Стівен Кінг

СЯЙВО

Присвячується Джо Гіллу Кінгу, який сяє

Редактором цієї книги, як і двох попередніх моїх книжок, був містер Вільям Дж. Томпсон, людина меткого розуму й доброго смаку. Його внесок до цієї книги був великим, і за це йому моя подяка.

С. К.

Деякі з найгарніших у світі курортних готелів містяться в Колорадо, проте той готель, який ви знайдете на цих сторінках, не списано з жодного з них. «Оверлук» і люди, пов’язані з ним, існують цілком лише в уяві автора.

.....

А також у цій же залі, там ще стояв… велетенський дзиґар з ебенового дерева. Його вагадло гойдалося туди-сюди з важким, глухим, монотонним брязком; а коли… надходив час відбивати години, з мідних легень дзиґаря лунав звук такий чистий, і гучний, і глибокий, і надзвичайно благоліпний, але такого дивного тону, що по кожній годині оркестранти змушені були робити паузу… дослухаючись до того звуку; за тим і кружляння вальсуючих мимовіль припинялося, і збентеження на хвильку охоплювало всю веселу компанію, і, допоки били дзвони дзиґаря, було помітно, як бліднуть найлегковажніші, а старіші й статечніші втирають собі чоло, немов у задумі чи розмислах.

Але коли й відлуння цілком затихало, фривольний сміх відразу ж ширився зібранням… і (вони) посміхалися, ніби кепкуючи з власної нервозності… і запевняли напівшепотом одне одного, що наступний передзвін дзиґаря не спровокує в них жодних подібних емоцій, а тоді, коли проминало ще шістдесят хвилин… знову лунав передзвін дзиґаря і знову надходило те саме збентеження, і трепет, і задума, як і перед тим. Та попри всі ці речі, то був веселий, розкішний бал…

Е.А. По. Маска Червоної смерті

Сон розуму плодить чудовиськ.

Франсіско Гоя

Сяятиме, коли мусить.

Народна примовка

Частина перша

Вступні заснування

Розділ перший

Співбесіда з наймачем

Джек Торренс подумав:«Уїдливе чмо». Зросту в Уллмані було п’ять і п’ять[1], а рухався він з тією метушливою манірністю, яка, здається, є ексклюзивно притаманною всім таким опецькам. Проділ у волоссі мав ідеальний, темний костюм на ньому був скромний, але будив довіру. «Я — та людина, якій ви можете ввірити свої проблеми» — промовляв цей костюм до грошовитого клієнта. Натомість найманому робітникові він різко кидав: «Знай своє місце, ти». У петлиці його червоніла гвоздика, мабуть для того, щоби ніхто посеред вулиці не переплутав Стюарта Уллмана з місцевим трунарем.

Слухаючи балачку Уллмана, Джек зізнався собі, що йому, либонь, не сподобалася б жодна людина по той бік столу — за таких обставин.

Уллман запитав щось, чого він не дочув. Це не на користь; Уллман був того типу людиною, що занотовує такі хиби до свого ментального ролодексу[2], аби використати їх потім.

— Перепрошую?

— Я питаю, чи цілком ваша дружина усвідомлює, на що саме ви тут наймаєтеся. А ще ж у вас є син, звісно. — Він поглянув долу, на анкету, що лежала перед ним. — Деніел. Вашу дружину анітрохи не лякає ця перспектива?

— Венді — надзвичайна жінка.

— А син у вас також надзвичайний?

Джек посміхнувся великою рекламною усмішкою:

— Гадаю, нам подобається так думати. Він доволі самостійний як для п’ятирічного хлопчика.

Жодної усмішки навзаєм від Уллмана. Він засунув Джекову заяву назад до теки. Тека пішла до шухляди. Стільниця тепер стала цілком порожньою, якщо не рахувати бювара, телефону, лампи «Тензор»[3] та кошика для вхідних/вихідних паперів. Обидві половинки вхідних/вихідних також були порожніми.

Уллман підвівся й рушив до картотечної шафи в кутку.

— Обійдіть стіл, будь ласка, містере Торренс. Подивимося плани готельних поверхів.

Повернувшись із п’ятьма великими аркушами, він поклав їх на сяючу поверхню горіхової стільниці. Джек став у нього за плечем, дуже виразно відчуваючи запах Уллманового одеколону. «Всі мої чоловіки користуються англійською шкірою або зовсім нічим»[4] — майнуло в голові геть безпідставно, і йому довелося прикусити собі язика, щоб не реготнути. З-поза стіни, ледь чутно, долітали звуки кухні готелю «Оверлук», там уже все вщухало після ланчу.

— Горішній поверх, — різко мовив Уллман. — Це горище. Зараз там нема абсолютно нічого, окрім старого непотребу. Після Другої світової війни «Оверлук» кілька разів міняв господарів і, схоже на те, що кожний наступний менеджер усе, що він вважав непотрібним, відправляв на горище. Я хочу, щоби там всюди було розставлено пастки на пацюків і розкладено отруйні приманки. Дехто з покоївок третього поверху каже, ніби чув там шарудіння. Я цьому ані на крихту не вірю, але не мусить залишатися навіть єдиного шансу зі ста на те, щоби бодай один пацюк жив у готелі «Оверлук».

Джек, який підозрював, що в кожнім готелі світу є один чи парочка щурів, утримав свого язика на припоні.

— Звісно, ви за жодних обставин не дозволятимете заходити на горище своєму сину.

— Так, — відповів Джек, знову зблиснувши великою рекламною усмішкою.

Яке приниження. Невже це уїдливе чмо дійсно вважає, що він дозволив би своєму синові тинятися поміж пасток на горищі, захаращеному викинутими меблями й бозна ще чим?

Уллман зісмикнув план горішнього поверху й поклав його під низ стосу.

— «Оверлук» має сто десять гостьових номерів, — повідомив він учительським тоном. — Тридцять з них, усі класу люкс, містяться на третьому поверсі. Десять — у західному крилі (включно з Президентським люксом), десять — у центрі й ще десять — у східному крилі. З усіх відкриваються розкішні панорами.

«Чи не міг би ти обійтися бодай без рекламних вихвалянь?»

Але тримався він мовчки. Йому потрібна була ця робота.

Уллман переклав під низ стосу третій поверх, і тепер вони роздивлялися другий.

— Сорок номерів, — сказав Уллман. — Тридцять двомісних і десять одномісних. А на першому — по двадцять тих і тих. Плюс три білизняні шафи на кожному з поверхів, і ще комори, які розташовані в дальньому східному кінці готелю на другому поверсі і дальньому західному кінці на першому. Є питання?[5]

Джек похитав головою. Уллман зісмикнув геть плани другого й першого поверхів.

— Тепер. Вестибюльний рівень. Тут, у центрі, реєстраційна стійка. За нею — офіси адміністрації. Вестибюль від реєстраційної стійки тягнеться в обох напрямках на вісімдесят футів. Отут, у західному крилі, обідня зала «Оверлук» та салон-бар «Колорадо». Бенкетно-бальна зала міститься в східному крилі. Є питання?

— Тільки щодо підвалу, — промовив Джек. — Для зимового доглядача це найважливіший з усіх рівень. Де, так би мовити, відбувається головна дія.

— Усе те покаже вам Ватсон. План підвального рівня є на стіні котельні. — Уллман значливо насупився, либонь демонструючи, що він — менеджер — не має стосунку до таких приземлених аспектів життєдіяльності «Оверлука», як котельня чи водопровідна система. — Непогано було б встановити кілька пасток і там також. Хвилиночку…

Він надряпав щось у записнику, видобутому з внутрішньої кишені піджака (кожна сторінка була позначена виконаним жирним чорним шрифтом написом Зі стола Стюарта Уллмана), вирвав аркуш і кинув його до кошика вихідних. Папірець улігся там, такий самотній на вигляд. Записник знову зник у кишені піджака Уллмана, наче в якогось ілюзіоніста, що таким чином завершив свій фокус. Щойно ти його бачив, Джекі-бой, а відтак і ні. Цей парубок таки дійсно зух.

Вони повернулися на свої попередні позиції: Уллман — за стіл, а Джек — перед ним, особа, що опитує, та опитуваний, прохач та непіддатливий бос. Уллман склав свої акуратні крихітні ручки на столі поверх бювара і дивився прямо на Джека, маленький, лисіючий чоловічок у банкірському костюмі й краватці невиразного сірого тону. Квітка в його петлиці врівноважувалася маленьким значком на протилежному лацкані. На значку маленькими золотими літерами було позначено просто: СЛУЖБОВЕЦЬ.

— Я буду з вами гранично відвертим, містере Торренс. Елберт Шоклі — впливова людина з великою часткою акцій «Оверлука», який за всю свою історію цього сезону вперше показав прибуток. Містер Шоклі також член Ради директорів, але він не є фахівцем з готельної справи і сам першим це визнає. Проте свої побажання щодо цієї справи, справи доглядання, він висловив цілком ясно. Він бажає, щоби взяли вас. Я так і зроблю. Але якби я мав у цій справі розв’язані руки, я би вас не найняв.

Джекові руки лежали міцно зчеплені в нього на колінах, потіли, тиснучи одна одну.

«Уїдливе чмо. Уїдливе чмо. Уїдливе чмо. Уїдливе…»

— Я не повірю, ніби я вам не неприємний, містере Торренс. Мені то байдуже. Звісно, ваші почуття щодо мене не відіграють жодної ролі в моєму переконанні, що ви не той, хто потрібен для цієї роботи. Протягом сезону, який триває від п’ятнадцятого травня до тридцятого вересня, «Оверлук» залучає сто десять осіб штатних працівників, можна сказати, на кожний номер припадає по одному. Не думаю, щоби я подобався багатьом з них, маю підозру, що дехто вважає мене неабияким негідником. Це було б правильне судження щодо мого характеру. Я мушу бути неабияким негідником, щоби керувати цим готелем так, як він на те заслуговує.

Він поглянув на Джека, очікуючи зауважень, і Джек знову спалахнув рекламною усмішкою, великою й образливо зубастою.

Уллман продовжив:

— «Оверлук» було збудовано в тисяча дев’ятсот сьомому — тисяча дев’ятсот дев’ятому роках. Найближче місто Сайдвіндер — за сорок миль[6] на схід звідси по дорогах, які стають непрохідними десь від кінця жовтня чи від листопада і до якогось дня в квітні. Збудував готель чоловік на ім’я Роберт Таунлі Ватсон, дід нашого сьогоднішнього техніка-доглядача. Тут бували Вандербільти й Рокфеллери, Астори і Дюпони. Чотири президенти зупинялися в Президентському люксі. Вілсон, Гардінг, Рузвельт і Ніксон.

— Я б не дуже пишався Гардінгом і Ніксоном, — мугикнув Джек[7].

Уллман насупився, але попри це продовжив:

— Для містера Ватсона це виявилося понад його сили, тож тисяча дев’ятсот п’ятнадцятого року він продав готель. Його знову продавали у тисяча дев’ятсот двадцять другому, двадцять дев’ятому та тридцять восьмому роках. Готель простояв порожнім до кінця Другої світової війни, аж поки його не придбав, щоб цілком переобладнати, Горес Дервент — винахідник-мільйонер, пілот, кінопродюсер і підприємець.

— Я знаю це ім’я, — сказав Джек.

— Авжеж. Схоже, що все, до чого він торкався, перетворювалося на золото… окрім «Оверлука». Перш ніж поріг готелю переступив перший післявоєнний гість, він вгатив у нього понад мільйон доларів, перетворивши старезну реліквію на туристичну принаду. Це саме Дервент додав корт для роуку, який, як я бачив, так вам сподобався, коли ви сюди прибули.

— Роуку?

— Такий собі британський предок нашого крокету, містере Торренс. Крокет — це перекручений роук[8]. За легендою, Дервент навчився цієї гри від свого особистого секретаря й абсолютно закохався в неї. Наш роук-корт, либонь, найкращий в Америці.

— Не маю щодо цього жодних сумнівів, — поважно промовив Джек.

Корт для роуку, парк, повний фігурно підстрижених живоплотів у формі тварин, що ще? Поле для гри «Дядечко Віґґлі»[9] за складом, де зберігається реманент? Він уже почувався дуже втомленим від містера Стюарта Уллмана, але бачив, що той іще не закінчив. Уллман бажав скористатися можливістю виговоритися, і то до останнього слова.

— Втративши три мільйони, Дервент продав готель групі інвесторів із Каліфорнії. Їхній досвід з «Оверлуком» виявився не менш невдалим. Просто не готельної справи люди. У тисяча дев’ятсот сімдесятому готель купив містер Шоклі з групою партнерів і управління ним довірив мені. Ми також були збитковими кілька років, але я маю щастя повідомити, що віра в мене теперішніх власників залишалася непохитною. Минулий рік ми завершили без збитків. А цього року вперше майже за сім десятиліть фінансова звітність «Оверлука» писалася чорним чорнилом.

Джек був припустив, що гордість цього клопіткого чоловічка заслужена, а тоді на нього знову накотила хвиля тієї ж відрази.

Він сказав:

— Я не вбачаю жодного зв’язку між беззаперечно яскравою історією «Оверлука» і вашим враженням, ніби я не підходжу для цієї роботи, містере Уллман.

— Одна з причин того, що «Оверлук» втратив стільки грошей, полягає у його дряхлінні, яке відбувається кожної зими. Це зменшує нашу рентабельність набагато дужче, ніж ви можете собі уявити, містере Торренс. Зими тут фантастично жорстокі. Для вирішення цієї проблеми я впровадив у штат зимового доглядача, щоби займався котельнею й щоденно по черзі протоплював різні частини готелю. Щоби лагодив пошкодження, щойно вони трапляться, усе виправляв, аби завадити стихії розширити плацдарм. Щоби був постійно готовим до будь-якої і всякої непередбачуваної ситуації. На першу нашу зиму я найняв не одну людину, а сім’ю. Трапилася трагедія. Жахлива трагедія. — Уллман поглянув на Джека холодно, оцінно. — Я зробив помилку. Чесно це визнаю. Той чоловік був п’яницею.

Джек відчув, як його рот повільно розтягує напружена усмішка — цілковита протилежність тій рекламній, на всі сяючі зуби.

— Ось у чім річ? Мене дивує, що Ел вам не сказав. Я кинув.

— Авжеж, містер Шоклі сказав мені, що ви більше не п’єте. Також він розповів мені про вашу останню роботу… останній ваш, так би мовити, відповідальний пост, так? Ви викладали мову в одній приватній школі у Вермонті. Ви дали волю своєму норову. Не вважаю за потрібне наразі входити в деталі. Але все-таки випадок з Ґрейді вважаю достатньо промовистим і саме тому я торкнувся питання вашої… гм, вашої передісторії в цій співбесіді. На зиму тисяча дев’ятсот сімдесятого — тисяча дев’ятсот сімдесят першого року, після того як ми відновили «Оверлук», але ще до нашого першого сезону, я найняв цього… цього нещасного на ім’я Делберт Ґрейді. Він перебрався до помешкання, у якому оселитися й ви з дружиною і сином. У нього була дружина і дві доньки. Я мав сумніви, головним чином через суворість зимового сезону та той факт, що родина Ґрейді на п’ять чи шість місяців залишатиметься відрізаною від зовнішнього світу.

— Але ж це не зовсім так, правда? Тут є телефони, а також, можливо, й рація громадської частоти[10]. Та й Національний парк «Скелясті гори»[11] звідси — гелікоптером долетіти, а там, з їхньою величезною територією, мусять тримати бодай один, а то й пару коптерів.

— Щодо цього не знаю й знати не можу, — сказав Уллман. — А приймально-передавальна радіостанція в готелі є, її покаже вам містер Ватсон — разом зі списком правильних частот, на яких потрібно виходити в ефір, якщо ви потребуватимете допомоги. Телефонні лінії між нами й Сайдвіндером усе ще надземні, отже, майже кожної зими вони десь обриваються і так можуть лежати тижні зо три, а то й півтора місяця. Також у реманентному складі стоїть снігохід.

— Тоді це місце насправді не таке вже й відрізане.

Містер Уллман набрав страдницького виразу.

— Припустімо, ваш син або дружина спіткнуться на сходах і він або вона отримають тріщину черепа. Як ви тоді вважатимете, містере Торренс, відрізане це місце чи ні?

Джек второпав сенс. Снігохід, якщо мчати на повній швидкості, може довезти тебе до Сайдвіндера за півтори години… можливо. А гелікоптер Рятувальної служби нацпарку зможе дістатися сюди години за три… це за оптимальних погодних умов. У хуртовину той навіть злетіти не зможе і на снігоході ти не зможеш мчати на повній швидкості, навіть якщо наважишся везти ним серйозно поранену людину при надвірній температурі двадцять п’ять… а то й сорок п’ять градусів нижче нуля, якщо врахувати фактор охолодження вітром[12].

— Стосовно Ґрейді, — сказав Уллман, — я міркував так само, як, мабуть, містер Шоклі стосовно вас. Самотність сама по собі може бути руйнівною. Краще, якщо чоловік має поряд свою родину. Якщо трапиться проблема, гадав я, є високі шанси на те, що це буде щось не таке термінове, як тріщина черепа чи нещасний випадок з якимсь електроінструментом чи якогось роду напад. Важка форма грипу, пневмонія, зламана рука чи навіть апендицит. Будь-що з такого залишає достатньо часу. Я підозрюю, те, що трапилося, трапилося через надмірну кількість дешевого віскі, яким Ґрейді, потай від мене, добряче запасся, а також через той дивний стан, що його старі люди називають «кабінною лихоманкою». Вам знайомий цей термін?

Уллман спромігся на поблажливу усмішечку, готовий вдатися до пояснень, щойно Джек признається у своїй необізнаності, тож Джек радо не забарився з рішучою відповіддю.

— Це сленговий вираз, що означає клаустрофобічну реакцію, яка може трапитися, коли люди замкнені десь разом довгий період часу. Зовні почуття клаустрофобії проявляється як відраза до людей, з якими ти перебуваєш у замкненому просторі. У крайніх випадках це може спричинити галюцинації чи насильство… можуть призвести до вбивства такі дрібниці, як підгоріле м’ясо або суперечка, чия черга мити посуд.

Уллман виглядав доволі збентеженим, від чого в Джека покращився настрій. Він вирішив натиснути ще, але подумки пообіцяв Венді, що залишатиметься спокійним.

— Я гадаю, саме з цим ви помилилися. Він заподіяв їм шкоду?

— Він їх повбивав, містере Торренс, а потім убив і себе. Дівчаток їхніх він замордував сокирою, дружину застрелив із рушниці, і себе також. У нього була зламана нога. Напевне був такий п’яний, що впав зі сходів.

Уллман розвів руками, дивлячись на Джека з моралізаторською благосністю.

— Він мав повну середню освіту?

— Фактично, не мав, — відповів Уллман дещо силувано. — Я гадав, ну, скажімо так, що особа з менш розвиненою уявою буде менш чутливою до суворих умов, до самотності…

— У цьому й полягала ваша помилка, — сказав Джек. — Простакуватий чоловік більш схильний до кабінної лихоманки, так само як він є більш схильним до того, щоби стрельнути в когось за грою в карти або утнути спонтанне пограбування. Він нудиться. Коли засипає снігом, йому нема чого робити, хіба дивитися телевізор або розкладати пасьянс, шахруючи, коли не може отримати всі тузи. Нема чого робити, окрім як прискіпуватися до дружини, гарикати на дітей та пити. Стає важко заснути, бо нічого не чути. Тому, щоб заснути, він напивається і прокидається похмільним. Він стає дратівливим. А там, можливо, й телефон виходить з ладу, і телевізійну антену валить вітром, і нема чого робити, окрім як думати та шахраювати в пасьянсі, і ставати дедалі дратівливішим і дратівливішим. І врешті… бум, бум, бум.

— Тоді як більш освічена людина, така, як ви?..

— Ми з дружиною обоє любимо читати. Я маю п’єсу, над якою працюю, як вам, можливо, казав про це Ел Шоклі. Денні має свої пазли, книжки-розмальовки, власний детекторний приймач[13]. Я планую вчити його читати, а також навчу ходити в снігоступах. Венді теж радо цього навчатиметься. О так, гадаю, ми матимемо достатньо занять і не почнемо чубитися, якщо телевізор ґиґне. — Він зробив паузу. — І Ел казав правду, коли розповідав вам, що я більше не п’ю. Колись я це робив, і то було серйозно. Але за останні чотирнадцять місяців я не випив навіть склянки пива. Я не збираюся привозити сюди якогось алкоголю й не думаю, щоби була якась можливість його дістати після того, як засніжить.

— Щодо цього ви маєте цілковиту рацію, — сказав Уллман. — Але щойно ви втрьох опинитеся тут, потенційні проблеми помножаться. Я вже казав про це містерові Шоклі, і він мені сказав, що бере відповідальність на себе. Тепер я розказав усе вам і вочевидь ви також готові прийняти відповідальність…

— Готовий.

— От і добре. Я з цим погоджуюся, оскільки вибір маю небагатий. Проте все одно мені краще підійшов би якийсь неодружений студент в академвідпустці. Ну, можливо, й ви впораєтеся. Тепер я спрямую вас до містера Ватсона, він проведе вас підвалом і покаже нашу територію. Якщо ви не маєте ще якихось запитань?..

— Ні. Нема жодних.

Уллман підвівся.

— Сподіваюся, без образ, містере Торренс? Нічого особистого не було в тому, що я вам тут казав. Я лише хочу, щоб з «Оверлуком» усе було якнайкраще. Це прекрасний готель. Я хочу, щоби він таким і залишався.

— Ні, жодних образ, — Джек укотре сяйнув рекламною посмішкою, але порадів, що Уллман не запропонував потиснути йому руку. Образа була. Жорстока й багатообразна.

Розділ другий

Боулдер

Вона визирнула з кухонного вікна і побачила, що він просто сидить собі на бровці, не граючись ні своїми ваговозиками, ні навіть бальсовим планером, яким він так був втішався весь тиждень, відтоді як Джек приніс той додому. Він просто сидить там і виглядає їхній благенький уже «фольксваген», ліктями впершись собі в стегна, підперши долонями підборіддя, п’ятирічний хлопчик чекає тата.

Раптом Венді стало зле, майже хоч плач.

Вона повісила рушник для посуду на бильце поряд з раковиною і рушила вниз, застібаючи два верхні ґудзики халата. Джек і його гордість! «Та ні, Еле, ніякої протекції мені не потрібно. У мене поки що все гаразд». Подовбані стіни на сходах було помальовано різнокольоровою крейдою, хімічними олівцями і фарбою з аерозольних балончиків. Сходи були крутими й кришилися. Вся ця будівля тхнула віковою кислятиною, та хіба це місце для Денні після того невеличкого цегляного будиночка в Стовінгтоні? Пара на третьому поверсі, над ними, була неодруженою, але її це не бентежило, тоді як їхні злосливі сварки — навпаки. Вони лякали її. Хлопця згори звали Томом; коли закривалися бари й пара поверталася додому, от тоді розпочиналися серйозні скандали — інші дні тижня порівняно з цим здавалися тренувальними вправами. П’ятничні нічні бої — так називав їх Джек, але це було не смішно. Тамтешня жінка — її ім’я було Ілейн — врешті-решт заливалася плачем і тільки повторювала: «Не треба, Томе. Прошу, не треба. Прошу, не треба». А той на неї кричав. Одного разу це навіть розбудило Денні, а Денні ж спить як убитий. Наступного ранку Джек перестрів Тома на виході і мав з ним довгеньку розмову на вулиці. Том почав було пінитися, та Джек ще щось сказав йому стиха, Венді не дочула, і Том лише похмуро похитав головою і пішов собі геть. Це трапилося тиждень тому, і на кілька днів справи покращилися, але з цього вікенду все повернулося до нормального — даруйте мені, до ненормального стану. Для малюка це було погано.

Знову її затопило передчуттям горя, але вона вже була на хіднику і задавила це чуття в собі. Підгорнувши під себе низ халата, вона сіла на бровку поряд з ним і спитала:

— Як справи, доку?

Він усміхнувся до неї, хоч і неуважно:

— Привіт, ма.

Планер лежав між його взутими в кросівки ступнями, вона помітила, що на одному крилі вже з’явилася тріщина.

— Хочеш, я подивлюся, чи зможу щось з цим зробити, любий?

Денні знову повернувся до видивляння в далечінь вулиці.

— Ні, тато полагодить.

— Може, твій тато не повернеться аж до вечері, доку. По горах машиною шлях неблизький.

— Ти думаєш, наш «жучок»[14] може зламатися?

— Ні, я так не думаю. — Але хлопчик щойно подарував їй дещо нове для тривоги. «Дякую, Денні. Тільки цього мені бракувало».

— Тато казав, що може, — промовив Денні по-діловому, майже ліниво. — Він казав, що паливний насос весь зношений на лайно.

— Не говори таких слів, Денні.

— Паливний насос? — перепитав він її зі щирим здивуванням.

Вона зітхнула.

— Ні, зношений на лайно. Не кажи такого.

— Чому?

— Це вульгарно.

— А що таке вульгарно, ма?

— Це, як колупатися в носі за столом або пісяти з відчиненими дверима туалету. Або казати такі слова, як «зношений на лайно». Лайно — вульгарне слово. Хороші люди такого не кажуть.

— А тато каже. Коли він роздивлявся «жуку» мотор, то сказав: «Господи, цей бензонасос весь зношений на лайно». Хіба тато поганий?

(«І як це ти себе заганяєш у такі ситуації, Вінніфредо [15] ? Тренуєшся?»)

— Він хороший, але він уже дорослий. А також він дуже обережний і не промовляє таких слів перед людьми, які цього не зрозуміють.

— Перед такими людьми, як дядько Ел?

— Саме так, правильно.

— А я зможу так казати, коли виросту?

— Гадаю, що так, хоч подобатиметься це мені, хоч ні.

— А в скільки років?

— Як щодо двадцяти, доку?

— Це ще так довго чекати.

— Гадаю, так воно й є, але ж ти постараєшся?

— Хокей.

Він знову задивився в далечінь вулиці. Трохи нахилився, ніби збираючись підвестися, але той «жук», що над’їжджав, був новішим і набагато яскравішого червоного кольору. Хлопчик знову розслабився. Вона замислилася, як же важко відбився на Денні цей переїзд до Колорадо. Він тримав щодо цього мовчанку, але їй було тривожно бачити, що він проводить так багато часу на самоті. У Вермонті троє колег Джека по факультету мали дітей приблизно віку Денні і там був дитсадок, але в цій місцині не було нікого, з ким він міг би гратися. Більшість квартир займали студенти Колорадського університету[16], а з кількох подружніх пар тут, на Арапаго-стрит[17], лише невеличкий відсоток мали дітей. Вона встигла зауважити хіба що з дюжину старшокласників і менших підлітків, трьох немовлят, і то все.

— Мамуню, чому тато втратив роботу?

Вирвана із задуми, вона заборсалася в пошуках відповіді. Вони з Джеком уже були обговорювали, яким чином можна було б впоратися з таким запитанням від Денні, способи різнилися — від ухиляння від відповіді до щирої, нічим не прикрашеної правди. Але Денні ніколи про це не питав. Досі не питав, і от тепер, коли вона почувається пригніченою й найменш готовою до такого запитання. Він так і дивився на неї, либонь, читаючи збентеження в неї на обличчі, формуючи власні уявлення щодо цього. Їй подумалося, що дітям мотивації й дії дорослих мусять здаватися такими ж незграбними і зловісними, як небезпечні тварини, побачені серед тіней темного лісу. Ними смикають туди-сюди, немов маріонетками, у той час як вони мають найтуманніше уявлення — чому так. Ця думка знову підвела її небезпечно близько до сліз, і, намагаючись їх стримати, вона нахилилася, підібрала покалічений планер і почала вертіти його в руках.

— Твій тато тренував дискусійну команду, Денні. Ти це пам’ятаєш?

— Звісно, — відповів він. — Спірки для забави, правильно?

— Правильно. — Вона все вертіла й вертіла в руках планер, роздивляючись його назву (ШВИДКОПЛАН) та наліпки у формі блакитних зірочок на крилах, і раптом вловила себе на тому, що розповідає синові щиру правду.

— Там був хлопець на ім’я Джордж Гетфілд, і тато мусив прибрати його з команди. Це означає, що той був не таким вправним, як дехто інший. Джордж сказав, що твій тато вигнав його, бо незлюбив, а не через те, що він був недостатньо вправним. Потім Джордж зробив певну погану річ. Гадаю, ти про це знаєш.

— Це він наробив дірок у шинах нашого «жука»?

— Так, це він. Це було після занять і твій тато зловив його, коли він те робив. — Тут вона знову завагалася, але ухилятися вже було поза питанням, залишалося або говорити правду, або брехати. — Твій тато… іноді він робить те, про що потім шкодує. Іноді він не думає так, як мусив би. Таке трапляється не дуже часто, але іноді трапляється…

— Він зробив боляче Джорджу Гетфілду, як мені того разу, коли я розкидав його папери?

«Іноді…

(Денні з рукою в гіпсі)

…він робить те, про що потім шкодує».

Венді швидко-швидко закліпала очима, щосили заганяючи сльози всередину.

— Щось схоже на те, любий. Твій тато ударив Джорджа, щоби зупинити його, коли той різав шини, і Джордж стукнувся головою. А потім відповідальні за школу люди сказали, що Джордж більше не може до неї ходити, а твій тато більше не може в ній викладати. — Вона замовкла, немов забракло слів, і боязко чекала на зливу запитань.

— Ага, — мовив Денні і знову повернувся до споглядання вулиці. Цю тему вочевидь було закрито. Якби ж то її можна було так само легко закрити і для неї…

Вона підвелася:

— Піду нагору, вип’ю чаю, доку. Хочеш чашку молока з печивом?

— Я краще виглядатиму тата.

— Не думаю я, щоб він повернувся додому раніше п’ятої.

— А може, він і раніше приїде.

— Може, — погодилася вона. — Може, йому і вдасться.

Вона вже пройшла півдороги по хіднику, коли він погукав:

— Мамуню…

— Що, Денні?

— А тобі хочеться поїхати і жити в тому готелі цілу зиму?

І що тепер, яку з п’яти тисяч відповідей вона мусить дати на це запитання? Як вона почувалася вчора, або минулої ночі, або сьогодні вранці? Усі її почуття були різними, покриваючи весь спектр, від ясної рожевості до мертвотної чорноти.

Вона промовила:

— Якщо це те, чого хочеться твоєму батькові, тоді й мені цього хочеться. — А після паузи. — А тобі хочеться?

— Думаю, що так, — відповів він врешті-решт. — Тут нема з ким особливо гратися.

— Ти сумуєш за своїми друзями, так?

— Іноді я сумую за Скоттом і Енді. Ото й майже все.

Вона знову підійшла до нього і поцілувала, куйовдячи його світле волосся, яке тільки-но почало втрачати немовлячу тендітність. Він був таким поважним малюком, і вона подеколи дивувалася, як же він уживається з такими батьками, як вона з Джеком. Райдужні надії, з якими вони розпочинали, розчинилися в цьому неприємному багатоквартирному будинку в незнайомому їм місті. Образ Денні з рукою в гіпсі знову виринув перед нею. Хтось у Небесному Розподільному Бюро зробив помилку, та ще й таку, якої, як вона побоювалася, не виправити ніколи і за яку міг розплатитися лише найневинніший сторонній свідок.

— Тримайся подалі від дороги, доку, — промовила вона, міцно його обіймаючи.

— Звичайно, мам.

Вона піднялася нагору, а там зайшла до кухні. Поставила чайник і виклала на тарілку кілька печив «Орео»[18], на випадок якщо Денні вирішить прийти, поки вона полежить. Сидячи за столом перед своєю великою чайною чашкою, вона поглянула у вікно на нього: він так і сидів там, на бровці, у синіх джинсах і завеликому фірмовому светрі Стовінгтонського дитсадка, планер тепер лежав поряд з ним. Сльози, що загрожували цілий день, тепер ринули зливою, і, нахилившись до паруючої духмяною, звивистою парою чашки, вона заридала. У горі по минулих утратах, у страху перед майбутніми.

Розділ третій

Ватсон

«Дав волю норову», — сказав Уллман.

— Гаразд, ось ваша топка, — промовив Ватсон, вмикаючи світло в темному, просмердженому пліснявою приміщенні. Він був м’язистим чоловіком з кошлатим, кольору попкорну волоссям, у білій сорочці і темно-зелених робочих штанях. Він настіж відкрив невеличку квадратну колосникову решітку в утробі печі, і вони з Джеком разом зазирнули всередину.

— Ось тутечки пілотний пальник.

Рівне синьо-біле полум’я з сичанням здіймалося прямо вгору, спрямовуючи туди руйнівну силу, але ключовим словом, подумав Джек, тут є не спрямування, а руйнівність: варто лишень встромити туди руку і за три секунди буде барбекю.

«Дав волю норову».

(Денні, з тобою все гаразд?)

Топка — поза сумнівами найбільша і найстаріша з усіх будь-коли бачених Джеком — заповнювала собою все приміщення.

— Пілотник має відмовостійкість, — пояснював йому Ватсон. — Маленький сенсор усередині вимірює температуру. Якщо вона впаде нижче певного рівня, він увімкне зумер у вашому помешканні. Бойлер міститься за стіною. Ходімо туди.

Він закляпнув колосникову решітку і повів Джека навкруг одоробала залізної топки до інших дверей. Залізна туша випромінювала на них ступорозне тепло, і Джек чомусь уявив собі велику, дрімливу кішку. Ватсон бряжчав ключами й насвистував.

«Норов…»

(Коли він повернувся до свого кабінету і побачив, що Денні стоїть там у самих лише трусиках-підгузку й усміхається, червона хмара люті затьмарила розум Джеку. Суб’єктивно йому здалося, ніби та хмара спливла в його голові повільно, але, певно, це відбулося менш ніж за хвилину. Вона лише здавалася повільною — так, як здаються повільними деякі сновидіння. Погані сновидіння. Йому здалося, що понишпорили за всіма дверцятами і в кожнісінькій шухляді, поки він був відсутній у кабінеті. Шафа, буфет, розсувні книжкові полиці… геть усі шухляди письмового столу були витягнуті до упору. Його рукопис — трьохактна п’єса, яку він неспішливо розбудовував із повістини, написаної ним сім років тому, тоді ще старшокурсником, — валявся розкиданим по всій підлозі. Він якраз пив пиво і правив другу дію, коли Венді погукала його до телефону і Денні забризкав тим пивом з бляшанки усі сторінки. Мабуть, аби подивитися, як воно піниться. «Подивитися, як воно піниться, подивитися, як воно піниться» — ці слова знову й знову деренчали йому в голові, немов самотній хворобливий акорд на розладнаному піаніно, замикаючи електросхему його люті. Він рішуче підступив до свого трирічного сина, котрий з такою задоволеною посмішкою дивився на нього знизу вгору, весь такий задоволений успішною роботою, яку він щойно виконав у татовому кабінеті; малюк почав щось казати, і ось тоді-то він й ухопив Денні за руку, заломивши її, щоби змусити сина випустити затиснуті в долоні ластик для друкованих на машинці текстів і автоматичний олівець. Денні ледь скрикнув… ні… ні… кажи правду… він голосно заридав. Надто важко все це діставалося пам’яті крізь той туман люті, крізь те хворобливе бемкання того самого акорду Спайка Джонса[19]. Венді десь там, питає, що трапилося. Голос її слабенький, приглушений його внутрішньою мрякою. Вони мусили вирішити це самі, один з одним. Він крутнув Денні, щоби нашльопати, його великі дорослі пальці вп’ялися у кволе м’ясце передпліччя хлопчика, зімкнувшись навкруг нього в стиснутий кулак, і тріск зламаної кісточки не прозвучав голосно, не голосним він був, він був дуже, ШАЛЕНО, гучним, але неголосним. Просто він був звуком достатнім, щоби прохромити той червоний туман, немов якоюсь стрілою… але замість впустити бодай трішки світла, той звук впустив усередину нього хмари сорому і жалю, жах і болісне душевне потрясіння. Простий чистий звук, по один бік якого минуле, а по інший — усе майбуття; звук, як ото бува, коли зламаєш грифель в олівці або трісочку об коліно. По той, інший бік, мить цілковитої тиші, яка, либонь, позначила початок того майбуття, що триватиме всю решту його життя. Бачачи, як спливає колір з обличчя Денні, аж поки воно не стало, мов сир, бачачи, як його очі, завжди великі, стають іще більшими, Джек був певен, що хлопчик зараз упаде непритомним серед місива залитих пивом паперів; його власний голос, слабкий і п’яний, згуслий, намагався все це відвернути назад, знайти якийсь такий шлях у минуле, щоб оминути той не вельми гучний звук зламаної кісточки — чи зберігається бодай якесь статус-кво у цій хаті? — промовив: «Денні, з тобою все гаразд?» Відповіддю Денні було верещання, а тоді охнула Венді, коли увійшла до них і побачила, під яким дивним кутом від ліктя повисло передпліччя Денні; жодна рука не могла висіти подібним чином у світі нормальних родин. Її власний крик, коли вона вхопила сина в обійми, й безглуздий белькіт: «о Боже Денні о Боже мій милесенький твоя бідна рученька»; а Джек стояв там, ошелешений, отупілий, намагаючись зрозуміти, як таке взагалі могло трапитися. Отак він стояв там і зустрівся очима з очима своєї дружини і побачив, що Венді ненавидить його. Йому не спало на думку, що ця ненависть може означати в практичному сенсі; він тільки потім усвідомив, що вона могла кинути його того ж вечора, поїхати в мотель, щоби вранці звернутись до адвоката з розлучень; або викликати поліцію. Він тільки бачив, що власна дружина його ненавидить, і через це почувався приголомшеним, зовсім самотнім. Він почувався жахливо. Так почуваються перед наближенням смерті. А тоді вона, з повислим на згині її ліктя ридаючим сином, бігом кинулася до телефону і набрала номер шпиталю, але Джек не пішов за нею, він так і стояв серед свого розореного кабінету, відчуваючи запах пива і думаючи…)

«Дав волю норову».

Він різко провів собі долонею по губах і слідом за Ватсоном пішов до бойлерної. Там було сиро, але щось більше за сирість змусило вкритися хворобливим, гидотним потом лоб, живіт і ноги Джека. Спогади це зробили, такі тотально потужні, що той вечір, здалося, трапився не два роки, а дві години тому. Жодного строку давнини не існувало. Знову назад повернулися сором і огида, відчуття повної власної нікчемності, а це відчуття завжди викликало в ньому бажання випити, а бажання випити призводило до ще чорнішого відчаю… а чи матиме він колись бодай єдину годину, не тиждень і навіть не день, зауважте собі, всього єдину невсипущу годину, коли ця спрага до випивки не вражатиме його отакими своїми сюрпризами?

— Тут бойлер, — оголосив Ватсон. Видобувши із задньої кишені червоно-синю хустку, він з рішучим рохканням висякався і знову заховав хустку подалі з очей, попередньо до неї зазирнувши, чи не побачить там чогось цікавого.

Сам бойлер стояв на чотирьох бетонних блоках: то був довгий, циліндричної форми, металевий котел у мідній, часто латаній обшивці. Осілий під плутаниною труб і рурок, що зміїлися вгору, під високу, прикрашену гірляндами павутиння стелю підвалу. Правіше Джека пролягали дві великі теплопровідні труби, що йшли крізь стіну від топки в сусідньому приміщенні.

— От манометр, — поплескав по приладу Ватсон. — Фунти на квадратний дюйм. Гадаю, ви це мусіте знати. Зараз я догнав його до сотні, тож у номерах вночі троха зимно. Деякі з гостей скаржаться, але якого хера? Однаково вони божевільні, якщо їх принесло сюди у вересні. Крім того, він уже малюк старенький. Латок на собі має більше, ніж той комбінезон, що його добродії віддають задарма.

Знов з’явилася хустка. Рохкання. Позирк. Хустка зникла.

— Бісова застуда, — невимушено пояснив Ватсон. — Щовересня до мене чіпляється. Повсякчас або тут пораюся, біля цього старого курваля, або траву стрижу, або граблями той роук-корт рівняю. «Вистудися, і вчепиться застуда», — як приказувала моя стара матінка. Хай її Господь милує, вона уже шість років, як померла. Рак доконав. Щойно той рак тебе вчепить, зразу можеш складати заповіт.

Вам варто тримати тиск не більший за піісят, ну хіба, шіісят. Містер Уллман, так той каже гріти західне крило один день, наступного дня — середню частину, а після того східне крило. Ну чи не скажений, бува? Терпіти не можу того недоміркуватого мудака. Гав-гав-гав цілісінький день, він як отой дрібний песик, що вхопить тебе за щиколотку, а потім шмигляє довкола та обсцикає килим. Якби мозок був чорним порохом, він би й носа собі висякати не зміг[20]. Шкода, що бачиш таку тварюку, коли рушниці напохваті не маєш.

Дивіться-но сюди. Тягнете за оці кільця й відкриваються або закриваються оці клапани. Я їх для вас усі позначив. Сині бірки — то для номерів у східному крилі. Червоні — середина. Жовті — західне крило. Коли візьметеся протоплювати західне крило, мусіте пам’ятати, саме той бік готелю найбільше переймає погоду. Коли дме, тамтешні номери стають холодними, як та фригідна баба з кубиком льоду в неї в тамтім місці. У вітряні дні, коли дме із заходу, можете наганяти духу аж до вісімсяти. Однаково я би так і робив.

— А ті термостати, що нагорі… — почав було Джек.

Ватсон відчайдушно помотав головою, змусивши підстрибувати в себе на голові оте його кошлате волосся.

— Вони не підключені. Вони просто для показухи. Дехто з приїжджих із Каліфорнії, так ті не визнають, що все гаразд, поки там не досить душно, щоб у їхній довбаній спальні пальма виросла. Усе тепло надходить тільки звідси, знизу. Але за тиском мусіте наглядати. Бачте, як повзе?

Ватсон поплескав по головному манометру, де, поки тривав його монолог, переповзло від сотні фунтів на квадратний дюйм до позначки сто два. Джек раптом відчув, як дрижаки швидко перебігли йому по спині, і подумав: «Гусак щойно пройшовся по моїй могилі»[21]. Тим часом Ватсон крутнув регулювальний вентиль, скидаючи в котлі тиск. Голосно зашипіло, і стрілка впала на дев’яносто один. Ватсон щільно прикрутив вентиль, і шипіння знехотя затихло.

— Отак він і повзе, — промовив Ватсон. — А скажи тому жирненькому довбойобу Уллману, так він повитягає свої гросбухи і три години товкмачитиме про те, що ми не можемо собі дозволити новий котел до тисяча дев’ятсот вісімдесят другого року. Я вам кажу, одного дня все тут зірветься в повітря аж до небес, я лише надіюся, що той жирний мудак теж злетить на цій ракеті. Господи, хтілося б мені бути таким же милосердним, як моя матір. Вона вміла побачити в кожному щось хороше. Ну а я, я лихий, мов та хора на свербіж зміюка. Та ну нахер, така вже вдача, й нічого з тим не вдієш.

А ще ви мусіте не забувати спускатися сюди двічі на день і раз під ніч, перш ніж вкластися в ліжко. Мусіте перевіряти тиск. Якщо забудете, він повзтиме й повзтиме і ви з усьою вашою сім’йою запросто можете прокинутися десь, нахер, аж на місяці. Просто скидайте його потроху і не матимете жодних проблем.

— Який тут верхній поріг?

— Ох, та за сертифікатом двіста піісят, але тепер він може вибухнути куди як раніше. Ви не затягнете мене сюди постояти біля нього, коли на шкалі буде сто вісімсят.

— Тут нема автоматичного відключення?

— Нє, тут нема. Цю штуку було побудовано ще до того, як почали вимагати такі речі. Це тепер федеральний уряд скрізь пхається, хіба нє? ФБР нишпорить у пошті, ЦРУ підслуховує бісові телефони… а гляньте-но, що трапилося з отим Ніксоном. Хіба то було не жалюгідне видовище?

Але якщо ви регулярно спускатиметеся сюди й перевірятимете тиск, усе з вами буде гаразд. І не забувайте перемикати клапани, як той закомандував. Жоден із номерів не прогріватиметься дужче за сорок п’ять[22], хіба що зима буде на диво теплою. А своє помешкання топитимете, як вам подобається.

— А як щодо водопроводу?

— Окей, я якраз на це верну. Он там, поза цією аркою.

Вони пройшли в довге, прямокутне приміщення, що, здавалося, простягнулося на цілі милі. Ватсон смикнув за певний шнур, і єдина жарівка на сімдесят п’ять ватів обсипала якимсь хворобливим, хитливим світлом ту місцину, де вони зупинились. Прямо попереду виднілося дно ліфтової шахти, товсті, важко засмальцьовані троси тягнулися до двадцятифутового діаметра шківів і величезного, геть замаслюженого мотора. Усюди були газети, зв’язані в пачки підшивками, у картонних коробках. На інших коробках були написи: Звіти, або Рахунки, або Квитанції — ЗБЕРІГАТИ! Пахло пожовклістю й цвіллю. Деякі з коробок розвалилися, розсипавши по долівці пожовклі, хирляві папери, яким уже було, либонь, років зо двадцять. Джек роздивлявся навкруги, немов заворожений. Тут, похована у цих зогниваючих коробках, могла міститися вся історія «Оверлука».

— Скурвієш тут, поки змусиш цього ліфта робити, — промовив Ватсон, кивнувши великим пальцем у той бік. — Я знаю, що Уллман підмазує контролера з ліфтінспекції штату дорогими вечерями, аби лиш тримати фахового механіка нахер подалі від цього одоробала. Ну, а осьдечки ваш центральний ствол вод’гону.

Перед ними здіймалися, гублячись з виду в мороці, п’ять величеньких труб, кожна обкутана стягнутою сталевими обручами ізоляцією.

Ватсон показав на обсновану павутинням полицю біля шахти інженерних комунікацій. На ній лежало чимало замаслюжених ганчірок і самотня тека-сегрегатор.

— Отамтечки ваша схема вод’гону. Не думаю, щоб у вас трапилися якісь проблеми з протіканням — ніколи такого не траплялося, — але іноді труби таки замерзають. Єдиний спосіб цьому запобігти, це на ніч трішки відкручувати крани, але ж їх, тих кранів, понад чотири сотні в цьому йобаному палаці. Той жирний підар верещатиме так, що аж у Денвері[23] чутно буде, коли побачить рахунок за воду. А що, не так?

— Я назвав би це напрочуд проникливим аналізом.

Ватсон подивився на нього захоплено:

— А скажіть-но, ви насправді з коледжу, а таки як? Балакаєте, наче з книжки читаєте. Я таке обожнюю, коли хто не з отих, не з педиків. А їх багацько таких. Ви знаєте, хто мутив усі оті бунти по університетах кілька років тому[24]? Ті самі гомосексуалісти, ось хто. Вони дратуються й мусять дати собі волю. «Вийти із шафи» — як вони самі це називають. Свята срака, навіть не знаю, куди котиться цей світ.

Отже, якщо воно замерзне, то найшвидше замерзне саме у цій шахті. Не спека тут, самі бачите. Якщо так трапиться, користуйтеся оцим. — Сягнувши до розваленого ящика з-під помаранчів, він видобув звідти маленький газовий пальник.

Коли знайдете, де забито льодом, просто розмотаєте ізоляцію і там хорошенько прогрієте. Второпали?

— Так. Але якщо якась труба замерзне поза цими центральними стояками?

— Якщо робит’мете свою роботу, тримат’мете це місце в теплі, ніц не трапиться. Однаково до інших труб вам не дістатися. Та не переймайтеся тим. Не буде в вас жодних проблем. Гидотне це місце. Скрізь павутиння. Мені аж жаско тут, їй-бо.

— Уллман казав, що перший зимовий доглядач убив свою родину й себе.

— Йо, той хлоп, Ґрейді. Мутний був чолов’яга, я зрозумів це, щойно його вперше побачив. Завжди скалиться, мов той шкідливий пес ластиться. Це було, коли вони лишень тілько приїхали сюди, а цей жирний мудак Уллман, та він найняв би й самого Бостонського душителя[25], ’кби той погодився працювати за мінімальну зарплатню. То котрийсь рейнджер був з Національного парку, хто тоді знайшов їх; телефон бо не робив. Усі були нагорі в західному крилі, на третьому поверсі, замерзлі на камінь. Найжальше малих дівчаток. По вісім і шість їм було. Гарнюні, як лялечки. А гармидер там був, їй-бо, пекельний. Той Уллман, він у міжсезоння управляє в якомусь блядському курортному закладі у Флориді, так він стрибнув на літак до Денвера, а там найняв когось із саньми, щоб підвезли його сюди із Сайдвіндера, бо дороги були завалені; сани! — ви собі таке можете уявити? Він собі ледь пупа не надірвав, так старався приховати це діло від газетників. І доволі вдало, мушу за ним це визнати. Була одна замітка в Денверській «Пост», ну й, звісно, нек’олог у тій хутірській маленькій шматі, що вони її друкують там у себе, в Естес-Парку[26], але ото й усе. Вельми добре, зуважаючи на репутацію цього місця. Я, бач, думав, що якийсь репортер почне розкопувати все наново і просто використає Ґрейді, немов-то як виправдання для розворушення старих скандалів.

— Яких скандалів?

Ватсон знизав плечима:

— Кожні великі готелі мають свої скандали. Так само, як у кожнім великім готелі є свій привид. Чому? Та люди ж, збіса, прибувають і вибувають. Інда хтось із них дуба дасть у своєму номері, інфаркт там, чи інсульт, чи щось на кшталт того. Готелі — місця забобонні. Ані тобі тринадцятого поверху чи кімнати під тринадцятим номером, ані дзеркал на зворотнім боці вхідних дверей, ніяких таких речей. Ну от, скажімо, тільки цього літа, у липні, ми втратили одну леді. Уллман мусів цю справу владнати, і отже, хоч власним гузном закладайся, а він з цим упорався. Саме за це йому й платять двадцять дві тисячі баксів на сезон, і бодай як я не люблю цього мудака, але він їх відробляє. Це як ото декотрі приїздять сюди просто, заради щоб свинячити й ригати, і наймають когось на кшталт Уллмана, щоби за ними бруд прибирав. І от ця жінка, мабуть, років шіісяти курва — мого віку! — а волосся в неї пофарбоване на таке червоне, як ото ліхтар над бурдеєм, цицьки висять ледь не до пупа, за той рахунок що жадного сякого-такого бюст-халтера вона не носить, товстелезні варикорзні жили в неї на ногах такі, що ті її ноги схожі на пару чортівських автодорожніх мап, діаманди рясно блищать у неї на шиї і на руках і з вух висять. І при ній той хлопчик, ну, не більш як сімнацять йому, з волоссям аж до дірки в сраці, а в матні стовбурчиться, буцім він туди рулон коміксів запхав. Отже, вони тут тиждень чи, може, днів з десять і щовечора той самий завід. З п’ятої до сьомої в салон-барі «Колорадо» вона порція за порцією смокче Сингапур-слінг[27], наче вже вранці мусять видати закон про заборону коктейлів, а він з однією-єдиною пляшкою «Олімпії», тягнет її якомога довше[28]. А вона всяк жартує, так і сипле отими дотепами, і щораз як вона щось бовкне, він шкіриться, наче та йобана мавпа, наче йому прив’язаними до краєчків губ мотузками хтось рота розтягує. Тіко за кілька днів уже було видно, що йому дедалі важче й важче всміхатися, і бозна про що він мусів був думати, щоби, перед тим як їм йти до ліжка, собі свого насоса накачати. Ну, а коли було вибирався повечеряти, то він іде, а вона хитається, п’яна як хлюща, знаєте, а він собі щипає офіціанток і щириться до них, коли вона не бачит’. Чорт, та ми тут навіть закладалися на те, скільки він то витримає.

Ватсон знизав плечима.

— Потім він сходит донизу одного вечора, десь біля десятої, і каже, що його «дружина нездужає» — це значить, що вона знову відключилас, як і всякого іншого вечора, поки вони були тут, — і він мусіт’ привезти їй якісь ліки від шлунка. Тож він від’їжджає в тому маленькому «порше», на якому вони сюди були приїхали, й ото тоді ми його бачили востаннє. Наступного ранку спускається вона і намагається вдавати, ніби все в порядку, але впродовж дня дедалі блідне й блідне, тож містер Уллман її питається, типу дипломатично, чи не бажає вона, щоби він сповістив копів з поліції штату, просто на той випадок, якщо з хлопцем сталась якась аварія чи ще щось. А вона на нього, як та кішка. Ні-ні-ні, він чудовий водій, вона не хвилюється, усе під контролем, він повернеться ближче до вечері. Тож попівдні, десь біля третьої, вона зайшла до «Колорадо» і на вечерю звідти зовсім не виходила. Біля пів на одинадцяту вона піднялася до себе в номер, і то був останній раз, коли хтось бачив її живою.

— Що ж трапилося?

— Окружний коронер сказав, що вона прийняла десь зо тридцять сонних пігулок, і то поверх усього нею вицмуленого. Наступного дня з’явився її чоловік, якесь велике цабе, юрист з Нью-Йорка. Він завдав нашому Уллману бісового жару святого пекла. Я подам позов такий та я подам позов сякий, а коли я з вами покінчу, ви не знайдете в себе й чистої білизни надіти, й усяке таке подібне. Та Уллман зух, не лопух. Уллман його пригасив. Напевне спитав того цабе, чи сподобається йому, коли його дружину розмажуть по усіх нью-йоркських газетах: Жінка видного нью-йоркського бла-бла-бла була знайдена мертвою з повним шлунком сонних пігулок. Після того як гралася в «сховай-ув-мені-ковбаску» з юнаком, який за віком їй у внуки годиться.

Штатні копи знайшли той «порше» позаду нічної закусочної там, унизу, у Лайонсі[29], а Уллман посмикав за певні ниточки, щоби машину звільнили з-під арешту й віддали тому правнику. Потім вони удвох напосілися на старого Арчера Хавтона, того, що окружний коронер, і змусіли його поміняти його раніший вердикт на нагальну смерть. Інфаркт. Тепер друзяка Арчер водить «крайслера». Я його не ганю. Чоловік мусіт’ брати, що само в руки пливе, особливо коли сам уже почина входить у літа.

З’явилася хустка. Рохкання. Позирк. Хустка зникла.

— А що ж далі? Десь за тиждень по тому та тупа піхва, покоївка, Долорес Вікері її звуть, прибирає в тім номері, де були жили ті двоє, і раптом як заверещит’ дико, а на додаток ще й беркицьнулась, зомлівши. А коли очуняла, каже, що бачила у ванній кімнаті мертву жінку, що та гола лежала там у самій ванні. «Лице в ней було багрове, напухле, і вона мені посміхалася», — розказувала та покоївка. Тож Уллман її звільнив, видав двотижневу платню й наказав зникнути. Я рахую, либонь, чоловіків сорок-піісят померло в цьому готелі, відтоді як мій дід відкрив його для гостей тисяча дев’ятсот десятого року.

Він пильно подивився на Джека.

— А знаєте, ’ким чином більшість з них відійшли? Інфаркт або ж інсульт, якраз коли він довбає привезену з собою кралю. От чого повнісінько на таких курортах, так це отаких стариганів, котрі воліють останнього перепихону. Такий приїздит’ сюди, в гори, аби прикинутись, ніби йому знову двадцять. Іноді щось збоїт’, але ж не кожен, хто керував цим закладом, умів так вправно приховувати правду від газетників, як Уллман. Тож в «Оверлука» ще та репутація, атож. Можу закластися, якщо попитати правильних людей, то в довбаного нью-йоркського «Білтмора» також іще та репутація[30].

— Але ж привидів нема?

— Містере Торренс, я проробив тут усе своє життя. Я тут грався, коли був ще не старшим за вашого хлопчика, знімку котрого ви тримаєте в себе у пор’моне, ви мені її показували. Жодних привидів тут я поки що не бачив. Краще ходіть за мною нагору, я покажу вам реманентний сарай.

— Гаразд.

Коли Ватсон уже потягнувся вимкнути світло, Джек промовив:

— От чого тут, у підвалі, чимало, так це всяких паперів.

— О, покиньте жарти. Може здацця, що їм уже вся тисяча років. Газети, старі накладні й рахунки від постачальників, і бозна що ще. Мій тато зазвичай вчасно давав їм раду, коли в нас тут була іще стара дров’яна топка, але тепер вони зовсім вийшли з-під опіки. Одного року я таки змушений буду знайти хлопця, щоб той вивіз їх униз, до Сайдвіндера, і спалив. Якщо Уллман оплатить це діло. Гадаю, він оплатить, якщо я достатньо гучно заволаю «пацюк».

— Отже, щури тут є?

— Йо, гадаю, троха таки так. Я приготував оті пастки й отруту, що їх містер Уллман хоче, аби ви розклали на горищі і тут, унизу. Приглядайте пильно за вашим хлопчиком, містере Торренс. Навряд вам хочеться, щоб із ним щось недобре трапилося.

— Авжеж, певно, що не хочеться.

Почута від Ватсона, ця настанова не дратувала.

Вони підійшли до сходів, де затрималися на хвильку, поки Ватсон знову висякає собі носа.

— Ви знайдете там весь потрібний вам реманент, а також і непотрібний, я гадаю. І там є ґонт. Уллман вам казав про це?

— Так, він хоче, щоб я перекрив західну частину даху.

— Це жирне чмо отримає від вас геть усе на дурняк, а потім, навесні, безустанку скиглитиме про те, що ви й уполовину не робили тут усе, як було слід. Я йому якось був заявив прямо в очі, я йому, значить, кажу…

Коли вони рушили вгору сходами, голос Ватсона вщух, зазвучавши, мов якесь заспокійливе гудіння. Озирнувшись через плече, Джек Торренс знову поглянув у непроникну, пропахлу пліснявою темряву і подумав, що, якщо мусить десь бути місце, в якому є привиди, то це саме воно. Він подумав про Ґрейді, заблокованого тут м’яким, невблаганним снігом, як той потроху скаженів і врешті сотворив своє бузувірство. Чи ридали вони, загадувався Джек. Нещасний Ґрейді, як воно, відчувати оте, що з кожним днем накопичується в тобі більше й більше, і врешті зрозуміти, що весна для тебе ніколи не настане. Не мусів би він бути тут. І норову стримувати не мусів би.

Щойно він услід за Ватсоном ступив за двері, ці слова знову повернулися до нього, немов відлуння похоронного дзвона з одночасним різким тріском — наче грифель в олівці зламався. Боже милостивий, от би хильнути чарочку. Чи й тисячу чарок.

Розділ четвертий

Примарний край

Денні здався о чверть на п’яту і піднявся нагору, де його чекало молоко і печиво. Він поглинав їжу, дивлячись у вікно, а потім пішов поцілувати матір, яка прилягла відпочити. Вона запропонувала йому залишитися в хаті, подивитися «Сезам-стрит»[31] — так швидше летітиме час, — але він рішуче похитав головою і пішов назад, на своє місце на бровці. Уже була п’ята, і, хоча він не мав годинника та й час за ним не дуже-то вмів визначати, Денні усвідомлював, що той минає, бачачи, як подовжуються тіні, як надвечірнє світло набуває золотавого відблиску.

Вертячи в руках планер, він мугикав собі під ніс:

— Скачи д’мене, Лу, ой, та мені все одно… скачи д’мене, Лу, ой, та мені все’дно… мій пан поїхав геть… Лу, Лу, скачи д’мене, Лу…[32]

Вони співали цю пісню всі разом в дитсадку «Джек та Джилл»[33], до якого він ходив у Стовінгтоні. Тут він дитсадок не відвідував, бо тато тепер не мав грошей за нього платити. Він знав, що матір з батьком через це хвилюються, хвилюються, що це посилить його відчуття самотності (а ще дужче, хоча між ними це не промовлялося, що Денні звинувачуватиме їх), але насправді йому не хотілося більше ходити до «Джек та Джилл». То для малюків. Він поки ще не виріс великим, але ж уже більше й не малюк. Великі хлопці ходять до великої школи, і там їх годують гарячими обідами. У перший клас. Наступного року. А цей рік, це як бути десь між малюком і справжнім хлопцем. Та й гаразд. Він скучав за Скоттом і Енді — більше за Скоттом, — але однаково все гаразд. Здавалося, чекати, що трапиться далі, найкраще одному.

Він дуже багато чого розумів про своїх батьків і знав, що їм часто це не подобається, а ще часто бувало так, що вони відмовлялися вірити в його розуміння. Але одного дня вони змушені будуть повірити. Він готовий зачекати.

Хоча це дуже погано, що вони не здатні вірити більше, особливо в такі часи, як тепер. Мама лягла у квартирі до ліжка і ледь не плаче, так вона тривожиться за тата. Дещо з того, що її тривожить, занадто доросле для розуміння Денні — якісь непевні речі, пов’язані з безпекою, татовою самооцінкою, його почуттями провини і роздратування і страху перед тим, що на них чекає, — але дві головні думки в її голові саме зараз були про те, що з татом сталася якась аварія в горах («чому ж він тоді не зателефонував?»), та про те, що тато зірвався і робить Оте Погане. Денні дуже добре знав, що таке Оте Погане, відтоді як Скотті Еронсон, який був на півроку старшим, йому це пояснив. Сам Скотті це знав, бо його тато також робив Оте Погане. Якось, розповідав йому Скотті, його тато вдарив його маму просто в око і збив її з ніг. Врешті-решт мама з татом Скотті отримали РОЗЛУЧЕННЯ через Оте Погане, і коли Денні познайомився зі Скотті, той жив уже з мамою, а зі своїм татом бачився тільки по вікендах. Найбільшим жахом у житті Денні було РОЗЛУЧЕННЯ, слово, що завжди виринало в його голові у вигляді напису, намальованого червоними літерами, по яких, сичачи, повзали змії. У РОЗЛУЧЕННІ твої батьки більше не живуть разом. Вони змагаються за тебе перед суддею (грають у теніс? у бадмінтон? Денні не був певен, у що саме, але у Стовінгтоні тато з мамою грали і в теніс, і в бадмінтон, отже, він вирішив, що це може бути якась саме з цих двох ігор), і ти мусиш залишитися з кимсь одним з рідних, а іншого практично ніколи не бачитимеш, а той, з ким ти житимеш, якщо приспічить, може женитися на комусь, кого ти зовсім не знаєш. Найстрашнішим у слові РОЗЛУЧЕННЯ було те, що він його відчував — чи його образ, чи бозна чим було те, що являлося йому в його осяяннях, — як воно спливає в головах його батьків, іноді розпливчасте й віддалене, іноді таке безпощадне, навальне й лячне, як буря з громом. Таким воно було після того, як тато покарав Денні за розкидані папери в його кабінеті, а лікар мусив накласти йому на руку гіпс. Цей спогад уже вицвів, але думки про РОЗЛУЧЕННЯ зберігалися в пам’яті чіткими і жаскими. Воно тоді вертілося здебільшого біля мами, і він перебував у постійному страху, що вона вчепить це слово у себе в голові і витягне його з рота, зробивши реальним оте. РОЗЛУЧЕННЯ. Воно постійно, мов глибинна течія, струмило в їхніх думках, було одним з небагатьох, що він його завжди міг підхопити, мов простенький музичний ритм. Але, як і ритм, центральна думка становила лише хребет більш складних думок, думок, які йому поки ще було не до снаги навіть починати тлумачити. Вони приходили до нього тільки як кольори і відчування. Мамині думки про РОЗЛУЧЕННЯ громадилися навкруг того, що тато зробив з його рукою, і того, що трапилося у Стовінгтоні, коли тато втратив роботу. Той хлопець. Джордж Гетфілд, який озлився на тата і продірявив лапки їхнього «жучка». Татові думки про РОЗЛУЧЕННЯ були складнішими, темно-фіолетового кольору, з лячними, чисто чорними прожилками. Здавалося, він думав, що їм буде краще, якщо він від них піде. Що тоді вщухне біль. Його татові боліло майже весь час, найбільше через Оте Погане. Денні міг і це також майже завжди підхопити: постійне татове прагнення піти до якогось темного місця, дивитися там кольоровий телевізор і їсти з мисочки арахіс і робити Оте Погане, аж поки його мозок не вгамується, полишивши тата в спокої.

Але цього надвечір’я його матері не варто було непокоїтися, і він хотів би піти до неї, розказати їй про це. Їхній «жучок» не зламався. І тато не поїхав кудись робити Оте Погане. Він уже майже ось-ось буде вдома, торохкотить зараз по шосе між Лайонсом і Боулдером. Наразі його тато навіть не думає про Оте Погане. Він думає про… про…

Денні нишком озирнувся назад, на кухонне вікно. Іноді від надто завзятих роздумів з ним щось таке діялося. Діялося таке, що речі — справжні речі — зникали, і тоді він бачив речі, яких там не було. Одного разу, невдовзі після того, як йому наклали на руку гіпс, таке трапилося за столом під час вечері. Вони тоді між собою майже не балакали. Але вони думали. О, так. Думки про РОЗЛУЧЕННЯ нависали над кухонним столом, наче вагітна, готова вивергнутися зливою чорна хмара. Від цього було так погано, що він не міг їсти. Від самої думки про їжу, коли кругом нависло оте чорне РОЗЛУЧЕННЯ, його нудило аж до блювоти. А оскільки це здавалося розпачливо важливим, він цілком вверг себе в зосередження, й от тоді дещо сталося. Коли Денні повернувся назад, у світ справжніх речей, він уже лежав на підлозі з виваленими на себе бобами з картоплею, матуся його обнімала і плакала, а татусь кудись телефонував. Він був наляканий, намагався пояснити їм, що з ним не трапилося нічого поганого, що іноді таке з ним буває, коли він зосереджується, аби зрозуміти більше, аніж йому вдається зазвичай. Він намагався пояснити про Тоні, якого вони називали його «невидимим приятелем».

Батько тоді сказав:

— У нього Га-Лу-Сци-Нація. На вигляд він у порядку, але я все одно хочу, щоб його оглянув лікар.

Коли лікар уже пішов, матуся змусила його дати обіцянку ніколи більше такого не робити, ніколи не лякати їх подібним чином, і Денні погодився. Він і сам перелякався. Бо коли він подумки зосередився, його розум відлетів до тата і лише на мить, перш ніж з’явився Тоні (десь далеко, як він це завжди робив, гукаючи звіддаля), дивина геть заступила їхню кухню і смаженину на синій тарелі, лише на одну мить його власна свідомість поринула в татову темряву аж до незбагненного слова, набагато більш лячного за РОЗЛУЧЕННЯ, і словом тим було СУЇЦИД. Денні ніколи більше на нього не натрапляв у мозку свого тата і, безумовно, не намагався його вишукувати. Його не обходило, якщо він взагалі ніколи не дізнається, що означає це слово.

Але зосереджуватися йому подобалося, бо тоді інколи міг прийти Тоні. Не кожного разу. Інколи на якусь мить усе збурювалося, запаморочливо пливло, а потім прояснювалося — фактично, найчастіше так і бувало, — але іншим разом інколи десь на самісінькому краєчку його поля зору з’являвся Тоні, гукав звіддаля, манив…

Відтоді як вони переїхали до Боулдера, це траплялося двічі, і Денні пам’ятав з яким приємним подивом він зрадів, що Тоні подолав услід за ними довгий шлях сюди аж з Вермонту. Отже, далебі не всі його друзі залишилися позаду.

Уперше це було, коли він гуляв на задньому дворі, але тоді нічого особливого не трапилося. Просто Тоні його кликав, а потім темрява, а за кілька хвилин по тому він знову повернувся до справжньої дійсності, зберігши в пам’яті кілька непевних уривків, немов з якогось безладного сновидіння. Другого разу, два тижні тому, було цікавіше. Тоні манить, гукає з відстані чотири ярди: «Денні… ходи-но, поглянь…» Денні здається, ніби він підлітає, а тоді падає в глибоку нору, як Аліса в Країні Чудес. Відтак він опиняється у підвалі житлового будинку, і Тоні поряд з ним, показує в потемок, на валізу, в якій тато тримає свої важливі папери, особливо ту «П’ЄСУ».

— Бачиш? — промовив Тоні своїм віддаленим, мелодійним голоском. — Вона під сходами. Просто під сходами. Перевізники поклали її просто… під… сходами.

Денні зробив крок уперед, щоб зблизька роздивитися на таку чудасію, і знову впав, цього разу з гойдалки, на якій він і колихався весь цей час. Дух йому тоді добряче забило.

Дні за три чи чотири тато ледь не копитом бив, шалено доводячи мамі, що він облазив весь той чортів підвал, але валізи там нема, тож він засудить тих клятих перевізників, які залишили її десь між Вермонтом і Колорадо. Як, будьте ласкаві, він зможе дописати свою «П’ЄСУ», коли повсякчас виринають отакі-от перечіпки?

Денні промовив:

— Ні, тато. Вона під сходами. Перевізники поклали її просто під сходами.

Кинувши на Денні дивний погляд, тато спустився донизу подивитися. Валіза лежала саме там, де сказав Денні. Тато відвів сина вбік, посадовив його собі на коліна і спитав, хто його водив до підвалу? Це був Том, що живе нагорі? Підвал — небезпечне місце, казав тато. Саме тому хазяїн будинку тримає його на замку. Тато хотів дізнатися, може, хтось залишив його незамкненим? Він радий, що знайшлися його папери і «П’ЄСА», сказав тато, але вони не варті того, якби Денні упав зі сходів і зламав собі… собі ногу. Денні з усією щирістю відповів тату, що він не спускався до підвалу. Що двері там завжди були замкнені. І мама його підтримала. Денні ніколи не спускався чорними сходами, сказала вона, бо там сиро і темно і павуків повно. А ще він ніколи не каже неправди.

— То звідки ти тоді про це дізнався, доку? — спитав тато.

— Тоні мені показав.

Мама з татом перезирнулися поверх його голови. Таке час від часу траплялося й раніше. Оскільки це було лячним, вони це швидко викидали собі з голови. Але Денні розумів, що Тоні їх бентежить, особливо маму, і він старався бути обережним, не думати в той спосіб, що може викликати Тоні туди, де мама може його побачити. Але зараз, гадав він, мама лежить у себе, у кухні її поки ще нема, отже, він сильно зосередився, щоби дізнатися, чи зможе він зрозуміти, про що думає тато.

Лоб у нього наморщився, дещо брудні долоні, які лежали розпластаними на джинсах, стиснулися в щільні кулачки. Очі він не заплющив — не було потреби, — але змружив їх у щілинки й уявив татів голос, голос Джека, голос Джона Деніела Торренса, глибокий і стриманий, інколи насмішкуватий, коли він веселий, або ще більш глибокий, коли він сердиться, або просто стриманий, бо він думає. Думає про. Думає про. Думає…

(думає)

Денні тихо зітхнув, і його тіло обм’якло на бровці, немов з нього щезли геть усі м’язи. Він залишався цілком притомним, бачив вулицю і дівчину з хлопцем, які йшли по хіднику на протилежному її боці, вони трималися за руки, бо вони були

(?закохані?)

такі щасливі цим днем і собою — тим, що вони разом цього дня. Він бачив осіннє листя, гнане вітром уздовж риштака, жовті нерівні коліщата. Він бачив будинок, який вони якраз минали, і зауважив, що дах на ньому покрито

(ґонт. гадаю з цим проблем в мене не буде якщо ізоляційна прокладка в порядку. йо тоді все буде гаразд. цей ватсон. боже який персонаж. хотілося б знайти для нього місце в «П’ЄСІ». отак якщо не пильнуватиму я допишуся до того що в ній опиниться весь довбаний рід людський. йо ґонт. а чиє там цвяхи? от лайно, забув його спитати та нехай їх просто дістати. залізна крамниця у сайдвіндері. оси. о цій порі року вони гніздяться. мені варто запастися якоюсь димовою шашкою на випадок якщо вони трапляться там коли я віддиратиму старі ґонтини. нові ґонтини. старі)

ґонтом. Так ось про що він зараз думає. Він отримав роботу і думає про ґонт. Денні не знав, хто такий Ватсон, але все решта здавалося достатньо ясним. І йому може пощастити побачити осине гніздо. І то напевне, як те, що його звуть

— Деннііі… Деннііі…

Він підвів очі, а там і Тоні, стоїть вдалині на вулиці біля знаку «стоп» і махає рукою. Побачивши свого старого друга, Денні, як завжди, відчув теплий спалах втіхи, але цього разу його також ніби кольнуло страхом, так, немовби Тоні з’явився разом з якоюсь темрявою, прихованою за його спиною. Напівпрочиненою для ос, що, якщо їх випустити, почнуть глибоко жалити.

Але про те, щоб не підійти, питання не виникало.

Він іще глибше осунувся на бровці, руки зісковзнули з колін й безсило повисли в розвилці його розчепірених ніг нижче промежини. Підборіддя вгрузло йому в груди. А тоді з’явився млосний, безболісний потяг і якась частка його підвелася й побігла услід за Тоні у нуртуючу темряву.

— Деннііі…

І раптом та темрява вже вилискує вируючою білістю. Звуки, немов хтось сутужно кашляє, і криві, покорчені тіні, які перетворилися на ялини в ночі, що їх термосить виюча хуртовина. Сніг кружляє, танцює. Сніг усюди.

— Надто глибоко, — промовив Тоні з темряви, і в голосі його прозвучала печаль, яка налякала Денні. — Надто глибоко, не вибратися.

Загрозливо дибиться інший обрис. Величезний прямокутник. Похилий дах. Нечітко біліє у розбурханій пітьмі. Багато вікон. Довга будівля з ґонтовим дахом. Деякі з ґонтин були зеленішими за інші, новішими. Їх прибив його тато. Цвяхами із залізної крамниці в Сайдвіндері. Зараз ґонт покривав сніг. Він усе покривав.

Якийсь зеленавий відьмацький вогник раптом зажеврів на фасаді будівлі і, спалахнувши, перетворився на величезний, оскалений череп поверх двох перехрещених кісток.

— Отрута, — промовив Тоні з мінливої пітьми. — Отрута.

Різні написи зблискували йому перед очима, деякі з них у вигляді зелених літер, деякі на щитах, криво встромлених у снігові замети. НЕ КУПАТИСЯ. НЕБЕЗПЕЧНО! ОГОЛЕНІ ЕЛЕКТРИЧНІ ДРОТИ. ЦЯ НЕРУХОМІСТЬ ПІД АРЕШТОМ. ВИСОКА НАПРУГА. СТРУМОПРИЙМАЛЬНА РЕЙКА. СМЕРТЕЛЬНА НЕБЕЗПЕКА. НЕ НАБЛИЖАТИСЬ. ВХІД ЗАБОРОНЕНО. НЕ ПОРУШУВАТИ МЕЖ МАЄТНОСТІ. У ПОРУШНИКІВ СТРІЛЯТИМУТЬ БЕЗ ПОПЕРЕДЖЕННЯ. Цілком він не зрозумів з них жодного — він не вмів читати! — але вхопив сенс усіх, і примарний жах пронизував темні порожнини його тіла, немов ті ясно-коричневі спори, що мусять би загинути при світлі сонця[34].

Написи згасли. Тепер він опинився в якійсь кімнаті, заповненій дивними меблями, в кімнаті, де стояла темрява. Сніг пирскав у вікна, немов знадвору хтось кидався піском. У роті йому пересохло, очі горіли, мов наперчені, серце гарячково билося в грудях. За дверима кімнати щось гриміло, ніби навстіж одчинялись якісь жахливі двері. Кроки. На протилежній стіні кімнати було дзеркало, і в самісінькій глибині його срібного овалу з’явилося одне-єдине слово зеленими вогняними літерами, і те слово було:

АРАК.

Ця кімната згасла. Інша кімната. Він знав

(упізнав)

її. Перекинутий стілець. Розбите вікно, крізь яке задуває сніг, край килима вже промерз. Штори метляються на зламаному, покривленому карнизі. Якась низенька шафка лежить ниць. Знову щось лунко бухкає, постійно, ритмічно, моторошно. Звук розбитого скла. Розгром наближається. Захриплий голос, голос безумця, він іще жахливіший від того, що знайомий:

«Виходь! Нумо, ти, малий засранцю! Отримай заслужену кару!»

Гах. Гах. Гах. Трощиться деревина. Рев люті й задоволення. АРАК. Наближається.

Він лине через кімнату. Зірвані зі стін картини. Програвач

(?мамин програвач?)

перекинутий на підлозі. Її платівки — Ґріґ, Гендель, Бітлз, Арт Ґарфанкел, Бах, Ліст… розкидані навсібіч[35]. Чорні круги, розбиті на пощерблені клинця. Сніп світла з іншого приміщення, з ванної кімнати, таке різке біле світло, і якесь слово блимає у дзеркалі аптечної шафки, мов червоне око: АРАК, АРАК, АРАК…

— Ні, — шепнув він. — Ні, Тоні, будь ласка…

І чиясь рука, повисла через білий порцеляновий борт ванни. Безживна. Цівка крові (АРАК) повільно стікає з одного пальця, середнього, скрапуючи на кахлі з акуратного нігтя…

Ой, ні, ні, ох…

(будь ласочка, Тоні, ти мене лякаєш)

АРАК, АРАК, АРАК

(припини це, Тоні, припини)

Згасає.

У новій темряві гахкання стає ще гучнішим і дедалі гучнішає, воно відбивається луною зусібіч, звідусіль.

А він, зіщулений, тепер у темному коридорі, він зіщулився на синьому килимі, що буяє зміїстими чорними узорами, втканими в основу цього хідника, він слухає, як наближається те гахкання, аж ось з-за рогу вихопилась чиясь Постать і рушила в його бік, вона хитається, тхне кров’ю й погибеллю. В одній руці її дерев’яний молоток, вона розмахує ним (АРАК) навсібіч, креслячи в повітрі жахливі дуги, гатячи в стіни, прориваючи шовковисті шпалери, вибиваючи схожі на привидів клуби вапняного пилу.

Ану, отримай же свою кару! Прийми її, як справжній чоловік!

Постать наближається до нього, гігантська, вона смердить отим солодкаво-кислим духом, ось шваркнула головка молотка, зі злим сичанням майнувши в повітрі, а слідом удар у стіну й величезне лунке «бум» вибиває клуб пилу, сухого й пекучого на смак. Крихітні червоні очі зажевріли в темряві. Ця потвора вже поряд, вона виявила його, зіщуленого тут, з глухою стіною за спиною. А ляда на стелі замкнена.

Темрява. Він лине.

— Тоні, будь ласочка, поверни мене назад, прохаю, прохаю…

Й він повернувся, сидить на узбіччі Арапаго-стрит, волога сорочка прилипає до спини, все тіло його в холодному поту. У вухах ще лунає контрапунктом те колосальне бумкання; він чує запах власної сечі, оскільки на крайній межі свого жаху він упісявся. Він ніби й зараз бачить ту безживну руку, повислу через борт ванни, і кров, що стікає долі з одного пальця, середнього, і те непоясниме, набагато жахливіше за будь-які інші слово: АРАК.

А зараз світить сонце. Тут усе справжнє. Окрім Тоні, який тільки цяткою видніється на розі за шість будинків звідси, лунає його голос — слабенький, високий, ніжний: «Будь обережним, доку…»

А наступної ж миті Тоні зник, зате з-за рогу вигулькнув пошарпаний татів червоний «жучок» і заторохтів по вулиці, пердячи ззаду синім димом. Денні враз підхопився з бровки, почав махати, стрибати з ноги на ногу, кричати: «Тато! Агов, татусю! Привіт! Привіт!»

Тато завернув «фольксваген» до бровки, вимкнув двигун і відчинив дверцята. Денні притьмом кинувся до нього та раптом застиг з вибалушеними очима. Серце скинулося йому в горло і там немов вмерзло. Поряд із татом, на сусідньому передньому сидінні був молоток з коротким держаком, головка його була в крові, з прилиплим волоссям.

Блим, і там лише пакет з купленими татом харчами.

— Денні… доку, з тобою все гаразд?

— Йо. Я в порядку.

Він підійшов і зарився обличчям в татову джинсову куртку зі смушковим підбоєм, і обняв тата міцно-міцно-міцно. Джек обійняв сина навзаєм, дещо збитий з пантелику.

— Агось, не варто отак сидіти на сонці, доку. Ти весь упрів.

— Здається, я трішечки був задрімав. Я люблю тебе, тату. Я так тебе чекав.

— Я теж люблю тебе, Дене. Я дещо нам привіз. Гадаю, ти вже достатньо великий, щоб занести це нагору?

— Звісно, авжеж!

— Док Торренс, найдужчий чоловік у світі, — промовив Джек, куйовдячи сину волосся. — Який має хобі засинати на вуличних перехрестях.

Потім вони рушили до дверей, а мама спустилася на ґанок їх зустріти і Денні зупинився на другій сходинці, дивлячись, як вони цілуються. Їм було радісно бачити одне одного. Коханням променіло від них так само, як від тих хлопця з дівчиною, що були ішли вулицею, тримаючись за руки. Денні радів.

Пакет з покупками — всього лиш пакет з харчами — потріскував у нього в руках. Усе було добре. Тато вдома. Мама його кохає. Нічого поганого нема. І не все з того, що йому показував Тоні, завжди траплялося.

Але страх засів у нього біля серця, глибокий, огидний, він угніздився довкола його серця й того непіддатного розумінню слова, яке він побачив у дзеркалі своєї душі.

Розділ п’ятий

Телефонна будка

Джек зупинив «фольксваген» перед аптекою «Рексолл» у Тейбл Месі й дозволив двигуну самому заглухнути[36]. Йому вкотре подумалося, чи не варто було б зважитись на заміну бензонасоса, і вкотре він запевнив себе, що той їм зараз не по грошах. Якщо цей маленький автомобільчик спроможеться добігати до листопада, він усе одно потім піде на цілком заслужений відпочинок. У листопаді снігу там, у горах, навалить вище за дах цього «жука»… можливо, вище навіть за три «жуки», поставлені один на одного.

— Хочу, щоб ти посидів у машині, доку. Я тобі принесу шоколадний батончик.

— А чому мені не можна піти?

— Мені треба зателефонувати. Це приватна справа.

— Це тому ти не подзвонив з дому?

— Рахунок.

Венді, попри їхні непевні фінанси, наполягла на домашньому телефоні. Аргументуючи це тим, що з малою дитиною — особливо такою, як Денні, у котрого іноді трапляються напади непритомності, — вони не можуть собі дозволити залишитися без зв’язку. Тому Джек розпрощався з тридцятьма доларами за установку, вже погано, а ще дев’яносто заплатив як гарантійний внесок, що було дійсно вразливим. І відтоді той телефон мовчав, окрім двох помилкових дзвінків до них.

— Тату, а можна мені «Бейбі Рут»[37]?

— Так. А ти сидітимеш тут спокійно, не гратимешся з важелем перемикання передач, гаразд?

— Гаразд. Я буду дивитися мапи.

— От і добре.

Джек виліз, а Денні відкрив бардачок «жука» і витяг п’ять потертих мап, що їх безплатно дарували на автозаправках: Колорадо, Небраска, Юта, Вайомінг, Нью-Мексико[38]. Він любив дорожні мапи, любив простежити пальцем, куди ведуть дороги. На його переконання, дорожні мапи були найкращим, що дав переїзд на Захід.

В аптеці Джек попрямував до прилавка, де купив батончик для Денні, а також газету і жовтневе число «Письменницького дайджесту»[39]. Подавши дівчині-продавчині п’ятірку, він попрохав її дати решту четвертаками. Зі сріблом у кулаці, він підійшов до телефонної будки, що стояла поряд з машинкою для копіювання ключів, і прослизнув усередину. Звідси крізь три скла він міг бачити Денні в «жуку». Хлопчик сидів, уважно схиливши голову над мапами. Джека накрило хвилею мало не розпачливої любові до сина. Це почуття відбилося на його обличчі виразом якоїсь безжальної жорстокості.

Він гадав, що міг би зробити цей обов’язковий дзвінок з висловленням подяки Елу і в себе з дому; звісно, він не збирався казати нічого такого, що могло би подратувати Венді. Та його гордість сказала на це «ні». Останнім часом він майже завжди дослухався до порад власної гордості, бо разом з дружиною і сином, шістьма сотнями доларів на поточному рахунку та пошарпаним «фольксвагеном» випуску тисяча дев’ятсот шістдесят восьмого року в нього залишалася ще тільки гордість, та й край. Єдине, що належало йому. Навіть той банківський рахунок був спільним. Усього лиш рік тому він викладав мову й літературу в одній з найкращих приватних шкіл Нової Англії. Там були друзі — хоча й не зовсім такі, яких він мав до того, як зав’язав з випивкою, — бувало весело, колеги по факультету захоплювалися його віртуозністю під час уроків і його особистою відданістю літературній творчості. Усе було просто чудово шість місяців тому. Раптом наприкінці кожного двотижневого платіжного періоду почало залишатися достатньо грошей, щоб відкрити маленький ощадний рахунок. У його п’яницькі часи не залишалося й зайвого пенні, хоча виставлявся переважним чином Ел Шоклі. Вони з Венді почали потихеньку балакати про те, щоби їм пошукати якийсь будиночок і десь приблизно за рік внести перший кредитний платіж. Повне переустаткування якогось фермерського дому за містом забере років шість чи вісім, та що за чорт, вони були молодими, вони мали час.

А тоді він дав волю норову.

Джорж Гетфілд.

Запах надії обернувся запахом старої шкіри в кабінеті Кроммерта, мізансцена цілком ніби з його власної п’єси: на стінах старі естампи з зображеннями попередніх директорів Стовінгтону, гравюри школи, якою вона була тисяча вісімсот сімдесят дев’ятого року, коли її збудували, і тисяча вісімсот дев’яносто п’ятого, коли гроші Вандербільта уможливили побудову критого спортивного манежу, який і зараз стояв на західному кінці футбольного поля, присадкувате, обвите плющем громаддя. Квітневий плющ похрускував за стрілчастим вікном Кроммерта, дрімоту навівали звуки, які видавав радіатор парового опалення. Він пам’ятав, що тоді подумав — це не постановка. Це все насправді. Це моє життя. Як же він примудрився так його гидко просрати?

— Ситуація наразі серйозна, Джеку. Вельми серйозна. Рада попрохала мене довести до вашого відома її рішення.

Рада бажала, щоби Джек подав заяву на звільнення, і Джек її подав. За інших обставин, з ним би уже в червні підписали безстроковий контракт.

Те, що було після тієї бесіди в кабінеті Кроммерта, залишилося найтемнішим, найжахливішим вечором у його житті. Бажання, прагнення напитися ніколи не було таким нестерпним. У нього тремтіли руки. Він перекидав речі. І нестримно бажав зігнати свою злість на Венді й Денні. Його роздратування було мов лютий звір на ветхій прив’язі. Він пішов з дому, жахаючись, що може їх вдарити. Опинився біля якогось бару, і єдине, що утримувало його від того, щоб зайти всередину, було розуміння, що, якщо він це зробить, Венді його нарешті покине і забере Денні з собою. З того ж дня, як вони підуть, настане його погибель.

Замість того, щоб зайти в бар, де, куштуючи воду забуття, сиділи тьмяні тіні, він тоді вирушив до дому Ела Шоклі. Голоси членів Ради розподілилися шість проти одного. Той один належав Елу.

Зараз він набрав операторку і та сказала йому, що за долар вісімдесят п’ять його можуть на три хвилини з’єднати з Елом, який перебував за дві тисячі миль звідси. «Час — штука відносна, бейбі», — подумав він і вкинув вісім четвертаків. Йому невиразно чулося, як, тикаючись носом й електрично попискуючи, його виклик винюхує собі шлях на схід.

Батьком Ела був Артур Лонглі Шоклі, сталевий магнат. Своєму єдиному сину Елберту він залишив статки, неосяжний комплект інвестицій та директорських і членських посад у різноманітних наглядових радах. Однією з таких була Рада директорів Стовінгтонської підготовчої академії[40], найулюбленішого об’єкта благодіянь старого. І Артур, і Елберт Шоклі були її випускниками, а Ел до того ж і жив у Беррі[41], достатньо близько, щоби виявляти особисту цікавість до шкільних справ. Кілька років Ел був у Стовінгтоні тренером з тенісу.

Джек з Елом потоваришували цілком природним і невипадковим чином: під час багатьох шкільних і факультетських гулянок для одинаків, куди вони разом вчащали, ці двоє завжди найбільше напивалися. Шоклі жив окремо від своєї дружини, а Джеків шлюб уже потроху сунувся під укіс, хоча він так само кохав Венді, щиро їй обіцяючи (і то часто) виправитися заради неї і маленького Денні.

Після багатьох викладацьких вечірок ці двоє продовжували тим, що вештались по барах, допоки ті не закривалися, а потім робили зупинку в певній сімейній крамничці, аби купити там ящик пива і випити його, припаркувавшись наприкінці якоїсь побічної дороги. Траплялося, що Джек ввалювався до їхнього винайнятого дому, коли небо тільки ледь починало жевріти світанком, і бачив, що Венді з Денні там сплять на диванчику, і син завжди під стіночкою, уткнувши свій крихітний кулачок під поличку маминого підборіддя. Він дивився на них, і огида до себе вкотре підкочувалася йому до горла хвилею гіркоти, що була міцнішою за смак пива, сигарет і багатьох порцій мартіні — «марсіян», як називав їх Ел. У такі хвилини його розум, цілком свідомий цього наміру, звертався до пістолета, мотузки або леза бритви.

Якщо така гулянка траплялася посеред тижня, він спав три години, вставав, одягався, розжовував три пігулки екседрину[42] і все ще п’яний вирушав на дев’яту годину викладати тему «Американські поети». Доброго ранку, дітки, сьогодні це Червонооке Чудо збирається розповісти вам про те, як Лонгфелло втратив свою дружину у великій пожежі[43].

«Мені не вірилося, що я алкоголік», — подумав Джек, якраз коли в нього у вусі зазвучали дзвінки телефону Ела. Ті уроки, що він прогуляв або проводив неголеним, усе ще тхнучи вчорашніми «марсіянами». Тільки не я, я можу зупинитися будь-якої миті. Ті ночі, коли вони з Венді спали в різних ліжках. Слухай, зі мною все гаразд. Пом’яті крила машини. Звісно, я цілком годящий сісти за кермо. Ті її сльози, що вона проливала, завжди зачинившись у ванній. Обачливі погляди його колег на будь-якій вечірці, де пригощалися алкоголем, навіть вином. Поступове усвідомлення того, що про нього вже пішли поговори. Розуміння, що він нічого не створює на своєму «Андервуді», окрім зіжмаканих кульок здебільшого чистого паперу, що опиняються в кошику для сміття. Він був чимось на кшталт вигідного придбання для Стовінгтону, тим, хто, можливо, ось-ось розквітне в американського письменника, і безумовно людиною цілком кваліфікованою, щоби викладати таку містичну дисципліну, як літературна творчість. Він мав уже пару дюжин опублікованих оповідань. Працював над п’єсою і гадав, що десь там у нього в ментальному закомірку, можливо, визріває роман. Та тепер він уже нічого не створював, а його викладання стало безладним.

Край цьому врешті настав одної ночі, ще й місяця не минуло після того, як Джек зламав руку своєму синові. І тоді ж, як йому здавалося, прийшов кінець його шлюбу. Венді тільки й залишалося набратися духу… він розумів, аби її мати не була такою першорядною мегерою, Венді сіла б на автобус до Нью-Гемпширу, тільки-но Денні оклигав достатньо для такої подорожі. І по всьому.

Було трохи за північ. Джек з Елом під’їжджали до Беррі по тридцять першому шосе, Ел кермував своїм «ягуаром», примхливо зрізаючи закрути дороги, подеколи перетинаючи подвійну жовту смугу. Обидва були геть п’янючими; «марсіян» того вечора приземлилася ціла армада. Останній поворот перед мостом вони промчали на швидкості сімдесят, і раптом дитячий велосипед на дорозі, а тоді різке, болісне скимління гуми, що здирається з коліс «яга», Джек запам’ятав лице Ела — наче круглий білий місяць навис над кермом. Потім гримотливий брязкіт, коли вони на сорока милях[44] вдарили велосипед і той спурхнув угору якимсь перехнябленим, покрученим птахом, ручки його керма вдарили їм у лобове скло, і він знову злетів у повітря, залишивши перед виряченими очима Джека зірчані промені потрісканого скла. А за мить Джек почув останній жахливий грюкіт, це велосипед приземлився на дорогу позаду них. Щось гухнуло під ними, коли через те перекотилися колеса. «Яг» повело боком, Ел чортом викручував кермо, і, ніби десь зовсім здалеку, Джек почув власний голос: «Господи, Еле, ми його переїхали. Я це відчув».

У вусі йому не переставав дзвонити телефон. «Нумо, Еле. Будь же вдома. Дай мені швидше з цим покінчити».

Ел з виском зупинив машину не далі як за три фути від пілона мосту. У «Яга» спустило два колеса. Вони залишили за собою кривулястий, стотридцятифутової довжини слід горілої гуми. Якусь мить вони дивилися один на одного, а потім кинулися бігти в холодну темряву.

Велосипед лежав ущерть понівечений. Одне колесо було відсутнє, озирнувшись через плече, Ел побачив його посеред дороги, пара дюжин шпиць стирчали вгору рояльними струнами. Ел нерішуче промовив:

— Гадаю, оце-то ми й переїхали, Джекі-друже-мій.

— Де ж тоді дитина?

— А ти бачив якусь дитину?

Джек зам’явся. Усе відбулося з такою скаженою швидкістю. Вискочили з-за повороту. У світлі фар «яга» неясно майнув велик. Ел щось крикнув. А тоді зіткнення і довгий занос.

Вони відтягнули велик на узбіччя. Ел пішов до «яга» й увімкнув чотиристоронні аварійки. Наступні дві години вони з потужним чотирибатарейним ліхтарем обшукували дорогу по обох її боках. Нічого. Хоча вже було пізно, кілька машин проїхали повз присілий на мілині «яг» і двох чоловіків з метушливим ліхтариком. Жодна не зупинилася. Пізніше Джек думав, що то якесь чудне провидіння вирішило подарувати їм останній шанс, утримуючи звідти подалі копів і всіх проїжджих від питань.

О чверть на третю вони повернулися до «яга» — тверезі, але кволі.

— Якщо ним ніхто не їхав, то що він робив посеред дороги? — домагався Ел. — Він не стояв на узбіччі, він, курва, стирчав просто посередині!

Джек спромігся лиш на те, щоб мотнути головою.

— Ваш абонент не відповідає, — повідомила операторка. — Чи ви бажаєте, щоби я продовжувала викликати?

— Ще пару дзвінків, операторко. Ви не проти?

— Ні, сер, — відповів з готовністю голос.

«Нумо, Еле!»

Ел пішки рушив через міст до найближчого телефону, подзвонив якомусь своєму приятелю-холостяку, назвавши йому ціну п’ятдесят доларів, якщо він візьме в його гаражі зимові шини «ягуара» й привезе їх на тридцять перше шосе до мосту перед Беррі. Одягнений у джинси й піжамну куртку той з’явився за якихось двадцять хвилин. Роздивився на місці.

— Задавили когось? — спитав він.

Ел вже підважував домкратом зад машини, а Джек послаблював зажимні гайки.

— Бог милував, нікого, — відповів Ел.

— Хай там як, а я, либонь, уже рушатиму додому. Заплатиш мені вранці.

— Чудово, — кинув Ел, не підводячи голови.

Удвох вони без проблем поміняли шини і разом поїхали додому до Ела Шоклі. Ел заїхав у гараж і вимкнув двигун «яга».

У занишклій темряві він сказав:

— Я кидаю пити, Джекі-бой. Годі вже. Свого останнього «марсіянина» я вже вбив.

І тепер, спітнілому в цій телефонній будці, Джеку раптом дійшло, що він ніколи не сумнівався в здатності Ела це здійснити. Він тоді поїхав собі додому у «фольксвагені» з ввімкнутим радіо, звідки якийсь диско-гурт провідним талісманом у передсвітанковий дім[45] знову й знову виспівував: «Роби це будь-яким способом… яким схочеш… роби це будь-яким способом, якщо хо’…»[46] Не мало значення, як голосно він чув тоді верещання коліс, той удар. Бодай на мить замружуючись, він бачив те єдине колесо з виламаними шпицями, що стирчать у небо.

Увійшовши, він побачив, що Венді спить на дивані. Він зазирнув до кімнати Денні, Денні міцно спав у своєму ліжечку, лежачи на спині, його рука все ще ховалася в гіпсі. У делікатно процідженому жеврінні ліхтаря знадвору йому було видно темні обриси на алебастровій білизні, де розписалися лікарі й медсестри з педіатрії.

«То був нещасний випадок. Він упав зі сходів».

(ох ти ж брудний брехун)

«То був нещасний випадок. Я не стримав свого норову».

(довбаний ти п’яндилига, покидь, шмаркля богом висякана з носа і більш ніхто)

«Слухай, агов, нумо, прошу, просто нещасний випадок…»

Але останнє виправдовування відігнав геть образ того стрибаючого ліхтаря, з яким вони нишпорили в посохлих листопадових бур’янах, шукаючи розпластане тіло, що за всіма правилами пристойності мусило там лежати, очікуючи на поліцію. Не мало значення, що за кермом сидів Ел. Бували інші вечори, коли кермував Джек.

Він підтягнув на Денні ковдру, пішов до їхньої спальні й дістав з верхньої полиці шафи іспанський пістолет «Ляма» тридцять восьмого калбіру[47]. Той лежав у взуттєвій коробці. Майже годину він просидів на ліжку з пістолетом, дивлячись на нього, причарований його смертельним блиском.

Уже займався світанок, коли він знову поклав його до коробки, а коробку поклав назад у шафу.

Того ранку він зателефонував Бракнеру, завучу, і попрохав зробити йому ласку, пересунути його уроки. У нього грип. Бракнер погодився, але з меншою люб’язністю, ніж зазвичай. Останній рік Джек Торренс був надзвичайно вразливим до грипу.

Венді зробила йому яєчню й каву. Їли вони мовчки. Єдині звуки долітали з заднього подвір’я, де Денні здоровою рукою весело ганяв свої іграшкові вантажівки по купі піску.

Вона почала мити посуд. Стоячи спиною до нього, промовила:

— Джеку. Я собі все думала.

— Що саме?

Він підкурив сигарету тремтячими руками. Жодного похмілля цього ранку, аж дивно. Лише трясучка. Він кліпнув. У миттєвій темряві злетів велик, ударився об лобове скло, по ньому зірчасті тріщинки. Завищали шини. Застрибав ліхтар.

— Я хочу з тобою побалакати про… про те, що нам із Денні було б найкраще. Для тебе також, мабуть. Не знаю. Гадаю, нам варто було давно про це поговорити.

— Можеш зробити для мене дещо? — спитав він, дивлячись на хисткий кінчик сигарети. — Зробиш мені ласку?

— Яку? — голос її прозвучав глухо, відчужено.

Він дивився їй в спину.

— Давай побалакаємо про це за тиждень. Якщо в тебе ще буде бажання.

Тепер вона обернулася до нього, руки в мереживі піни, її гарненьке обличчя бліде й зневірене.

— Джеку, твої обіцянки несерйозні. Ти просто відтягуєш…

Вона обірвала себе, дивлячись йому в очі, заворожена, раптом непевна.

— За тиждень, — повторив він. Його голос утратив всю силу, впавши до шепоту. — Прошу. Я нічого не обіцяю. Якщо захочеш і тоді побалакати, побалакаємо. Будь про що, про що сама захочеш.

Вони довгенько дивилися одне на одного через осяяну сонцем кухню, а коли вона, не промовивши більше нічого, знову відвернулася до посуду, Джека почало теліпати. Боже, як йому треба було випити. Бодай лиш чарчинку, щоби світ набрав реальної перспективи…

— Денні казав, що йому наснилося, ніби ти потрапив в аварію, — раптом промовила вона. — Курйозні сни в нього бувають. Він це сказав сьогодні вранці, коли я його одягала. Щось було таке, Джеку? В тебе була аварія?

— Ні.

До полудня нестерпна жага випити перетворилася на безтемпературну лихоманку. Він поїхав до Ела.

— Ти сухий? — запитав Ел, перш ніж його впустити. Сам він мав жахливий вигляд.

— Сухий як порох. Ти схожий на Лона Чейні у «Привиді опери»[48].

— Давай, заходь.

До вечора вони грали у віст. Не пили.

Минув тиждень. З Венді вони майже не балакали. Але він знав, що вона весь час спостерігає, не вірячи. Він пив чорну каву без цукру і безкінечну, бляшанка за бляшанкою, кока-колу. Одного вечора він випив цілий шестизарядний пакунок коли, а потім бігав до вбиральні і блював нею. Рівень вмісту пляшок у домашньому барі не зменшувався. Після уроків він заїжджав до Ела Шоклі — Венді ненавиділа Ела Шоклі дужче, аніж будь-кого в своєму житті, — а коли повертався додому, вона присягтися могла, що дочула шотландський віскі або джин у його диханні, проте Джек розмовляв з нею перед вечерею ясно, пив каву, після вечері грався з Денні, ділячись із ним колою, читав йому перед сном якусь казку, а потім сідав перевіряти учнівські роботи, наливаючи сам собі чашку за чашкою чорну каву, тож вона змушена була припустити, що помилялася.

Минали тижні, і те непромовлене слово ховалося дедалі глибше від кінчика її язика. Джек відчував його відступ, але розумів, що повністю воно ніколи не відступить. Усе почало потроху налагоджуватися. А тоді Джордж Гетфілд. Він знову не стримав норову, цього разу цілком тверезий.

— Сер, ваш абонент так само не…

— Алло? — голос Ела, захеканий.

— Продовжуйте, — суворо промовила операторка.

— Еле, це Джек Торренс.

— Джекі-бой! — непідробна радість. — Як ти там?

— Добре. Дзвоню просто, щоби подякувати. Я отримав ту роботу. Це чудово. Якщо я й заблокований снігом на всю зиму не зможу закінчити ту кляту п’єсу, я її вже ніколи не закінчу.

— Закінчиш.

— Як справи? — спитав Джек нерішуче.

— Сухий, — відгукнувся Ел. — А ти?

— Як порох.

— Часто кортить?

— Щодня.

Ел розсміявся:

— Мені відомий цей розклад. Але не розумію, Джеку, як ти утримався, не запив після тої халепи з Гетфілдом. То було понад будь-які очікування.

— Насправді я сам собі тоді напаскудив, — уникливо промовив він.

— От, чорт. Десь під весну я накручу Раду. Ефінґер уже каже, що, мабуть, вони діяли надто поспішливо. А якщо ще з твоєю п’єсою вийде щось путнє…

— Так. Слухай, Еле, я залишив малого в машині. Бачу, його там, схоже, вже нетерплячка бере…

— Авжеж. Розумію. Гарної зими тобі там у горах, Джеку. Радий був допомогти.

— Дякую ще раз, Еле.

Він повісив слухавку, заплющив очі в кабінці і знову побачив той розчавлений велик, той стрибаючий ліхтар. Наступного дня в газеті з’явилася замітка, либонь, просто аби чимсь місце заповнити, але власника не було названо. Чому велосипед опинився там серед ночі, назавжди залишиться для них таємницею, і мабуть, так воно на краще.

Повернувшись до машини, він вручив Денні його трохи вже розм’яклий «Бейбі Рут».

— Татку?

— Що, доку?

Дивлячись на неуважливе обличчя батька, Денні завагався.

— Коли я чекав тебе, коли ти повернешся з того готелю, мені наснився сон. Пам’ятаєш? Коли я був задрімав?

— Угу.

Але це було даремно. Тато перебував думками деінде, не тут, поряд з ним. Знову думає про Оте Погане.

(мені наснилося, що ти робив мені боляче, тату)

— То що там був за сон, доку?

— Забув, — сказав Денні, коли вони вже розверталися, щоби виїхати з парковки. Мапи він поклав назад до бардачка.

— Ти певен?

— Так.

Джек подарував синові побіжний, стурбований погляд, а потім його думки знову повернулися до п’єси.

Розділ шостий

Нічні думки

Кохання закінчилося, і її чоловік вже спав поруч з нею.

Її чоловік.

Вона посміхнулася стиха в темряві, його сім’я ще сочилося повільним теплом з-поміж її ледь розведених ніг, і посмішка її була одночасно й сумною, і радісною, бо у виразі «її чоловік» містилося не менше сотні почуттів. Кожне з них, взяте окремо, викликало подив. Разом, у цій темряві, що спливала у сон, вони були як почутий звіддаля, з майже порожнього нічного клубу, блюзовий мотив — меланхолійний, але вабливий.

Тебе кохати, бейбі, це як вернути ріку навспак.

Але якщо я не можу стати твоєю єдиною жінкою,

Звісно, не стану одною з твоїх собак[49].

Співала Біллі Голідей? Чи хтось прозаїчніший, на кшталт Пеґґі Лі[50]? Яка різниця. То звучало брутально й тужливо, і в тиші її голови так соковито, немов з якогось із отих старомодних музичних автоматів, либонь з «Вурліцера», коли лишилося півгодини до закриття закладу[51].

Відпливаючи вдалечінь від притомності, вона загадувалася, у скількох ліжках їй довелося спати з цим чоловіком, що зараз лежить поряд. Вони познайомилися в коледжі і вперше кохалися в його помешканні… це трапилося менш ніж за три місяці після того, як матір вигнала її з дому, наказавши ніколи не повертатися, а якщо їй кудись хочеться, нехай їде до свого батька, оскільки це через неї вони з ним і розлучилися. Це було тисяча дев’ятсот сімдесятого. Так давно? Уже через семестр вони почали жити разом, знайшли собі роботи на літо і винайняли окрему квартиру, коли розпочався останній курс. Тамтешнє ліжко вона пам’ятала найкраще, велике, двоспальне, продавлене посередині. Коли вони кохалися, іржаві пружини рипіли в ритм. Тієї осені вона нарешті спромоглася порвати зі своєю матір’ю. Їй допоміг Джек. «Вона бажає й надалі тебе гризти, — сказав він. — Щоразу, як ти їй телефонуєш, щоразу, як ти приповзаєш до неї, благаючи пробачення, вона має можливість угризати тебе твоїм батьком. Їй це вигідно, Венді, бо таким чином вона може продовжувати прикидатися, ніби у всьому винна ти. Але тобі це не на користь». Того року вони обговорювали це знову і знову, лежачи в ліжку.

(Джек сидить, обв’язавшись навкруг талії простирадлом, сигарета жевріє в нього між пальців, він дивиться їй у вічі — на такий напівгумористичний, напівсердитий манер — і напоумлює її: «Вона наказала тобі ніколи не повертатися додому, так? Ніколи не з’являтися їй на поріг, так? Чому ж тоді вона не кладе слухавку, коли чує тебе? Чому вона тобі тільки й каже, що ти не можеш завітати до неї, якщо з тобою буду я? Бо боїться, що я можу дещо її пригальмувати. Дівчинко, вона бажає продовжувати гнобити тебе безпосередньо. Дурненька ти, якщо все ще дозволяєш їй це робити. Вона тобі наказала ніколи не повертатися, то чому б не зловити її на слові? Вгамуйся». І врешті-решт вона з ним погодилася.)

То була Джекова ідея — розійтися на якийсь час, «осмислити перспективу стосунків», як він це пояснив. Вона злякалася, що він захопився кимось іншим. Пізніше з’ясувалося, що це не так. Навесні вони знову були разом, і він спитав, чи відвідувала вона свого батька. Вона аж скинулася, немов батогом уперіщена.

Звідки ти знаєш?

Тінь знає.

Ти шпигував за мною?

І його неможливий сміх, від якого їй завжди ставало ніяково — ніби їй вісім рочків і він здатен бачити її мотивації краще за неї саму.

Тобі потрібен був час, Венді.

Для чого?

Гадаю… розібратися, за кого з нас тобі хочеться вийти заміж.

Джеку, що це ти таке кажеш.

Вважай, що я роблю тобі пропозицію.

Весілля. Її батько там був, матері не було. Їй відкрилося, що вона може з цим жити, якщо поряд є Джек. Потім з’явився Денні, її чудовий син.

А потім був той найкращий рік і найкраще ліжко. Після народження Денні Джек знайшов для неї роботу: друкувати на машинці для півдюжини професорів мовного факультету — питання для контрольних та іспитів, розклади і плани занять, списки обов’язкової для читання літератури. Врешті-решт один з них довірив їй надрукувати його роман, якого так ніколи й не було опубліковано… на вельми безсоромну й вельми потайну Джекову втіху. Робота була цілком гідною за сорок доларів на тиждень, а в ті два місяці, що вона витратила на друкування того безуспішного роману, заробіток сягнув шістдесяти доларів. Вони придбали свою першу машину, п’ятирічного віку «б’юїк» з дитячим сидінням посередині. Благополучні, сповнені оптимізму молодята. Денні спонукав до встановлення перемир’я між нею та її матір’ю, перемир’я, що завжди залишалось напруженим й ніколи радісним, проте було перемир’ям. Якщо вона їхала з Денні в той дім, то без Джека. І ніколи не розповідала Джеку, що матір завжди переповиває Денні, насуплена, незгодна з її методом, і завжди викривально вміє помітити перші ознаки висипки в дитини на дупці чи в промежині. Її матір ніколи нічого не казала прямо, але сенс поза тим доходив: ціною, яку Венді почала (і, певно, завжди буде) сплачувати за перемир’я, було відчуття того, що вона неадекватна матір. То був спосіб її матері тримати знаряддя тортур під рукою.

Дні Венді проводила вдома, господарювала, годувала Денні з пляшечки у залитій сонцем кухні їхньої чотирикімнатної квартири на другому поверсі, крутила платівки на старому портативному стереопрогравачі, якого мала ще відтоді, як була старшокласницею. Джек повертався додому о третій (або й о другій, якщо вважав, що може відмінити останній урок) і, поки Денні собі спав, вів її до їхньої спальні, де всі її страхи щодо власної неадекватності забувалися.

Вечорами, поки вона друкувала, він писав своє і займався шкільними завданнями. У ті часи вона іноді, вийшовши зі спальні, де стояла машинка, бачила, що вони обоє поснули на дивані — Джек у самих лиш трусах, а Денні, з великим пальцем у роті, зручно розпластавшись на грудях її чоловіка. Вона перекладала Денні до його ліжечка, потім читала те, що Джек устиг написати того вечора, а вже тоді спонукувала його, сонного, перейти до ліжка.

Найкраще ліжко, найкращий рік.

«Сонце осяє й моє подвір’я колись-то…»

У ті часи Джек був іще доволі поміркованим у випивці. Суботніми вечорами навідувалася купка його приятелів-студентів і за ящиком пива велися дискусії, в яких вона рідко брала участь, бо її тереном була соціологія, а його — мова й література: полеміка навколо щоденників Пепіса, чи є вони красним письменством, а чи історичною літературою; дебати про поезію Чарлза Олсона; іноді читання незавершених власних творів[52]. Та ще інших сотня тем. Ні, тисяча. Вона не відчувала великої потреби брати в цьому участь, їй вистачало просто сидіти у своєму кріслі-гойдалці поряд з Джеком, котрий, схрестивши ноги, сидів на підлозі, тримаючи пиво в одній руці, а іншою потискуючи їй литку або обкільцьовуючи щиколотку.

Суперництво у Нью-Гемпширському університеті було лютим, а Джек мав іще й додатковий тягар зі своїм літераторством. Щовечора він покладав на це щонайменше годину. Таким був його нормальний робочий режим. А ті суботні посиденьки були необхідною терапією. Вони давали вихід з нього чомусь такому, що в іншому випадку напухало й напухало б, аж поки він не вибухнув.

Уже закінчуючи роботу над дипломом, він отримав те місце у Стовінгтоні, головним чином завдяки своїм оповіданням — на той час їх було опубліковано чотири, одне з них у «Ескваєрі»[53]. Вона достатньо ясно пам’ятала той день; мусило б проминути більше трьох років, щоби його забути. Вона ледь не викинула той конверт геть, гадаючи, що там пропозиція передплати на щось. Відкривши його, вона натомість знайшла там листа, де повідомлялося, що «Ескваєр» має бажання на початку наступного року надрукувати Джекове оповідання «Стосовно Чорних Дір». Вони заплатять дев’ятсот доларів, і то не після публікації, а по угоді. Це становило майже половину її річного заробітку за передрук паперів, і вона пурхнула до телефону, полишивши зачудовано витріщеного їй услід Денні у його високому стільчику, з обличчям густо вимазаним крем-пюре з горошку та яловичини.

Джек повернувся з університету, запізнившись на три чверті години, у «б’юїку», обважнілому від семи приятелів і барила пива. Після церемоніального тосту (Венді теж підняла склянку, хоча зазвичай їй не смакувало пиво) Джек підписав ту угоду, вклав її до заразом присланого йому конверта з адресою і пішов вкинути його в скриньку на розі будинку. Повернувшись, він з поважним виглядом зупинився на порозі й промовив: «Veni, vidi, vici»[54]. Йому відповіли вітальними вигуками й оплесками. Коли об одинадцятій вечора барило спорожніло, Джек і ще пара приятелів, які ще лишалися ходячими пацієнтами, намислили відвідати кілька барів.

Вона перехопила його наодинці у фойє першого поверху. Двоє інших уже сиділи в машині, п’яно горлаючи бойовий гімн Нью-Гемпширського університету. Джек, уклякши на одному коліні, підсліпувато вовтузився зі шнурками своїх мокасинів.

— Джеку, — звернулася вона, — тобі вже досить. Ти навіть шнурки собі не в змозі зав’язати, де там уже сідати за кермо.

Він випростався і заспокійливо поклав долоні їй на плечі.

— Цим вечором я зміг би й на місяць злітати, якби схотів.

— Ні, — заперечила вона. — Ні за які «ескваєрні» оповідання в цілому світі.

— Я скоро повернуся додому.

Але з’явився він удома лише о четвертій ранку, спотикливо, щось бурмочучи, піднявся сходами і, увійшовши, розбудив Денні. Він намагався заспокоїти малюка і впустив його на підлогу. Венді вилетіла притьмом, думаючи найперше з усього про те, що може подумати її матір, якщо побачить синець, а далі вже решту думок — допоможи їй Господи; Господи, допоможи їм обом, — а тоді підхопила Денні, сіла з ним у крісло-гойдалку, почала заспокоювати його. Вона думала про свою матір майже всі ті п’ять годин, поки Джека не було вдома, про її пророкування, що Джек ніколи нічого не досягне. «Великі творчі плани, — проказувала тоді її матір. — Авжеж. У чергах по соцдопомогу повно освічених дурників з великими творчими планами». Це оповідання в «Ескваєрі» доводить, що матір була права чи навпаки? «Вінніфредо, ти тримаєш своє дитя неправильно. Дай-но його мені». А чи правильно вона тримає свого чоловіка? Інакше навіщо йому було нести свою радість геть з їхнього дому? В ній зринуло відчуття якогось безпорадного жаху, і їй навіть на думку не спало, що він пішов з дому через причину, що не має жодного стосунку до неї.

— Мої вітання, — промовила вона, колисаючи Денні; той уже знову майже занурився в сон. — Можливо, ти заподіяв йому струс.

— Та просто синець, — сказав він надуто, неохочий до розкаяння: мале хлопчисько. На якусь мить вона відчула до нього ненависть.

— Можливо, — відповіла вона суворо, — а може, й ні.

Вона так часто чула, як саме отаким голосом говорить її матір до її втеклого батька, що відчула огиду й переляк.

— Яке коріння, таке й насіння, — промурмотів Джек.

— Лягай спати! — крикнула вона; вирвавшись з неї, її страх пролунав гнівом. — Лягай спати, ти п’яний!

— Не наказуй мені, що робити.

— Джеку… будь ласка, нам не варто… цього… — Їй забракло слів.

— Не наказуй мені, що робити, — повторив він зарозуміло, а вже тоді вирушив до спальні. Залишивши її сидіти саму в кріслі-гойдалці зі знову заснулим Денні. За п’ять хвилин у вітальню допливло Джекове булькотливе хропіння. Тієї ночі вона вперше спала на дивані.

Зараз, уже засинаючи, вона неспокійно ворочалася в ліжку. Її пам’ять, звільнена зануренням у сон від будь-якої упорядкованості, майнула повз перший рік у Стовінгтоні, обпливла дедалі гірші обставини, що сягнули дна, коли її чоловік зламав Денні руку, і сягнула того сніданку на кухні.

Денні надворі грається в пісочниці машинками, рука в нього все ще в гіпсі. Блідий, аж сірий, Джек сидить біля столу, сигарета тремтить у нього між пальців. Вона тоді вирішила попрохати в нього розлучення. Вона вже розглянула це питання зі ста різних боків, фактично вона над цим роздумувала впродовж шести місяців, ще до зламаної руки. Вона себе переконувала, що прийняла б це рішення вже давно, якби не йшлося про Денні, але навіть не це було безумовною правдою. Довгими ночами, коли Джек десь вештався, їй снилися сни, і в тих снах завжди було обличчя її матері та її власне весілля.

(Хто віддає цю жінку? Її батько стояв у своєму найкращому, доволі поганенькому костюмі — він працював роз’їзним торговцем від консервної компанії, яка вже тоді перебувала на межі банкрутства, — зі змореним обличчям, яким же він видавався постарілим, яким збляклим: Я віддаю.)

Навіть після того лихого випадку — якщо його можна було назвати випадком — вона не була в змозі цілком визначитися, визнати, що її шлюб став односторонньою поразкою. Вона все чогось чекала, мовчки сподіваючись, що трапиться чудо і Джек зрозуміє, що відбувається не лише з ним самим, а й з нею. Але все тривало в тому ж темпі. Чарка перед тим, як вирушати до Академії. Два-три пива за обідом у «Стовінгтон-хаусі». Три-чотири мартіні перед вечерею. Ще п’ять чи шість під час перевірки учнівських робіт. По вікендах іще гірше. Найгіршими залишалися ті вечори, коли він десь вештався з Елом Шоклі. Вона ніколи не могла собі уявити, що, попри відсутність будь-якої фізичної вади, життя може бути таким болісним. Боліло їй безперервно. Скільки в цьому було її власної вини? Її переслідувало це питання. Вона почувалася своєю матір’ю. Своїм батьком. Іноді, коли вона почувалася собою, вона загадувалася, яким усе це видаватиметься Денні, і з жахом думала про той день, коли він стане достатньо дорослим для того, щоби покласти на когось провину. А ще вона загадувалася, куди їм можна було б переїхати. Вона не сумнівалася, що матір прийме її, а також не мала сумнівів, що вже за півроку, надивившись, як та після неї по-своєму перекладає підгузки, по-своєму перероблює та/або подає вже приготовану для Денні їжу; повернувшись звідкись додому, знаходячи сина в іншому одязі або з обстриженим волоссям, або книжки, що їх її матір оцінила як непідхожі, зниклими безвісти в якомусь дальнім кутку на горищі… за півроку всього такого вона отримає повноцінний нервовий зрив. А матір, поплескуючи її по руці, заспокійливо проказуватиме: «Хоча це й не твоя вина, винити більше нікого. Ти ніколи не була уважливою. Ти виказала свою справжню натуру, коли стала між мною і твоїм батьком».

«Мій батько. Батько Денні. Мій, його».

«Хто віддає цю жінку? Я віддаю»,

І помер від інфаркту за півроку.

Ніч перед тим ранком вона пролежала без сну, майже до того моменту, коли з’явився він, наважуючись прийняти рішення.

Розлучення необхідне, запевняла вона себе. Її матір і батько до цього рішення не мають стосунку. Так само, як її почуття провини щодо їхнього шлюбу чи почуття своєї нездатності у власному. Розлучення необхідне заради Денні й заради неї самої, якщо вона має на думці урятувати бодай щось із катастрофи свого раннього подорослішання. Слова, написані на стіні, жорстокі, але ясні[55]. Її чоловік — справжній пияк. У нього важкий характер, який він більше нездатен цілком контролювати, особливо зараз, коли він так важко п’є і з писанням у нього справи дедалі гірші. Випадково, або й невипадково, він зламав Денні руку. Він мусить втратити свою роботу, якщо не цього року, то наступного. Вона вже зауважила співчутливі погляди з боку дружин інших викладачів. Вона запевняла себе, що намагалася прати брудну білизну в ночвах свого шлюбу так довго, як тільки могла. Тепер їй варто кинути це робити. Джек може отримати повні права на відвідини, а вона потребуватиме його матеріальної підтримки, тільки допоки знайде собі щось і встане на ноги — і це слід зробити якомога швидше, бо хтозна протягом якого часу Джек буде в змозі сплачувати гроші на утримання. Їй слід усе зробити з найменшим із можливих роздратуванням. Але край цьому має бути покладено.

З такими думками вона нарешті й сама запала у тоненький, неспокійний сон, де їй марилися обличчя її матері і батька. «Розлучниця ти, та й годі», — казала їй матір. «Хто віддає цю жінку», — питався священик. «Я віддаю», — відповідав її батько. Але й яскравим сонячним ранком вона почувалася так само. Спиною до нього, з долонями по зап’ястя зануреними у теплу мильну воду, вона приступила до неприємної розмови.

— Я хочу побалакати з тобою про те, що могло б бути найкращим для Денні й мене. Для тебе також, мабуть. Гадаю, нам про це варто було давно поговорити.

А тоді він раптом сказав дивну річ. Вона очікувала стикнутися з його гнівом, викликати злість, зустрічні звинувачення. Очікувала шаленого ривка до шафки з домашнім баром. Але не тієї м’якої, такої несхожої на нього, майже безвиразної відповіді. Це було так, ніби той Джек, разом з яким вона прожила шість років, минулої ночі так і не повернувся додому — ніби замість нього з’явився містичний двійник, якого їй ніколи не пізнати, щодо якого ніколи не мати цілковитої певності.

— Ти можеш зробити для мене дещо? Зробиш мені ласку?

— Яку? — їй довелося ледь не приборкувати власний голос, щоби той не тремтів.

— Давай побалакаємо про це за тиждень. Якщо в тебе ще буде бажання.

І вона погодилася. Так це й лишилося невимовленим між ними. Упродовж того тижня він бачився з Елом Шоклі ще частіше, ніж завжди, але додому приїздив рано і в диханні його не вчувалося алкоголю. Їй уявлялося, ніби вона його чує, але вона розуміла, що це не так. Наступний тиждень. І ще один.

Питання про розлучення повернулося на доопрацювання в комітетах не проголосованим.

Що ж тоді трапилося? Усе ще дивувалася вона, усе ще не маючи ані найменшого про це уявлення. Ця тема залишалася для них табу. Він був неначе той, хто ступив за ріг і раптом побачив там несподіваного монстра, що, готовий напасти, зачаївся серед висохлих кісток своїх попередніх жертв. У домашньому барі залишалося спиртне, але він його не торкався. Вона десятки разів зважувала, чи не викинути ті пляшки геть, але завжди врешті-решт відкидала геть цю ідею — так, немов такою дією можна було порушити якісь чари.

А ще серед усього цього вона мусила зважати на Денні.

Якщо їй здавалося, що вона не знає свого чоловіка, то перед власним сином її проймав трепет — трепет у прямому значенні цього слова: щось на кшталт безглуздого, забобонного жаху.

Вона трішки задрімала, і перед нею виникла картина його народження. Вона знову лежала на пологовому столі, вся просякла потом, зі сплутаним волоссям, з розчепіреними ногами в стременах.

(а ще той легкий кайф від газу, яким вони давали їй дихати раз у раз; у певний момент вона промурмотіла, що почувається рекламою гуртового зґвалтування, і стара пройда, яка асистувала при народженні стількох дітей, що ними можна було б заповнити велику школу, знайшла в цьому щось надзвичайно смішне)

Той лікар в неї між ногами, та акушерка десь збоку, готує інструменти і щось жебонить. Той гострий, скляний біль, що надходив через дедалі коротші інтервали, і кілька разів, попри весь свій сором, вона була скрикувала.

Потім лікар доволі суворо їй наказав, що вона мусить ТУЖИТИСЯ, і вона так і робила, а потім відчула, як щось з неї виймають. То було ясне, чітке відчуття, якого їй ніколи не забути, — ту річ вийнято. А потім лікар підняв її сина за ніжки — вона побачила його крихітного пісюна і відразу ж зрозуміла: це хлопчик, — а поки лікар намацував дихальну маску, вона помітила дещо інше, дещо таке жахливе, що в неї знайшлися сили закричати знову, уже після того, як вона гадала, що вже геть витратила весь запас своїх криків.

«У нього немає обличчя!»

Але, звісно ж, обличчя в нього було, дороге, рідне обличчя її Денні, а плодовий міхур, який його приховував при народженні, тепер містився в маленькій посудині, яку вона зберігала в себе, трохи цього соромлячись. Вона не трималася древніх забобонів, проте зберігала ту «сорочку». Вона не довіряла бабським байкам, але її хлопчик був від самого початку незвичайним, вона не вірила у ясновидіння, але…

«У тата була аварія? Мені наснилося, що з татом трапилася аварія».

Щось його змінило. Їй не вірилося, що це зробила лише її готовність попрохати розлучення. Щось трапилося раніше, аніж настав той ранок. Щось трапилося, поки вона тривожно спала. Ел Шоклі казав, що нічого не трапилося, абсолютно нічого, але при цьому ховав очі, а якщо вірити шкільним пліткам, то Ел теж пішов у зав’язку.

«У тата була аварія?»

Можливо, вдале зіткнення з долею і, певне, ні з чим іншим, більш твердішим. Вона уважніше, ніж зазвичай, читала газети і того дня, і наступного, але не знайшла там нічого такого, що могла би пов’язати з Джеком. Хай Господь милує, вона вишукувала якусь аварію з утечею автомобіля з місця події, або бійку в барі з серйозними травмами, або… хтозна? Кого розшукують? Але жодного полісмена не з’являлося, ані з питаннями, ані з ордером на взяття зшкрібків фарби з бамперів їхнього «фольксвагена». Нічого. Хіба що її чоловік змінив курс, розвернувшись на сто вісімдесят градусів, та син, ледь прокинувшись, сонно спитав:

«У тата була аварія? Мені наснилося…»

Вона залишилася й далі жити з Джеком головно заради Денні, хоча й не признавала цього за собою при світлі білого дня, але зараз, у легкій дрімоті, могла визнати це: Денні завжди був безумовно татовим синочком, і то майже від самого початку. Точно так, як також майже від самого початку і сама вона була татовою донею. Вона не могла пригадати випадку, щоби годований Джеком з пляшечки Денні бодай колись виплюнув татові на сорочку. Навіть коли в Денні різалися зубки і йому вочевидь було боляче жувати, Джек міг змусити його поїсти після того, як вона, втомлена, здавалася. Коли в Денні болів животик, їй зазвичай доводилося цілу годину його колисати, перш ніж він починав заспокоюватися; Джеку достатньо було лише взяти його на руки, пару разів обійти кімнату, і Денні вже спав на його плечі, спокійно смокчучи собі великого пальця.

Джек без огиди міняв підгузки, навіть ті, які він називав спецпакетами. Він цілісінькими годинами просиджував з Денні, підкидаючи його на колінах, граючись з ним у пальчики, роблячи кумедні гримаси, тоді як Денні тикав його в ніс, заходячись сміхом. Джек сам робив молочні суміші і бездоганно їх згодовував, аж до останньої відрижки. Він брав з собою Денні в машину, їдучи по газету чи пляшку молока, або по цвяхи до залізної крамниці, навіть коли їх синочок був іще немовлям. Він узяв його на футбольний матч Стовінгтон — Кін[56], коли Денні було тільки шість місяців, і Денні впродовж усієї гри спокійно сидів у батька на колінах, закутаний у ковдру, з затиснутим у пухленькому кулачку прапорцем Стовінгтону.

Він любив свою маму, але залишався татовим синочком.

А хіба вона не відчувала повсякчас невимовленого опору її сина самій ідеї розлучення? Бувало, думала про це на кухні, обертала думки в голові, наче під лезом овочечистки оті картоплини, що збиралася їх зготувати на вечерю. А озирнувшись, могла побачити, що він сидить, схрестивши ноги, на кухонному стільці, з очима наляканими і водночас докірливими. Під час прогулянки з ним у парку він міг раптом вхопити її за руки й питати — майже вимагати: «Ти мене любиш? Ти любиш тата?» І вона, зніяковіла, кивала або казала: «Звичайно, любий». І тоді він, залишивши її дивитися йому вслід і дивуватися, нісся до ставка з качками аж так, що ті, налякані цим поривом його крихітної нестямності, з ґелґотінням, панічно хляпаючи крильми, перелітали на протилежний бік.

Траплялися моменти, коли рішення щонайменше обговорити цю тему з Джеком розвіювалося не через її слабкість, але через рішучу волю їхнього сина.

Я не вірю в такі речі.

Але уві сні вона вірила, й уві сні, з сім’ям її чоловіка, яке все ще підсихало на її стегнах, вона відчувала, що їх трьох постійно міцно згуртовує разом… і якщо їхню триєдність щось зруйнує, то руйнацію заподіє не хтось із них, а щось ззовні.

Більшість з того, у що вона вірила, концентрувалася навколо її любові до Джека. Вона ніколи не переставала його кохати, окрім, хіба що, якогось короткого періоду зразу після «нещасної пригоди» з Денні. І сина свого вона любила. Найдужче вона любила їх разом: на прогулянці або в поїздці, або коли вони просто сидять, граючи у «відьму» — велика голова Джека і маленька Денні зосереджено завислі над віялами своїх карт, — чи коли п’ють зі спільної пляшки колу, роздивляючись комікси. Вона любила, коли вони були з нею поряд, і покладала надії на Бога усемилостивого, що ця робота готельного доглядача, яку знайшов для Джека Ел, стане початком повернення добрих старих часів.

І здійметься вітер, бейбі,

І прожене мої печалі геть…

Ніжна, солодка і соковита знов повернулася пісня й поринала услід за нею в глибокий сон, де припинялися думки і явлені в сновидіннях обличчя минали, не запам’ятовуючись.

Розділ сьомий

В іншій спальні

Денні прокинувся, але гучне бухкання все ще лунало в його вухах, і п’яний, дико роздратований голос хрипко гукав:

«Виходь-но сюди й отримаєш кару! Я тебе знайду!

Я тебе знайду!»

Але зараз бухкало лише його загнане серце, і єдиним звуком у цій ночі був віддалений голос поліцейської сирени.

Він нерухомо лежав у ліжку, дивлячись угору на тіні листя, що їх ворушив вітер на стелі його спальні. Тіні хвилясто звивалися, набираючи форми повзучих ліан десь у джунглях або узорів, утканих в основу якогось товстого килима. На Денні була піжама «Доктор Дентон»[57], але між піжамою і його шкірою тепер нашарувалася іще щільніше облягаюча сорочка поту.

— Тоні? — прошепотів він. — Ти тут?

Нема відповіді.

Вислизнувши з ліжка й беззвучно перетнувши кімнату, він подивися крізь вікно на Арапаго-стрит, завмерлу зараз, тиху. Йшла друга година ночі. Надворі не було нічого, окрім безлюдних, усипаних опалим листям хідників, припаркованих машин та довгошийого вуличного ліхтаря на розі, навпроти автозаправочної станції «Кліфа Брайса»[58]. Нездвижний, з наголовком на вершечку, той ліхтар нагадував монстра з якогось серіалу про пригоди в космосі.

Напружуючи очі, він роззирнувся в обидва боки вздовж вулиці, шукаючи неясний, манливий силует Тоні, але нікого там не було.

Віючи крізь дерева, зітхав вітер, і опале листя шелестіло по порожніх хідниках і навкруг покришок припаркованих машин. Звуки ці були слабенькими й безрадісними, і хлопчику подумалося, що він, можливо, єдиний у Боулдері, хто зовсім не спить і їх чує. Єдиний з людей, принаймні. Нема способу взнати, що ще може перебувати вночі там, надворі, зголодніло скрадаючись крізь тіні, пантруючи, принюхуючись до цього вітерцю.

«Я тебе знайду! Я тебе знайду!!»

— Тоні? — прошепотів він знову, але без великої надії.

Лише вітер відповів йому, війнувши цього разу дужче, він розбурхав листя на похилому піддашку під вікном Денні. Трохи листочків зісковзнуло до ринви і заспокоїлось там, немов утомлені танцюристи.

— Денні… Деннііі…

Він здригнувся від цього знайомого голосу і, спершись рученятами на підвіконня, тягнучи шию, видивлявся з вікна. Здавалося, почувши голос Тоні, сама ніч стиха, потай оживилася і шепотіла, навіть коли вітер знову вщух і листя лежало незворушно, і тіні перестали рухатись. Денні здалося, ніби він помітив чиюсь темнішу тінь на автобусній зупинці біля наступного за їхнім будинку, але йому було важко вирішити, чи там насправді хтось є, чи то омана.

— Не їдь, Денні…

А тоді знову війнув вітер, змусивши його зіщулитися, і тінь на автобусній зупинці зникла… якщо вона взагалі там була. Він постояв біля вікна

(хвилину? годину?)

ще якийсь час, але нічого більше не відбувалося. Нарешті він знову тихенько забрався назад до свого ліжка, натягнув на себе ковдри і задивився, як тіні, що їх відкидав чужопланетянин-ліхтар, перетворюються на вихилясті джунглі, повні м’ясожерних рослин, які єдино чого бажали — це обвити його, видушити з нього життя, затягнути його вниз, у ту чорноту, де спалахувало червоним єдине зловісне слово:

АРАК.

Частина друга

День закриття

Розділ восьмий

Оглядини «Оверлука»

Матуся непокоїлася.

Вона боялася, що їхній «жучок» не подолає всі ці гірські підйоми і спуски і вони сядуть на мілину десь біля узбіччя, а хтось мчатиме, як скажений, і може їх там ударити. Сам Денні мав оптимістичніший настрій; якщо тато вважав, що «жучок» витримає цю останню подорож, то так воно, мабуть, і буде.

— Ми вже майже приїхали, — сказав Джек.

Венді пригладила собі волосся на скронях:

— Слава Богу.

Вона сиділа праворуч, на колінах у неї лежала розгорнута книжка Вікторії Голт у м’який обкладинці, але сторінками донизу[59]. На Венді була блакитна сукня, та, що Денні вважав її найгарнішою. Її матроський комірець надавав Венді дуже юного вигляду, вона була схожою на дівчинку, яка тільки-но готується до закінчення середньої школи. Тато раз у раз клав долоню їй високо на ногу, а вона все сміялася і змахувала її, приказуючи: «Киш, мухо».

Денні вразили ці гори. Якось тато був повіз їх у гори неподалік Боулдера, ті, що називаються Прасками[60], але ці були набагато більшими, а на найвищих з них можна було побачити яскраву присипку зі снігу, який, як сказав тато, часто лежить там цілий рік.

Але тепер вони не просто тинялися віддалік, а насправді опинилися в горах. Круті кам’яні стіни здіймалися навкруг них у таку височінь, що їхні вершини заледве можна було побачити, навіть тягнучи з вікна шию. Коли вони виїжджали з Боулдера, температура була сімдесят[61]. А зараз, всього лиш після полудня, в повітрі тут, на висоті, відчувалася прохолодна свіжість, як у листопаді там, у Вермонті, і тато ввімкнув обігрівач… не сказати, щоби той працював дуже добре. Вони проминули кілька знаків з написом: ЗОНА КАМЕНЕПАДУ (матуся кожний з них йому прочитала), але, хоча Денні у захваті чекав, що побачить, як падає бодай трішки каменів, нічого такого не траплялося. Поки що, принаймні.

Півгодини тому вони проминули знак, про який тато сказав, що він дуже важливий. На ньому було написано: ВОРОТА ПЕРЕВАЛУ САЙДВІНДЕР — і тато сказав, що тільки до того місця, де знак, взимку можуть добиратися снігоочисники. Після того дорога стала дуже крутою. Взимку ця дорога закрита від маленького міста Сайдвіндер, яке вони проїхали перед тим, як дісталися цього знаку, і аж до Бакленда в штаті Юта.

Зараз вони проїжджали повз ще один знак.

— Мамо, а тут що?

— На цьому написано: ПОВІЛЬНІШОМУ ТРАНСПОРТУ ТРИМАТИСЯ ПРАВОГО БОКУ. Це для нас.

— «Жук» впорається, — сказав Денні.

— Дай Боже, — відповіла матінка і схрестила пальці. Денні подивився вниз, на її відкриті спереду сандалі, і побачив, що пальці ніг вона також схрестила. Він захихотів. Вона теж йому посміхнулася, але Денні розумів, що мамі все одно тривожно.

Дорога вилася далі й далі вгору серією повільних S-подібних віражів, і Джек перекинув важіль перемикання передач з четвертої швидкості на третю, а потім і на другу. «Жук» протестуюче харчав, і очі Венді не відривалися від стрілки спідометра, яка спершу впала з сорока миль до тридцяти, потім до двадцяти, і там знехотя зависла.

— Бензонасос… — почала вона несміливо.

— Бензонасос витримає ще три милі, — коротко відказав Джек.

Кам’яна стіна правобіч обірвалася, відкривши провалля вузької долини, яка, оздоблена темною зеленню звичайних для Скелястих гір сосняків і ялинників, здавалося, тягнеться вниз безкінечно. Сосни поступилися сірим кам’яним скелям, що спадали на сотні футів, перш ніж розгладитися. Венді побачила стікаючий з однієї з них водоспад, післяполудневе сонце іскрилося в ньому, немов вловлені в блакитну сіть золоті рибки. Гарні були ці гори, але суворі. Їй не здавалося, що вони можуть вибачити багатьох помилок. Тривожне передчуття підкотилося їй до горла. Далі звідси на захід, у Сьєрра-Неваді, опинилася у сніговій пастці і, щоби вижити, змушена була вдатися до канібалізму ватага Доннера[62]. Гори не вибачають багатьох помилок.

Витиснувши педаль зчеплення, Джек ривком перемкнув важіль на першу швидкість, і вони насилу поперли вгору, двигун «жука» хоробро стугонів.

— А знаєш, — промовила вона. — Не думаю, щоби нам трапилося більше п’яти машин, відтоді як ми проїхали Сайдвіндер. І одна з них була готельним лімузином.

Джек кивнув:

— Він курсує до аеропорту Стейпелтон у Денвері. Ватсон каже, що там, вище готелю, вже є обледенілі ділянки, а на завтра високо в горах обіцяють ще більше снігу. Кожен, хто зараз їде крізь гори, намагається триматися головних доріг, просто про всяк випадок. Краще б той клятий Уллман був там, на місці. Гадаю, він таки буде.

— Ти певен, що комора там достатньо заповнена харчами? — спитала вона, усе ще згадуючи про ватагу Доннера.

— Він так сказав. Він хотів, щоби Хеллоран усе там передивився разом з тобою. Хеллоран — це кухар.

— Ох, — стиха мовила вона, дивлячись на спідометр. Той упав з п’ятнадцяти до десяти миль на годину.

— Он уже вершина, — показав Джек за триста ярдів попереду. — Там на узбіччі є мальовничий майданчик, звідки ти можеш побачити «Оверлук». Я хочу з’їхати з дороги, дати «жуку» можливість перепочити. — Він вивернув шию, озирнувшись через плече на Денні, котрий сидів на купі ковдр. — Як гадаєш, доку? Можливо, нам пощастить побачити якесь оленятко. Або карибу[63].

— Звісно, тату.

«Фольксваген» уперто дерся все вище й вище. Стрілка спідометра упала ледь не до позначки п’яти миль на годину і вже починала смикатися, коли Джек з’їхав з дороги

(«Що написано на тому знаку, мамуню?» — «МАЛЬОВНИЧИЙ МАЙДАНЧИК», — слухняно прочитала вона)

і, потягнувши важіль паркувального гальма, залишив «фольксваген» працювати на нейтралці.

— Ходімо, — сказав він, вилізаючи з машини.

Вони разом підійшли до парапету.

— Оно він, — показав Джек трохи ліворуч вгору.

Для Венді це стало відкриттям правдивості заяложеної фрази: у неї перехопило дух. Якусь мить вона зовсім не могла дихати; побачений краєвид вибив з неї повітря. Вони стояли біля вершини одного з піків. Проти них — хтозна на якій відстані? — у небо здіймалася ще вища гора, зараз, осяяний сонцем, що вже схилялося до заходу, виднівся лише силует її зазубреної верхівки. Під ними стелилося все ложе долини, кручі, якими вони видиралися вгору у своєму натрудженому «жуку», уривалися з такою головокрутною раптовістю, що вона зрозуміла — якщо дивитиметься туди надто довго, її занудить, а там і до блювоти дійде. Серед цього чистого повітря уява немов воскресла для життя поза віжками раціонального мислення і дивитися туди означало розпачливо бачити саму себе: як вона котиться донизу, все нижче і нижче, як повільними перекидами міняються місцями небо і схили, як лінивою повітряною кулею спливає з її рота крик, як вихоряться її волосся і сукня…

Мало не через силу вона відірвала погляд від урвища і подивилася туди, де показував пальцем Джек. Вона побачила шосе, що тулилося біля боку цього церковного шпиля, повертаючи назад само до себе, але віддано тримаючись північно-західного напрямку, воно все ж таки повзло вгору, хоча й під менш стрімким кутом. Трохи далі й вище вона побачила, як, неначе просто вставлені в саму кручу, непорушно чіпкі сосни розступаються перед широким квадратом зеленої галявини, а посеред неї, зверхньо озираючи все навкруги, стоїть готель. Той самий «Оверлук». Уздрівши його, вона знову віднайшла свої дихання і голос.

— О, Джеку, він прекрасний!

— Авжеж, так, — відповів Джек. — Уллман каже, що, на його думку, це найкрасивіша відокремлена місцина в Америці. Сам він мені неприємний, але гадаю, що наразі він може бути і… Денні! Денні, з тобою все гаразд?

Вона обернулася до сина, і раптовий страх за нього затулив геть усе решту, хай там яким воно було дивовижним. Вона кинулася до нього. Ухопившись за парапет, він дивися вгору на готель, обличчя в нього було хворобливого сірого кольору. В очах застиг відсутній погляд людини, яка вже за мить зомліє.

Вона уклякла поряд з ним, заспокійливо поклавши руки йому на плечі:

— Денні, що тра…

Джек теж опинився поруч:

— Ти в порядку, доку? — Він легенько струснув сина, і очі в того прояснилися.

— Я в порядку, тату. Зі мною все гаразд.

— Що це було, Денні? — запитала мати. — Тобі запаморочилося, любий?

— Ні, просто я… задумався. Вибачте. Я не хотів вас налякати. — Він подивився на укляклих перед ним на колінах батьків і спромігся на трохи ніякову посмішку. — Може, це через сонце. Мені сонце потрапило в очі.

— Привеземо тебе в готель і дамо попити води, — сказав тато.

— Гаразд.

А в «жуку», який цим, більш положистим підйомом, рухався вгору впевненіше, він так само дивився між ними вперед на те, як розгортається дорога, вряди-годи дозволяючи собі погляди на готель «Оверлук», у чиїй масивній гряді вікон західного спрямування відбивалося сонце. Це було те саме місце, яке він бачив серед хуртовини, темне, гримотливе місце, де якась моторошно знайома постать шукала його в довгих, вистелених джунглевим килимом коридорах. Місце, проти якого застерігав його Тоні. Воно було тут. Воно було тут. Чим би те АРАК не було, воно було тут.

Розділ дев’ятий

Виписка

Уллман чекав на них відразу за старомодними широкими передніми дверима. Він поручкався з Джеком і прохолодно кивнув Венді, либонь відзначивши, як обернулися голови, коли вона увійшла до вестибюля, із золотим волоссям, розсипаним по плечах її простої «моряцької» сукенки. Її поділ зупинявся на скромних двох сантиметрах вище колін, але вам не конче треба було бачити більше, аби зрозуміти, що ноги там гарні.

Схоже, по-справжньому тепло Уллман привітав тільки Денні, але Венді стикалася з таким і раніше. Схоже, Денні був того типу дитиною, що подобається людям, які зазвичай поділяють почуття щодо дітей Дабл’ю Сі Філдса[64]. Він злегка нахилився в попереку і подав Денні руку. Денні офіційно, без посмішки, її потиснув.

— Мій син, Денні, — відрекомендував Джек, — і моя дружина Вінніфред.

— Радий з вами обома познайомитися, — промовив Уллман. — Скільки тобі років, Денні?

— П’ять, сер.

— Навіть «сер», — усміхнувся Уллман, озираючись на Джека. — Він добре вихований.

— Звичайно, — відповів Джек.

— І місіс Торренс, — він повторив той самий неглибокий уклін, і на якусь запаморочливу мить Венді здалося, що Уллман поцілує їй руку. Вона вже було подала її слушним манером, і він її прийняв, але лиш на мить, стиснувши обома своїми. Долоньки в нього були крихітними, сухими й гладенькими, і вона здогадалася, що він їх пудрить тальком.

У вестибюлі панувала метушлива діяльність. Майже всі старомодні крісла з високими спинками були зайняті. Туди-сюди снували хлопці-носії з валізами, а перед реєстраційною стійкою, над якою підносився величезний мідний касовий апарат, вишикувалася черга. Наліпки «БанкАмерикард» та «Мастер Чардж» на касі видавалися дратівливо анахронічними[65].

Праворуч, ближче до високих двостулкових дверей, що стояли зачинені й відгороджені линвою, містився старомодний камін, у якому зараз яскраво палали березові поліна. На підсунутому ледь не до самого вогнища дивані сиділо троє монахинь. Обставлені по боках своїми посадженими одна на одну сумками, вони усміхливо перемовлялися між собою, чекаючи поки трохи поменшає черга на виписку. Венді задивилася на них, коли вони дружно вибухнули дзвінким дівочим сміхом. Вона відчула, що усмішка торкнулася й краєчків її губ; жодній з черниць не було менше шістдесяти років.

Безперестанним фоном звучало гудіння розмов, приглушене дзелень! посрібленого дзвіночка при касовому апараті, коли ним калатне хтось із двох чергових клерків і трохи нетерпляче вигукне: «Просувайтеся вперед, будь-ласка!» Це навівало їй ясні, теплі спогади про їхній з Джеком медовий місяць у Нью-Йорку, в «Бікмен Тауер»[66]. Вона вперше дозволила собі повірити, що, можливо, це буде саме тим, чого вони всі втрьох потребували: цілий сезон разом вдалині від світу, щось на кшталт сімейного медового місяця. Вона ласкаво посміхнулася Денні, котрий відверто ґавився на все навкруги. До ґанку під’їхав черговий лімузин — сірий, як банкірська жилетка.

— Останній день сезону, — пояснював Уллман. — День закриття. Завжди гарячка. Я чекав на вас, містере Торренс, ближче до третьої.

— Я хотів забезпечити «фолькс» додатковим часом для нервового зриву, якби йому заманулося психувати, — відповів Джек. — Він утримався.

— Як вдало, — сказав Уллман. — Трохи пізніше я хотів би вас усіх трьох провести по території, а Дік Хеллоран, звісно, бажає показати місіс Торренс готельну кухню. Але боюся…

Підійшов, ледь не кланяючись, один з клерків.

— Вибачте, містере Уллман…

— Ну? Що таке?

— Там місіс Брант, — бентежачись, промовив клерк. — Вона відмовляється сплатити свій рахунок якось інакше, а тільки карткою «Америкен Експрес». Я їй пояснював, що «Америкен Експрес» ми припинили приймати ще наприкінці сезону минулого року, але вона не…

Його очі перебігали то на родину Торренсів, то на Уллмана. Той знизав плечима.

— Я цим займуся.

— Дякую вам, містере Уллман. — Клерк вирушив назад до стійки, де голосно протестувала схожа на дредноут жінка у довгій шубі й чомусь, що скидалося на боа з чорного пір’я.

— Я приїжджаю до «Оверлука» з тисяча дев’ятсот п’ятдесят п’ятого року, — проказувала вона знічено усміхненому клерку. — Я продовжувала приїздити навіть після того, як мій другий чоловік помер від інсульту на тому виснажливому роук-корті, — а я казала йому того дня, що сонце занадто пече, — і я ніколи… Повторюю: ніколи… не платила нічим іншим, а лише своєю кредитною карткою «Америкен Експрес». Я повторюю…

— Вибачте, — промовив містер Уллман.

Вони задивилися, як він іде через вестибюль, як шанобливо торкається ліктя місіс Брант і, розводячи руками, киває, коли вона переадресовує свою тираду до нього. Співчутливо її вислухавши, він знову кивнув і щось відповів. Місіс Брант з переможною посмішкою обернулася до нещасного клерка за стійкою і гучно проголосила:

— Дякувати Богу, є бодай один працівник у цьому готелі, який не перетворився на несусвітнього філістера!

Вона дозволила Уллману, котрий ледь діставав до масивного плеча її шуби, взяти себе під руку й повести звідти геть, либонь, до його кабінету у внутрішній частині готелю.

— Ух ти! — сказала Венді, сміючись. — Цей франт вартий тих грошей, які йому тут платять.

— Але йому не подобається та леді, — тут же вставив Денні. — Він тільки прикидається, ніби вона йому подобається.

Джек з усмішкою подивився вниз на сина:

— Я певен, що так воно й є, доку. Проте улесливість — це та штука, що підмазує коліщата нашого світу.

— Що таке улесливість?

— Улесливість, — пояснила йому Венді, — це коли твій тато каже, що йому подобаються мої нові жовті слакси, у той час як насправді ні, або коли він каже, що мені зовсім не треба скинути зайвих п’ять фунтів.

— О. То це коли брешуть жартома?

— Щось дуже схоже на це.

Якийсь час він дуже уважно роздивлявся на неї і врешті сказав:

— Мамуню, а ти гарненька. — І розгублено насупився, коли батьки, обмінявшись поглядами, розреготалися.

— Уллман не надто витратив своєї улесливості на мене, — сказав Джек. Давайте-но, хлопчики та дівчатка, відійдемо он туди, до вікна. Здається мені, я занадто звертаю на себе увагу, стовбичачи тут, посередині, у своїй джинсовій куртці. Бог відає, я й гадки не мав, що тут буде бодай скількись люду в день закриття. Здогадуюся, що я помилявся.

— Ти маєш дуже красивий вигляд, — сказала вона, і знову обоє розреготалися, аж Венді при цім затулила собі рота долонею. Денні й тепер нічого не зрозумів, але все було гаразд. Вони любили одне одного. Денні подумав, що цей готель нагадує його мамі якийсь інший,

(якийсь «бік-мен»)

де вона була щасливою. Денні хотів би, аби і йому це місце подобалося так само, як їй, хоча він не переставав собі знову і знову нагадувати, що ті події, які йому показував Тоні, не завжди справджувалися. Він буде обережним. Він пильнуватиме оте щось, що зветься АРАК. Але нічого не казатиме, якщо не буде конче змушений. Бо вони зараз щасливі, вони сміються і нема жодних поганих думок.

— Погляньте-но сюди, який краєвид, — показав Джек.

— Ох, як тут мальовничо! Дивися, Денні!

Але Денні вид не здався аж таким мальовничим. Він не любив висоти; від неї в нього паморочилося в голові. Поза широким ґанком, що тягнувся вздовж усього готелю, гарно доглянута галявина (правобіч неї містився коротесенько підстрижений тренувальний майданчик з лункою для гольфу) спускалася в бік довгого прямокутного плавального басейну. На одному його кінці стирчала маленька тринога з оголошенням ЗАЧИНЕНО; він умів сам прочитати такі написи, як «зачинено», «стоп», «вихід», «піца» та ще кілька інших.

Від басейну кудись далі вилася між молодими сосонками, ялинками й осиками посипана гравієм стежина. Там стояв маленький щит з написом, якого він не знав: ROQUE. А під ним стрілка.

— Татку, що означає оте слово R-O-Q-U-E?

— Це назва гри, — відповів тато. — Вона трохи схожа на крокет, тільки в неї грають на такому гравійному корті, наче великий більярдний стіл з бортами замість трави. Дуже древня гра, Денні. Інколи тут проводять турніри.

— А в неї треба грати крокетним молотком?

— Доволі схожим, — погодився Джек. — Лише держак коротший і головка двобічна. З одного боку тверда гума, а інший бік дерев’яний.

(Виходь, ти, малий засранцю!)

— Правильно назва цієї гри вимовляється роук, — продовжував тато. — Я навчу тебе в неї грати, якщо захочеш.

— Можливо, — якось відчужено промовив Денні тихим, безбарвним голосом, що змусило батьків обмінятися над його головою здивованими поглядами. — Хоча вона може мені й не сподобатися.

— Ну, доку, ти не змушений грати у те, що тобі не подобається. Правда ж?

— Звичайно.

— А оті звірі тобі подобаються? — спитала Венді. — Це називається топіарій[67].

Поза стежкою, що вела до роуку, виднілися живоплоти, вистрижені у формах різних тварин. Денні з його гострим зором упізнав кролика, собаку, коня, корову і трійко більших фігур, що були схожі на пустотливих левів.

— Ті звірі й наштовхнули дядька Ела на думку, що мені підійде ця робота, — повідав Джек сину. — Він знав, що, ще навчаючись в коледжі, я заразом працював на одну ландшафтну компанію. Це такий бізнес, що доглядає людям їхні моріжки, кущі, живоплоти. Я регулярно впорядковував топіарій одній леді.

Венді захихотіла, прикриваючи собі рота рукою. Дивлячись на неї, Джек повторив:

— Так, зазвичай я давав лад її топіарію щонайменше раз на тиждень.

— Киш, мухо, — сказала Венді й знову пирскнула.

— А в неї гарні були живоплоти, татку? — спитав Денні, і ось на це вже батьки разом почали давитися вибухами реготу. Венді так сильно сміялася, що аж сльози заструменіли в неї по щоках і їй довелося діставати з сумочки паперову серветку.

— Там були не тварини, Денні, — сказав Джек, коли нарешті зміг опанувати себе. — Там були гральні карти. Піки і чирви, трефи і бубни. Але живоплоти розростаються, розумієш…

(Він повзе, — казав Ватсон… ні, не живоплоти, той тиск. — Ви мусіте слідкувати за ним увесь час, бо інакше з усьою вашою сім’йою опинитеся десь, нахер, аж на місяці).

Вони подивилися на нього здивовано. Посмішка на його обличчі зів’яла.

— Тату? — запитально промовив Денні.

Він закліпав очима, немов повертаючись до них з далекого далеку.

— Вони розростаються, Денні, і втрачають свої форми. Отже, я раз або двічі на тиждень їх підстригатиму, поки не похолоднішає так, що вони припинять рости до наступного року.

— А ще тут є ігровий майданчик, — сказала Венді. — Щасливчик ти, синку.

Ігровий майданчик містився поза топіарієм. Дві гірки, велика гойдалка з півдюжиною підвішених на різній висоті сидінь, гімнастичні «джунглі», зроблений із секцій бетонної труби тунель, пісочниця та іграшковий будиночок, що був точною копією самого «Оверлука».

— Тобі подобається тут, Денні? — запитала Венді.

— Звісно, що так, — відповів він, сподіваючись, що прозвучало це більш захопливо, аніж він почувався насправді. — Тут охайно.

Поза ігровим майданчиком височіла непримітна захисна огорожа з металевої сітки, поза нею лежала широка щебениста під’їзна дорога, яка вела до готелю, а вже поза нею губилася в яскраво-синьому післяполудневому мареві та сама долина. Денні не знав слова ізоляція, але, якби йому хтось його пояснив, він би за нього вхопився. Далеко внизу, немов довга чорна змія, що вирішила подрімати трохи на сонечку, пролягла дорога, що вела назад через Сайдвіндерський перевал і далі, у Боулдер. Дорога, яка залишатиметься закритою всю довгу зиму. Від цієї думки в нього з’явилося відчуття ледь не задухи, і Денні майже здригнувся, коли тато поклав руку йому на плече.

— Доку, я знайду тобі чогось попити, тільки-но зможу. Зараз вони тут дещо заклопотані.

— Звичайно, тату.

Місіс Брант вийшла з внутрішнього кабінету з виглядом особи, що відстояла своє право. Через кілька секунд вона вже переможно виступала за двері, а за нею слідом, тягнучи на собі вісім валіз, поспішала пара носіїв. Денні дивився у вікно, як чоловік у сірій уніформі і в кашкеті, як в армійського капітана, підганяє до дверей її довгий сріблястий автомобіль, як він вилізає з нього. Скинувши на мить перед нею кашкета, він метнувся відчиняти багажник.

І в осяянні, що його інколи навідувало, він вловив одну з її цілісних думок, ту, що блукала на поверхні сумбурного, низько гудучого варива емоцій і кольорів, яке він зазвичай сприймав у надто залюднених місцях.

(«гарно було б мені залізти в його штани»)

Наморщивши лоба, Денні дивився, як носії кладуть до багажника її валізи. Вона досить проникливо дивилася на чоловіка в сірій уніформі, котрий наглядав за завантаженням. Чому їй хотілося б залізти в штани цього чоловіка? Їй холодно навіть у цій її довгій шубі? А якщо їй холодно, чому вона не надягла на себе якісь власні штани? Його мама носить штани майже цілу зиму.

Чоловік у сірій уніформі зачинив багажник і пішов назад допомогти їй сісти в машину. Денні уважно спостерігав, щоби побачити, чи скаже вона що-небудь про його штани, але вона лише посміхнулася і подала йому доларову банкноту — чайові. За мить вона вже скеровувала свій великий сріблястий автомобіль вниз на дорогу.

Денні подумав, чи не спитати в мами, чому місіс Брант могло схотітися штанів підгонщика машин, але вирішив, що не варто. Деякі запитання створювали цілу купу неприємностей. Таке вже траплялося з ним раніше.

Натомість він утиснувся між батьками, сівши на маленький диван, звідки вони дивилися на всіх тих людей, що виписувалися біля стійки. Він радів, що його мама і тато щасливі і люблять одне одного, але нічого не міг вдіяти з невеличкою тривожністю. Просто нічого не міг вдіяти.

Розділ десятий

Хеллоран

Цей кухар зовсім не відповідав уявленню Венді про типового очільника кухні курортного готелю. Перш за все, таку важливу особу титулують шефом, але аж ніяк не прозаїчно — кухарем; куховарство — це те, що робила вона вдома, у своїй кухоньці, коли кидала все, що ще залишалося з продуктів, у посудину «Пірекс»[68], додаючи туди локшину. Крім того, кулінарний чародій у такому закладі, як «Оверлук», що рекламувався в курортній секції недільного випуску «Нью-Йорк Таймс», мусив бути маленьким, кругленьким, з блідим, обрезклим обличчям (радше схожим на Хлопчика-Пончика Піллсбері[69]), він мусив мати тоненькі, наче олівцем намальовані, вусики на кшталт якоїсь зірки фільмів-мюзиклів сорокових років, темні очі, французький акцент і мерзотний характер.

Хеллоран таки мав темні очі, але то і все. Це був високий чорношкірий чоловік з помірною гривою волосся в стилі «афро», яке вже починало братися білим інеєм. У нього був м’який південний акцент, і ще він багато сміявся, демонструючи зуби надто білі й рівні, щоби бути чимсь іншим за вінтажні вставні щелепи «Сірз і Роубак» зразка тисяча дев’ятсот п’ятдесятого року[70]. В її батька теж такі були — верхня і нижня, — він називав їх Роубакерсами, час від часу їх кумедно перед нею випинаючи за столом під час вечері… і завжди, як зараз пригадалося Венді, робив це, коли матір виходила з кухні по щось або до телефону.

Денні витріщився вгору на цього чорношкірого велетня в костюмі з тонкої синьої шерсті «сардж», а потім посміхнувся, коли Хеллоран легко його підхопив і, посадовивши собі на згин ліктя, сказав:

— Ти ж не залишаєшся тут, на горі, на всю зиму.

— Авжеж, залишаюся, — заперечив Денні з сором’язливою усмішкою.

— Та нє, ти рушиш на південь до Сейнт-Піта[71] разом зі мною і навчатимешся куховарити, і гулятимеш по пляжу збіса кожного вечора, роздивляючись на крабів. Правильно?

Денні захоплено захихотів і похитав головою, мовляв, ні. Хеллоран опустив його долі.

— Якщо збираєшся передумати, — сказав Хеллоран серйозно, нахилившись до нього, — то краще роби це швидше. Не мине й тридцяти хвилин, як я сидітиму у своїй машині. Після того мине ще дві з половиню години, і я сидітиму біля тридцять другого виходу терміналу Б, у Стейпелтонському міжнародному аеропорті, що в місті, яке стоїть на висоті одна миля від рівня моря, у штаті Колорадо. Через три години після того я орендую автомобіль в аеропорті Маямі і прямую до сонячного Сейнт-Піта, не терплячись влізти в купальні труси і попросту регггочучи собі в кулак з усіх тих, хто безвилазно застряг в снігах. Утямки тобі, мій хлопчику?

— Так, сер, — відповів Денні, посміхаючись.

Хеллоран знов обернувся до Джека з Венді:

— Схоже, гідний хлопак росте.

— Нам теж так здається, — сказав Джек, подаючи руку. Хеллоран її потиснув. — Мене звуть Джек Торренс. Це моя дружина, Вінніфред. З Денні ви вже познайомилися.

— І це було вельми приємно. Мем, а ви Вінні чи Фредді?

— Я Венді, — відповіла вона, посміхаючись.

— Гаразд. Це краще, ніж ті два імені, я так гадаю. Нам сюди. Містер Уллман хоче, щоби ви тут усе оглянули, отже, оглядини ви й отримаєте. — Він похитав головою, стиха промурмотівши: — А як же радісно мені буде побачити його востаннє.

Хеллоран розпочав для них екскурсію з обходин найграндіознішої кухні з усіх, які лишень Венді бачила в своєму житті. Кухня іскрилася чистотою. Кожна поверхня в ній була вилощена до високого ґлянсу. Вона була більш ніж просто великою; вона лякала своїми розмірами. Венді йшла поруч з Хеллораном, у той час як Джек, почуваючись абсолютно не в своїй тарілці, плентався з Денні трохи позаду. Біля мийки на чотири раковини тягнулася довга дошка, де висіли різальні інструменти: від різноманітних ножиків до дворучних різницьких сокир. Дошка для нарізання хліба там була завбільшки, як кухонний стіл у їхній Боулдерській квартирі. Від підлоги до стелі, займаючи всю стіну, висіла виняткова колекція каструль і сковорід з іржостійкої сталі.

— Гадаю, мені варто буде залишати за собою слід з хлібних крихт кожного разу, як я сюди заходитиму, — промовила Венді.

— Не дозволяйте їй себе гнітити, — відгукнувся Хеллоран. — Вона велика, але все одно це лише кухня. До більшості з цього знаряддя у вас ніколи навіть не виникне потреби торкатися. Підтримуйте тут чистоту — це все, чого я прошу. А ось та плита, якою я на вашому місці користувався б. Їх тут загалом три, але ця найменша.

«Найменша», — подумала вона нерадісно, роздивляючись плиту. Та мала дванадцять конфорок, дві звичайні та одну голландську духовку, на підвищенні марміт, у якому можна було повільно пряжити соуси або запікати боби, жаровню, підігрівач… плюс чи не мільйон регуляторів і давачів температури.

— Усе на газу, — сказав Хеллоран. — Венді, ви до цього готували на газу?

— Так.

— Люблю газ, — промовив він, вмикаючи одну з конфорок. Та бухнула блакитним полум’ям, і він делікатним рухом стишив його до слабенького світіння. — Мені подобається бачити вогонь, на якому я готую. Ви бачите, де розташовані всі вмикачі верхніх конфорок?

— Так.

— І регулятори духовок усі позначені. Сам я віддаю перевагу тій, що посередині, бо вона, схоже, гріє найрівномірніше, але ви користуйтеся будь-якою, на ваш розсуд… або й усіма трьома, властиво.

— До кожної по одній телевечері, — кволо засміялася Венді[72].

Хеллоран розреготався:

— Розплющте очі, на вашу ласку. Список усього їстівного я залишив отам, біля раковини. Бачите?

— Ось він, матусю! — вигукнув Денні, підносячи два аркуші щільно списаного з обох боків паперу.

— Гарний хлопчик, — сказав Хеллоран, беручи в малого список і куйовдячи йому волосся. — Ти певен, що не хочеш поїхати зі мною до Флориди, хлопчику? Навчишся готувати найніжніших по цей бік раю креветок по-креольськи?

Денні, затуливши собі руками рота й хихочучи, ретирувався ближче до батька.

— Я так гадаю, друзі, що ви всі утрьох тут зможете прохарчуватися цілий рік, — сказав Хеллоран. — Маємо прохолодну комору, великий холодильний бокс, повні рундуки будь-яких овочів і два холодильники. Дозвольте мені вам показати, ходімо.

Наступні десять хвилин Хеллоран відчиняв рундуки та двері, демонструючи харчі в таких кількостях, яких Венді ніколи раніше не бачила. Запаси їжі її вразили, проте не заспокоїли так, як вона могла на те сподіватися: на думку повсякчас наверталася ватага Доннера, не в сенсі канібалізму (з усіма цими харчами мусить минути доволі багато часу, аж поки вони занепадуть до такого вбогого раціону, як поїдання одне одного), але підсилюючи усвідомлення того, що справа це дійсно серйозна: коли випаде сніг, вибратися звідси означатиме не якусь годинну поїздку машиною до Сайдвіндера, а велику операцію. Сидітимуть вони в цьому порожньому гранд-готелі, їстимуть їжу, залишену їм тут, наче якимсь істотам у дивній казці, і слухатимуть, як крижаний вітер обдуває засніжені унівець карнизи. У Вермонті, коли Денні був зламав собі руку

(коли Джек зламав Денні руку)

вона викликала бригаду «швидкої допомоги» «Медикс», набравши номер з маленької карточки, причепленої до телефону. Вони прибули до них додому вже через якихось десять хвилин. На тій карточці були написані й інші номери. Поліцейська машина могла приїхати за п’ять хвилин, а пожежна ще швидше, бо пожежна частина стояла від них лише за три будинки по вулиці і один за рогом. Там був записаний чоловік, якому треба дзвонити, якщо пропало світло, і той, якому треба дзвонити, якщо забився стік у душі, і той, якому треба дзвонити, якщо почав барахлити телевізор. Але як бути тут, якщо в Денні трапиться отой, властивий йому, напад, якщо він зомліє і вдавиться язиком?

(о Господи, що за думка!)

А якщо тут почнеться пожежа? Якщо Джек впаде до ліфтової шахти й проломить собі череп? А якщо?..

(якщо нам так чудово зараз припини це, Вінніфредо!)

Спершу Хеллоран завів їх до холодильного боксу, де їхні видихи видувалися в повітря, немов хмарки зі словами в коміксах. У цьому боксі було так, ніби вже настала зима.

Яловичий фарш у великих пластикових пакетах, по десять фунтів у кожному, загалом дюжина пакетів. Сорок цільних курячих тушок звисали рядком з гачків при обшитій дерев’яними планками стіні. Бляшанки з шинкою, штабельовані як покерні фішки, загалом дюжина. Під курчатами десять шматків телячої вирізки, десять свинячої і величезна бараняча нога.

— Тобі подобається баранина, доку? — усміхаючись, запитав Хеллоран.

— Я люблю її, — миттю відповів Денні. Він її ніколи не куштував.

— Я так і знав. Холодного вечора нічого нема кращого за пару добрячих куснів баранини з м’ятним соусом. М’ятний соус тут також є. Баранина ласкава до живота. Це безпроблемний сорт м’яса.

З-за їх спин Джек спитав:

— Звідки ви дізналися, що ми звемо його доком?

Хеллоран обернувся:

— Пардон?

— Денні. Ми його інколи звемо доком. Як у мультфільмах про Баґза Банні.

— Ну, так він ніби й схожий троха на дока, хіба нє? — Він наморщив носа до Денні, поплямкав губами й промовив: — Ехм, як справи, доку?[73]

Денні захихотів, і тоді Хеллоран сказав

(Ти певен, що не хочеш поїхати до Флориди, доку?)

дещо, і то дуже чітко. Він дочув кожне слово. І подивився на Хеллорана здивовано й трохи перелякано. Хеллоран йому важно підморгнув і знов повернувся до харчів.

З-за широкої, обтягнутої сарджевою тканиною спини кухаря на свого сина дивилася Венді. У неї було дивовижне відчуття, ніби щось було промайнуло між ними, щось таке, чого вона не могла достеменно второпати.

— Ви маєте дванадцять пачок ковбаси й дванадцять пачок бекону, — повідомив Хеллоран. — Так, зі свинями покінчено. А в цій шухляді дванадцять фунтів масла.

— Справжнього масла? — перепитав Джек.

— Першосортного-першокласного.

— Не пригадую, щоби я куштував справжнє масло відтоді, як ще малим жив у Берліні[74], у Нью-Гемпширі.

— Ну, тоді об’їдатиметеся ним тут, аж поки маргарин вам не видасться ласощами, — сказав Хеллоран і розсміявся. — Он там, у тому рундуку ваш хліб — тридцять хлібин білого, двадцять чорного. Ми, щоб ви так знали, намагаємося підтримувати расовий баланс в «Оверлуку». Звісно, я розумію, що піісяти хлібин вам не вистачить на весь час, але тут повно інгредієнтів, і свіже краще за заморожене в будь-який день тижня. Отут маєте вашу рибу. Їжа для мозку, правильно, доку?

— Це правда, мамо?

— Якщо містер Хеллоран так каже, любий, — посміхнулася вона.

Денні наморщив носа:

— Мені не подобається риба.

— Геть-чисто хибна думка, — сказав Хеллоран. — Ти просто ніколи не куштував риби, якій би подобався ти. Ось цій рибі, що тут, ти точно сподобаєшся. П’ять фунтів райдужної форелі, десять фунтів палтуса, п’ятнадцять бляшанок тунця…

— Ой, так, мені подобається тунець.

— …і п’ять фунтів найсолодшої солеї[75], яка бодай колись плавала в морі. Хлопчику мій, коли настане весна, ти будеш дякувати старому… — Він клацнув пальцями так, ніби щось забув. — Ану, як мене звуть? Здається, в мене це вилетіло з голови.

— Містер Хеллоран, — регочучи, оголосив Денні. — А для друзів — Дік.

— Авжеж, правильно! А оскільки ми друзі, то я тобі Дік.

Прямуючи вслід за Хеллораном до дальнього кутка, Джек з Венді обмінювалися здивованими поглядами, обоє намагалися пригадати, чи той називав їм своє ім’я.

— А отут я поклав дещо особливе, — сказав Хеллоран. — Сподіваюся, друзяки, вам сподобається…

— Ох, справді, не обов’язково було, — розчулено вигукнула Венді. Там лежала обплетена широкою пурпуровою стрічкою, з зав’язаним згори бантиком, двадцятифунтова індичка.

— Ви мусите приготувати собі індичку на День Подяки, — поважно промовив Хеллоран. — Здається, тут є й каплун до Різдвяної вечері. Поза всяким сумнівом, ви на нього натрапите. А тепер ходімо вже звідси, поки ми всі не підхопили собі пі-невмонії. Правильно, доку?

— Правильно!

Чудеса продовжилися і в холодній коморі. Десь із сотня ящиків сухого молока (Хеллоран без жартів порадив їй купувати для малого свіже молоко в Сайдвіндері, допоки зберігатиметься така можливість), п’ять дванадцятифунтових мішків цукру, галоновий слоїк чорної меляси, крупи, у скляних слоїках рис, макарони, спагеті; ряди бляшанок з фруктами й фруктовими салатами; близько бушеля свіжих яблук, які всю комору пропахтили ароматом осені; сушені родзинки, сливи й абрикоси («Оправляйся регулярно, якщо хочеш буть щасливим», — проголосив Хеллоран і вибухнув розкотистим реготом до стелі комори, де на залізному ланцюгу повис єдиний старомодний світильник у формі кулі); глибокий рундук, повний картоплі; і менші запаси помідорів, цибулі, ріпи, гарбузів і капусти.

— Слово честі… — мовила Венді, коли вони звідти вийшли. Після тридцятидоларового тижневого бюджету на бакалію, побачена нею кількість усіх тих свіжих харчів так її приголомшила, що вона не була в змозі доказати, чого саме стосується те її слово.

— Я вже троха запізнююся, — сказав, поглянувши собі на годинника, Хеллоран, — тому пропоную вам самим пройтися по шафах і холодильниках, коли ви вже влаштуєтеся. Там сири, консервоване молоко, солодке згущене молоко, дріжджі, харчова сода, повний мішок отих-там пиріжків «Застільні теревені»[76], кілька кетягів бананів, яким, проте, далеко ще до дозрівання…

— Стоп, — вигукнула вона, здіймаючи руку і сміючись. — Мені всього цього ніколи не запам’ятати. І я обіцяю залишити тут усе в чистоті.

— Це все, чого мені треба. — Він обернувся до Джека. — А містер Уллман просвітив вас щодо пацюків на його горищі?

Джек вишкірився:

— Він казав, що, ймовірно, декілька їх є на мансардному поверсі, а містер Ватсон сказав, що, ймовірно, вони є й у підвалі. Там, унизу, не менше двох тонн паперів, але я не помітив жодного поточеного, як то вони їх гризуть, будуючи собі гнізда.

— Цей Ватсон, — з лукавою прикрістю похитав головою Хеллоран. — Ну хіба він не найбільший лихослов, Джеку, з усіх, з якими вам будь-коли доводилося стикатися?

— Він ще той персонаж, — погодився Джек. Його батько був найбільшим лихословом з усіх, з якими йому будь-коли доводилося стикатися.

— Історія доволі печальна, — продовжував Хеллоран, ведучи їх назад до широких хитних дверей, що прочинялися в обідню залу «Оверлук». — Їхня родина мала гроші, колись дуже давно. Це Ватсонів дід чи прадід — не пам’ятаю, хто саме, — побудував цей заклад.

— Мені розповідали, — сказав Джек.

— Що ж трапилося? — спитала Венді.

— Ну, вони не змогли налагодити справу, — сказав Хеллоран. — Ватсон розповідатиме вам цю історію цілком… двічі на день, якщо ви йому дозволите. У старого був бзик щодо цього готелю. Гадаю, він дозволив йому зруйнувати себе морально. Він мав двох синів, і один з них загинув у якійсь пригоді, коли їхав верхи конем саме на цьому місці, тоді готель ще тільки будувався. Це трапилося тисяча дев’ятсот восьмого чи дев’ятого року. Дружина старого померла від грипу, і тоді залишилися тільки він та його молодший син. Завершилося все тим, що їх взяли доглядачами того самого готелю, який збудував старий.

— Дійсно, доволі печальна історія, — сказала Венді.

— А що сталося з ним? Зі старим? — запитав Джек.

— Він випадково встромив палець в електричну розетку, тут йому і настав кінець. — сказав Хеллоран. — Десь на початку тридцятих, перед тим як Депресія закрила цей заклад на десять наступних років. В усякому разі, Джеку, я буду вдячний, якщо ви з дружиною щодо пацюків триматиме на оці також і кухню. Якщо побачите… тоді пастки, не отруту.

Джек кліпнув очима:

— Звичайно. Кому спаде на думку труїти пацюків у кухні?

Хеллоран саркастично розсміявся:

— Містерові Уллману, ось кому. Такою ідеєю його осяяло минулої осені. Я йому все ввічливо розклав, я сказав: «Містере Уллман, а якщо, коли всі ми з’їдемося сюди наступного травня і я приготую на честь відкриття традиційну вечерю, — а це, як зазвичай, буде лосось у вельми делікатному соусі, — і всім стане зле, і лікар приїде і скаже вам: «Уллмане, що це ви тут накоїли? У вас вісімдесят найбагатших в Америці громадян постраждали внаслідок отруєння щурячою отрутою!»»

Джек, закинувши назад голову, зайшовся реготом.

— І що відповів Уллман?

Хеллоран поворушив язиком собі за щокою, немов намацуючи там крихту їжі.

— Він відповів: «То трахайтеся з пастками, Хеллоране».

Тепер розреготалися вже всі разом, навіть Денні, хоча й не був цілком певен, у чому саме сіль цього жарту, окрім того, що той якимсь чином торкався містера Уллмана, котрий, як виявилося, не конче геть усе знає.

Усі четверо пройшли до обідньої зали, зараз порожньої й тихої, з її казковим видом на захід, на притрушені снігом вершини. Кожна біла лляна скатертина була покрита полотнищем цупкого прозорого пластику. Килим, зараз згорнутий на міжсезоння, стояв у кутку, немов караульний на варті.

На протилежному боці зали був подвійний комплект дверей типу «кажанячі крила», а над ними напис золоченим старомодним курсивом: Салон-бар «Колорадо».

Перехопивши його погляд, Хеллоран сказав:

— Якщо ви людина питуща, сподіваюся, ви собі привезли якийсь запас. Звідси все вибрано дочиста. Прощальна вечірка службовців учора, розумієте. Від покоївок до носіїв, усі тут сьогодні тиняються з головним болем, включно зі мною.

— Я не п’ю, — повідомив коротко Джек. Вони повернулися до вестибюля.

За ті півгодини, що вони провели в кухні, там сильно порідшало. Довге центральне приміщення набувало тихого, пустинного вигляду, який, як гадав Джек, доволі скоро стане звичним для них. Порожніми стояли крісла з високими спинками. Поїхали вже черниці, які були сиділи біля каміна, та й саме вогнище вщухло до шару затишно тліючого приску. Венді визирнула на стоянку і побачила, що, окрім заледве якоїсь дюжини, зникли всі машини.

Вона вловила себе на тому, що їй хочеться, аби вони забралися у свій «фольксваген» і поїхали назад до Боулдера… чи бодай кудись звідси.

Джек роздивлявся по вестибюлі, шукаючи Уллмана, але того там не було.

Підійшла юна покоївка із заколотим на потилиці ясно-попелястим волоссям:

— Твій багаж уже на ґанку, Діку.

— Дякую, Селлі, — цьомнув він її в лоба. — Гарної тобі зими. Чув, ти виходиш заміж.

Коли вона пішла, зухвало вихляючи задком, він обернувся до Торренсів:

— Я мушу вже поспішати, якщо збираюся встигнути на свій літак. Хочу побажати вам усього найкращого. Вірю, що так і буде.

— Дякую, — відповів Джек. — Ви були дуже добрі.

— Я добре доглядатиму вашу кухню, — знову пообіцяла Венді. — Насолоджуйтеся Флоридою.

— Так завжди і роблю, — сказав Хеллоран. Упершись долонями собі в коліна, він нахилився до Денні:

— Останній шанс, парубку. Хочеш поїхати у Флориду?

— Гадаю, ні, — відповів Денні, усміхаючись.

— Окей. А хочеш допомогти мені покласти речі в машину?

— Якщо мама скаже, що мені можна.

— Можна, — сказала Венді, — але мусиш застібнути курточку. — Вона нахилилася вперед, щоб самій це зробити, але її випередив Хеллоран, його великі брунатні пальці рухалися з граціозною спритністю.

— Я зразу ж відішлю його всередину, — сказав він.

— Чудово, — сказала Венді і провела їх до дверей. Джек усе ще шукав очима Уллмана. Останні з гостей «Оверлука» виписувалися біля стійки.

Розділ одинадцятий

Сяйво

Зразу за дверима купою громадилися чотири сумки. Себто, три з них були величезними, пошарпаними валізами, обтягнутими фальшивою крокодилячою шкірою чорного кольору. Остання — надзвичайного розміру торбою на блискавці, з линялої шотландки.

— Гадаю, з оцією ти можеш упоратися, чи не так? — спитав його Хеллоран. Одною рукою він підчепив два великих кофри, а третій піддав собі під пахву.

— Звісно, — відповів Денні. Ухопившись обома руками за торбу, він потяг її вслід за кухарем униз по сходах, мужньо намагаючись не кректати, не виказувати, яка вона важезна.

Відтоді, як вони прибули, здійнявся дошкульно пронизливий осінній вітер; він свистів на автостоянці, і Денні, який пхав поперед себе торбу на блискавці, буцаючи її колінками, змушений був замружувати очі аж до щілинок. Кілька заблукалих осикових листків з деренчливим шурхотом перекидалися по тепер уже майже спорожнілому асфальту, вмить навернувши Денні на думку про ту ніч минулого тижня, коли він прокинувся з кошмару і почув — чи принаймні подумав, ніби почув, — як Тоні каже йому не їхати.

Хеллоран поставив свої валізи долі біля багажника бежевого «Плімута Ф’юрі».

— Машина незавидна, — відверто поділився він з Денні, — просто орендована на раз. Моя Бессі на тім кінці. Ото так машина. «Кадилак» тисяча дев’ятсот п’ятдесятого року, а чи кльово вона бігає? Ще б пак. Я її тримаю у Флориді, бо надто стара вона, щоби пхатися по цих горах. Тобі допомогти з отим?

— Ні, сер, — відповів Денні. Він спромігся протаскати «оте» останні десять-дванадцять кроків без кректання і поставив його, зітхнувши з великим полегшенням.

— Молодчага, — похвалив його Хеллоран. Він видобув з кишені свого синього сарджевого піджака величеньку низку ключів і відімкнув багажник. А ставлячи всередину речі, сказав:

— Ти сильно сяєш, хлопчику. Найдужче за будь-кого, кого я зустрічав за все життя. А мені в січні виповниться шіісят років.

— Га?

— Ти маєш особливий дар, — сказав, обертаючись до нього, Хеллоран. — Сам я це завжди називав сяйвом. Так само й моя бабуся це називала. Вона його теж мала. Коли я ще був хлопчиком, не старшим за тебе, ми з нею часто сідали в кухні й провадили довгі балачки, не розкриваючи ротів.

— Справді?

Усміхнувшись на роззявлений рот Денні, на його ледь не голодний вираз обличчя, Хеллоран запропонував:

— Ходімо, посидиш зі мною в машині кілька хвилин. Хочу побалакати з тобою, — і закляпнув капот багажника.

Венді Торренс побачила з вестибюля «Оверлука», як її син сідає на пасажирське сидіння машини Хеллорана і в той же час великий чорношкірий кухар займає місце за кермом. Раптом прохромлена гострим страхом вона було відкрила рота сказати Джеку, що Хеллоран не брехав, пропонуючи забрати їхнього сина до Флориди — ось воно, прямо на очах відбувається викрадення. Але вони як сіли, так просто й сиділи. Їй ледь видно було маленький силует голови сина, уважно обернутої до великої голови Хеллорана. Навіть з цієї відстані ця маленька голівка мала впізнаваний їй нахил — так її син дивився телевізор, коли там показували щось особливо йому цікаве чи коли грав з батьком у «відьму» або в той ідіотський крибедж[77]. Джек, який усе ще видивлявся Уллмана, нічого не помітив. Венді змовчала, нервово спостерігаючи машину Хеллорана, загадуючись, про що там між ними може йтися, якщо Денні таким чином нахилив голову.

Хеллоран у машині говорив:

— Типу самотньо якось почуваєшся, коли думаєш, що ти такий єдиний, ге?

Денні, якому бувало і самотньо, і подеколи лячно, кивнув:

— А я єдиний, кого ви зустріли такого? — запитав він.

Хеллоран розсміявся, похитавши головою:

— Нє, синку, нє. Але ти сяєш найдужче.

— То значить, таких багато?

— Нє, — сказав Хеллоран, — але зустрічаються. Багацько людей мають дрібку сяйва в собі. Вони про це навіть не здогадуються. Але, скидається на те, що такі завжди з’являються з квітами, коли їхнім дружинам журно при місячних, вони добре складають шкільні іспити, до яких навіть не готувалися, й, тільки-но увійшли до якогось приміщення, вони вже добре собі уявляють, як там почуваються люди. Я таких знав був піісят чи, може, шіісят. Але хіба лишень дюжина, рахуючи й мою бабцю, самі розуміли, що вони сяють.

— Ого, — відгукнувся Денні, а тоді, подумавши: — А ви знаєте місіс Брант?

— Оту? — перепитав Хеллоран зневажливо. — Та нє, вона не сяє. Тільки по два-три рази щовечора відсилає назад подані їй страви.

— Я знаю, що вона не сяє, — завзято кивнув Денні. — Але ви знаєте того чоловіка в сірій уніформі, що подає машини?

— Майка? Звісно, я знаю Майка. А він до чого?

— Містере Хеллоран, чому їй схотілося його штанів?

— Про що це ти говориш, хлопчику?

— Ну, коли вона дивилася на нього, вона думала, як гарно було б їй залізти в його штани, тож я просто дивуюся, чому…

Проте далі він не договорив. Хеллоран закинув назад голову, і глибинний, брутальний регіт вибухнув з його грудей, розкочуючись артилерійською канонадою по салону машини. Та так потужно, що аж сидіння тряслося. Денні лише усміхався, зачудований, але врешті цей ураган, то стихаючи, то відновлюючись поривами, вщух. Хеллоран видобув з нагрудної кишені велику шовкову хустину розміром, як білий прапор капітуляції, і витер собі мокрі від сліз очі.

— Хлопче, — почав він, усе ще потроху порскаючи, — ти дізнаєшся всього, що тобі тра’ знати про людську природу, іще до того, як тобі стукне десять. Не знаю навіть, заздрити мені тобі чи навпаки.

— Але місіс Брант…

— Та викинь її з голови, — перебив той. — І ще, не питайсь про таке в своєї матінки. Ти її цим тільки розстроїш, второпав, що я тобі кажу?

— Так, сер, — відповів Денні. Він усе второпав абсолютно правильно. Подібними речами він було засмучував маму й раніше.

— Ця місіс Брант усього лиш брудна стара баба, якій свербить, ото й усе, що тобі варт знати. — Він допитливо поглянув на Денні. — Чи сильно ти можеш вдарити, доку?

— Га?

— Ану, брязни мені. Кинь мені думку. Хочеться взнати, чи стільки в тобі сили, як мені гадається.

— А що ви хочете, щоби я подумав?

— Однаково. Тільки подумай сильно.

— Гаразд, — сказав Денні. Він на мить задумався, потім зосередився й жбурнув думку просто в Хеллорана. Нічого й зблизька подібного до такого він раніше ніколи не робив, і в останню мить якась інстинктивна частка його єства повстала і притупила грубу силу думки — він не хотів уразити містера Хеллорана. Та все одно та думка вистрелила з нього з такою силою, якої він ніколи не міг очікувати. Вона шваркнула, немов подача Нолана Раяна, і навіть понад те[78].

(Ой леле, сподіваюсь, я його не поранив)

А думка була такою:

(!!!ПРИВІТ, ДІКУ!!!)

Хеллоран, здригнувшись, відсахнувся на сидіння. З жорстоким «клац» зімкнулися його зуби, пустивши з нижньої губи тоненьку цівку крові. Долоні вимушено злетіли з колін до рівня грудей, а тоді знову впали на місце. На якусь мить, не керовані свідомістю, затріпотіли його вії, аж Денні перелякався.

— Містере Хеллоран? Діку? З вами все гаразд?

— Я не знаю, — промовив Хеллоран і слабенько засміявся. — Чесно, як перед Господом, не знаю. Боже мій, хлопчику, ти чисто наче пістоль.

— Вибачте, — сказав Денні, лякаючись іще дужче. — Покликати тата? Я збігаю, приведу його.

— Ні, я оклигаю. Я в порядку, Денні. Просто посидь на місці. Мені хіба троха памороки забило, ото й усе.

— Я не на повну потужність зробив це, — зізнався Денні. — Я злякався в останню хвилину.

— На моє щастя, твій ляк, мабуть… інакше б мозок в мене точився з вух. — Помітивши стривоженість на обличчі Денні, він посміхнувся. — Та ніякої шкоди не сталося. А як воно тобі вчувалося?

— Ніби я Нолан Раян і кидаю м’яча, — зразу ж відповів він.

— Ти любиш бейсбол, правда ж? — Хеллоран обережно тер собі скроні.

— Татові й мені подобаються «Янголи», — відповів Денні. — У східному дивізіоні Американської ліги — «Ред Сокс», а в західному — «Янголи». Ми дивилися «Ред Сокс» проти «Цинциннаті» у Світовій серії[79]. Я тоді був зовсім іще малий. А тато тоді… — обличчя Денні спохмурніло в зніяковінні.

— Що тоді, Дене?

— Я забув, — сказав хлопчик. Він ледь було не встромив собі пальця до рота, щоб посмоктати, але ж то був немовлячий трюк. Денні опустив руку назад на коліно.

— Денні, а ти можеш узнавати, що думають твої мама й тато? — Хеллоран уважно дивився на нього.

— Майже завжди, якщо захочу. Але я зазвичай не намагаюся.

— Чому нє?

— Ну… — він затнувся, на мить збентежившись. — Це було б як підглядати до спальні, як піддивлятися, коли вони роблять оте, з чого робляться діти. Ви знаєте оте?

— Так, я знайомий з цим ділом, — відповів Хеллоран поважно.

— Їм би це не сподобалося. І якби я піддивлявся їхні думки, їм не сподобалося б. Це брудна справа.

— Розумію.

— Але я знаю, що вони відчувають, — сказав Денні. — Цьому я ніяк не можу зарадити. Я знаю, що ви відчуваєте також. Я зробив вам боляче. Мені так жаль.

— Та просто голова поболює. Бували в мене похмілля й важчі. А інших людей ти вмієш читати, Денні?

— Я ще зовсім читати не вмію, — відповів Денні, — хіба що лише кілька слів. Але тато хоче мене навчити цієї зими. Мій тато був навчав читання і письма у великій школі. Здебільшого письма, але він і читання також знає.

— Я питаюся, чи можеш ти розпізнавати, що думають всякі люди.

Денні замислився.

— Можу, якщо це голосно, — нарешті сказав він. — Як от місіс Брант про штани. Або як колись ми з мамою в тій великій крамниці вибирали для мене черевики, так там був один великий хлопець і він дивився на приймачі і думав про те, як би йому собі забрати таке радіо, але щоб не купувати. А потім він подумав: а якщо мене зловлять? А потім подумав: мені так його хочеться. А потім знову подумав, а якщо його зловлять. Він себе цим доводив аж до нудоти і мене доводив до нудоти. Мама все балакала з тим чоловіком, що продавав черевики, тож я підійшов і сказав: «Хлопче, не бери того радіо. Іди геть». І він дійсно перелякався. І швидко пішов.

Хеллоран широко усміхався:

— Ще б пак. А щось іще вмієш робити, Денні? Тільки думки і почуття чи буває ще щось?

Обережно:

— А у вас буває ще щось?

— Інколи, — сказав Хеллоран. — Не часто. Інколи… інколи бувають видіння. У тебе трапляються видіння, Денні?

— Інколи, — почав Денні, — я бачу сни, коли не сплю. Після того, як приходить Тоні.

Знову потягнувся до рота його великий палець. Він ніколи, нікому, окрім своїх мами й тата, не розповідав про Тоні. Руку зі смоктальним пальцем він примусив знову опуститися на коліно.

— Хто такий Тоні?

І раптом з Денні відбувся один із отих спалахів чуттєвості, які лякали його найбільше; то було мов раптовий зблиск якоїсь неосяжної машини, яка може бути безпечною, а може й нести смертельну загрозу. Він був занадто юним, щоби знати до чого ведеться. Він був занадто юним, щоби зрозуміти.

— Що трапилося? — схлипнув він. — Ви мене розпитуєте про все це, бо непокоїтеся, хіба не так? Чому ви непокоїтеся за мене? Чому непокоїтеся за нас?

Хеллоран поклав свої великі темні долоні на плечі малюку:

— Перестань, — сказав він. — Скоріш за все, ніц нема. Але якщо й є щось… ну, в тебе в голові така потужна штука, Денні. Тобі ще тра’ буде багацько рости, аби її опанувати, я так гадаю. Тобі тра’ бути сміливішим, ось що.

— Але я так багато чого не розумію, — вибухнув Денні. — Я розумію і не розумію! Люди… вони відчувають таке різне, і я їх відчуваю, але я не втямлю, що я відчуваю! — Він подивився нещасним поглядом собі на коліно. — Мені хотілося б уміти читати. Інколи Тоні показує мені написи, а я майже нічого з них не можу прочитати.

— Хто такий Тоні? — знову запитав Хеллоран.

— Мама і тато називають його моїм «невидимим приятелем», — сказав Денні, старанно вимовляючи ці слова. — Але він насправді справжній. Принаймні, я так гадаю. Іноді, коли я дуже-дуже стараюся щось зрозуміти, тоді він приходить. Він каже: «Денні, я хочу показати тобі дещо». І тоді я ніби зомліваю. От тільки… тоді є видіння, як ви казали. — Він глипнув на Хеллорана, ковтаючи клубок у горлі. — Раніше вони були гарними. Але тепер… я забув те слово, яким називаються сни, від яких жаско і плачеш.

— Кошмари? — запитав Хеллоран.

— Так. Це воно. Кошмари.

— Про це місце? Про «Оверлук»?

Денні знову задивився вниз, на свою руку зі смоктальним пальцем.

— Так, — шепнув він. А тоді продовжив схвильовано, дивлячись угору, просто в обличчя Хеллорану. — Але я не можу розказувати про це тату і ви теж не можете! Йому потрібна ця робота, бо це єдина робота, яку для нього зміг знайти дядько Ел, бо він мусить закінчити свою п’єсу, бо інакше може знову почати робити Оте Погане, і я знаю, що це таке — це напиватися п’яним, от що це таке, це коли він весь час напивався п’яним, оце й було Оте Погане, що він робив! — Він зупинився на межі сліз.

— Шшш, — Хеллоран притягнув Денні лицем до шорсткої шерсті свого піджака. Той легенько тхнув нафталіном. — Усе гаразд, синку. А якщо тому пальцю подобається в тебе в роті, дозволь йому втрапити, де він хоче. — Але обличчя він мав стурбоване.

Він продовжив:

— Те, що ти маєш, синку, я називаю це сяйвом, Біблія називає це видіннями, а є такі вчені, що називають це провидництвом. Я доста читав про це, синку. Я це спеціяльно вивчав. Усі вони кажуть про змогу бачити майбутнє. Ти це розумієш?

Денні кивнув, не відриваючись від Хеллоранового піджака.

— Я пам’ятаю, в мене на такий кшталт було найдужче сяйво з усіх, які на мене лишень находили… Мені несила його забути. То було тисяча дев’ятсот п’ятдесят п’ятого. Я тоді ще в армії служив, наша частина базувалася по той бік океану, в Німеччині. Це було десь за годину до вечері, я стояв біля раковини і садив чортів одному кухарчукові за те, що він надто товстою стружкою чистить картоплю. Я йому кажу: «Агов, дай-но покажу, як це робиться». Він простягає мені картоплину й очисника, і раптом вся кухня геть пропада. Бах, і нема. То, кажеш, ти бачиш того, Тоні, перед тим… перед тим, як тобі приходять видіння?

Денні кивнув.

Хеллоран обійняв його однією рукою.

— А в мене це запах помаранчів. Весь той день я чув їх запах і нічого собі з того не думав, бо вони були того вечора в меню… ми отримали тридцять ящиків валенсійського сорту. Того вечора геть усе в тій бісовій кухні відгонило запахом помаранчів. Десь із хвилину я пробув начеб у відключці. А тоді почув вибух і побачив полум’я. Верещать люди. Сирени. І я почув оте сичання, так тільки пара сичить. Тоді мене ніби піднесло до того хтозна чого троха ближче і я побачив вагон, що зійшов з рейок, він лежав на боку і на нім був напис Залізниця Джорджії й Південної Кароліни, і мені немов спалахнуло, я зрозумів, що мій брат Карл їхав цим потягом і той зіскочив з рейок і Карл загинув. Щось таке. А тоді все минулося, а переді мною там так і стоїть той дурний, переляканий кухарчук, так і простягає мені картоплину й очисника. Питається в мене: «З вами все гаразд, сержанте?» А я йому: «Ні. Мого брата щойно вбило у Джорджії». А коли я нарешті додзвонився моїй матусі по трансатлантичному телефону, вона розповіла мені, як то було. Але ж бачиш, хлопчику, я вже знав, як воно там було.

Він повільно похитав головою, немов звільняючись від спогадів, і подивився вниз, в широко розплющені очі Денні.

— Але головне, що ти мусиш пам’ятати, хлопчику мій, ось що: Такі речі не завжди дійсно сповнюються. Пам’ятаю, було це всього лиш чотири роки тому, я тоді собі знайшов місце кухаря в хлопчачому таборі на Довгому озері в штаті Мейн. Отже, сиджу я в Бостонському аеропорті Логан біля посадкових воріт, чекаю на свій рейс, і тут раптом чую: пахне помаранчами. Вперше, либонь, за п’ять років. Тож я себе питаю: «Боже мій, як же ж воно далі піде дія в цій скаженій останній виставі?» — відтак я ховаюсь до туалету і там сідаю на унітаз, щоби залишитися самому. Я аж ніяк не зомлів, але відчуття, що мій літак мусить розбитися, дедалі дужчало й дужчало. А потім те відчуття раптом зникло геть, і запах помаранчів також, і я зрозумів, що все минулося. Я повернувся знов до каси компанії «Дельта» і поміняв свій рейс на той, що відлітав на три години пізніше. І знаєш, що трапилося?

— Що? — прошепотів Денні.

— Анічогісінько! — відповів Хеллоран і розсміявся. Він з полегшенням побачив, що хлопчик і собі теж трішечки посміхнувся. — Нічогісінько й зблизька такого! Старий літак сів точно у свій час, і то гладесенько-рівнесенько. От бачиш… іноді ті відчуття не призводять ні до чого.

— Ох, — видохнув Денні.

— Або візьми кінські перегони. Я часто ходжу і зазвичай непогано виграю. Я стою біля огорожі, коли їх проводять повз мене до стартових воріт, і іноді отримую трішечки сяйва щодо того чи іншого коня. Зазвичай ті передчуття допомагають мені фактично непогано заробити. Я завше собі кажу, що одного дня я вгадаю переможців зразу в трьох непевних конях з високим коефіцієнтом і на трифекті[80] зароблю достатньо, щоби рано покинути взагалі працювати. Цього поки що не траплялося. Але цілу купу разів я вертався додому з іподрому пішака, замість їхати в таксі з розпухлим гаманцем. Ніхто не сяє без упину, окрім, либонь, Господа високо на небесах.

— Так, сер, — сказав Денні, згадуючи про те, як майже рік тому Тоні показав йому нове немовля в колисці, в їхньому домі у Стовінгтоні. Він тоді цим був дуже зворушений і чекав, знаючи, що це мусить забрати якийсь час, але ніякої нової дитинки так і не з’явилося.

— А тепер послухай сюди, — сказав Хеллоран, забираючи обидві долоні Денні у свої, великі. — У мене траплялися тут деякі погані сни, траплялися й деякі погані передчуття. Я тут проробив ось уже два сезони, і, мабуть, з дюжину разів у мене були… авжеж, кошмари. І ще, либонь, разів шість, гадаю, я таки бачив дещо. Ні, не казатиму, що саме. То не для такого малого хлопчика, як ти. Просто гидота. Якось то було пов’язано з отими клятими живоплотами, що вистрижені під фігури звірів. Іншого разу трапилась покоївка, Долорес Вікері на ім’я, тобто вона мала троха сяйва в собі, але не думаю, щоби сама вона про це знала. Містер Уллман її витурив… ти знаєш, що це означає, доку?

— Так, сер, — простодушно відповів Денні, — мого тата витурили з роботи учителем, от тому ми тепер і в Колорадо, я так гадаю.

— Словом, Уллман витурив її на підставі того, що вона твердила, ніби бачила дещо в одному з номерів, де… ну, де трапилась була одна нехороша пригода. То було в номері двісті сімнадцять, і я хочу, Денні, аби ти мені пообіцяв до нього не заходити. Ані разу за всю зиму. Всяко оминати його.

— Гаразд, — сказав Денні. — А та леді — покоївка — вона прохала вас піти туди подивитися?

— Так, вона мене попросила. І там таки було те, погане. Але… я не думаю, ніби воно було аж таким поганим, щоб могло бодай-комусь вчинити якесь зло. Денні, ось що я пробую пояснити. Люди, котрі самі сяють, вони, як мені гадається, іноді можуть бачити такі штуки, які вже були трапилися. Але то, наче картинки в книжці. Тобі коли-небудь траплялося побачити таку картинку в книжці, яка тебе налякала, Денні?

— Так, — відповів він, згадуючи казку про Синю Бороду і картинку, де нова дружина Синьої Бороди відчиняє двері й бачить усі ті голови.

— Але ж ти розумів, що вона тобі не може зашкодити, хіба нє?

— Т-т-так… — промовив Денні, трохи ніби з сумнівом.

— Ну от, так само воно й у цьому готелі. Я не знаю чому, але схоже на те, що все, що траплялося тут поганого, тобто всякі його маленькі шматочки, залишається валятися скрізь, як ото обрізки нігтів або шмарклі, що їх якийсь гидомир взяв був і витер об денце стільця. Мені не знати, чому таке саме тут, погані діла трапляються майже в кожному готелі по всьому світі, я так гадаю, а я робив у багатьох з них і не мав жодного клопоту. Тільки тут. Але, Денні, я не думаю, щоби ті штуки здатні вчинити якесь зло. — Кожне слово в останньому реченні він виділив, злегка струшуючи хлопчика за плечі. — Отже, якщо ти щось побачиш, десь у коридорі, в якомусь із номерів або надворі, хоч би й біля отих живоплотів… просто відвернися в інший бік, а коли знову подивишся туди, його там уже не буде. Кумекаєш, що я тобі кажу?

— Так, — відповів Денні. Він почувався набагато краще, втішеним. Підвівшись на колінках, він поцілував Хеллорана в щоку і міцно його обняв. Хеллоран обняв його навзаєм.

Уже відпустивши хлопчика, він запитав:

— Твої рідні, вони ж не сяють, авжеж?

— Ні, думаю, що ні.

— Я їх спробував, як і тебе, — сказав Хеллоран. — Твоя матуся здригнулася, хіба ледь на крихту. Знаєш, я гадаю, всі матері троха сяють, принаймні, допоки їхні діти не виростають достатньо, аби самим собі давати раду. А тато твій…

Хеллоран на мить затнувся. Він торкався батька цього хлопчика і просто не зміг зрозуміти. То не було схожим на спіткання з тим, хто має сяйво, або з тим, хто безсумнівно його не має. Промацування батька Денні виявилося… химерним, ніби Джек Торренс щось — щось таке — приховував. Або щось тримав у собі так глибоко під сподом, що того неможливо було дістатися.

— Я гадаю, він зовсім не сяє, — закінчив фразу Хеллоран. — Тож не переживай за них. Просто стережися сам. Я не думаю, щоби тут було бодай щось здатне вчинити тобі якесь зло. Отже зберігай спокій, окей?

— Окей.

— Денні! Агов, доку!

Денні озирнувся:

— Це мама. Вона мене кличе. Я мушу йти.

— Розумію, мусиш, — сказав Хеллоран. — Бажаю тобі добре провести час тут, Денні. Найкраще, яко лишень зумієш, принаймні.

— Я старатимусь. Дякую, містере Хеллоран. Зараз мені набагато краще.

Усмішлива думка торкнулася його ума.

(Друзі звуть мене Діком.)

(Так, Діку, гаразд.)

Погляди їхні зустрілися, і Дік Хеллоран підморгнув.

Денні переліз через сидіння і прочинив пасажирські двері. Він уже вилазив з машини, коли його знову погукав Хеллоран: «Денні?»

— Що?

— Якщо таки трапиться неприємність… погукай. Гукни голосно, сильно, як ото ти був зробив кілька хвилин тому. Я тебе мушу почути навіть там, на півдні, у Флориді. А як почую, притьма примчуся.

— Гаразд, — відповів Денні і посміхнувся.

— Бережи себе, хлопче.

— Буду.

Денні затріснув двері й побіг через стоянку до ґанку, де, ухопивши себе за лікті проти студеного вітру, стояла Венді. Хеллоран спостерігав, велика усмішка потроху спливала.

Я не думаю, щоби тут було бодай щось здатне вчинити тобі якесь зло.

Я не думаю.

А що, як він помиляється? Він зрозумів, що цей сезон його останній в «Оверлуку», щойно побачив оте у ванні номера двісті сімнадцять. Оте було гіршим за будь-яку картинку в будь-якій книжці, а хлопчик, який біг до своєї матері, здавався звідси таким маленьким…

Я не думаю…

Його очі майнули вниз, до тварин топіарію.

Він різко завів машину, витиснув зчеплення й поїхав геть, намагаючись не озиратись. Проте, звісно ж, він озирнувся і, звісно ж, ґанок уже був порожнім. Вони зайшли досередини. Це було так, немов «Оверлук» проковтнув їх.

Розділ дванадцятий

Гранд-тур

— Про що ви розмовляли, любий?

— Та так, ні про що.

— Як для «ні про що», то доволі довгенька розмова.

Він знизав плечима, і Венді відзначила в цьому жесті Денні відрух його батька; навіть сам Джек навряд чи зробив би це краще. Чогось більшого з Денні вона не видобула. Вона відчула сильне роздратування в суміші з іще сильнішою любов’ю: ця любов була безпорадною, а роздратування породжене відчуттям, ніби її навмисне з чогось усунули. З обома ними поряд вона подеколи почувалася сторонньою споглядальницею, дрібною статисткою, що випадково приблукала назад на сцену, де якраз розгорається головна дія. Ну, цієї зими їм, двом її дражливим чоловікам, усунути її не вдасться; занадто багато мусить бути точок дотику. Раптом вона усвідомила, що відчуває ревнощі до близькості між її чоловіком і сином, і засоромилася. Надто близьким це було до того, що мусила відчувати її власна матір… надто близько до того, щоби їй стало моторошно.

У вестибюлі тепер уже було порожньо, якщо не рахувати Уллмана зі старшим клерком-реєстратором (вони за касою знімали готівку), переодягнених у теплі штани й светри пари покоївок, які, обставившись своїми сумками, стояли біля передніх дверей, поглядаючи надвір, та Ватсона, техніка-доглядача. Він помітив, що Венді на нього дивиться, і підморгнув їй… з явною хтивістю. Вона поспішливо відвела очі вбік. Джек відстав ще біля ресторану і, зупинившись біля вікна, роздивлявся на краєвид. З виглядом відсутнім, замріяним.

Касу вочевидь уже було знято, бо Уллман з рішучим брязком її захлопнув і замкнув. Підписавши стрічку, він поклав її до маленького футляра на блискавці. Венді подумки зааплодувала старшому клерку, вигляд якого говорив про величезне полегшення. Вигляд Уллмана промовляв, що ця людина здатна видобути будь-яку недостачу навіть зі схованки під шкірою старшого клерка… не проливши й краплини крові. Венді не вельми дивувалася Уллману чи його уїдливості з показовою діловитістю. Цим він не відрізнявся від усіх тих босів, чоловічої чи жіночої статі, які в неї будь-коли були. Він напевне цукрово-солоденький з гостями, а за лаштунками, з підлеглими — дрібний тиран. Але ось уже настав кінець урокам і радість старшого клерка просто була написана в нього на обличчі. Одначе канікули настали для всіх, окрім неї, Джека і Денні.

— Містере Торренс, — покликав Уллман безапеляційно. — Ходіть-но сюди, будьте ласкаві.

Джек підійшов, кивнувши Венді і Денні, щоби вони теж підходили.

Той клерк, що був зник усередині, тепер вийшов, одягнений у пальто.

— Приємної вам зими, містере Уллман.

— Сумніваюсь, — сухо відповів Уллман. — Дванадцятого травня, Бреддоку. Ні днем раніше. Ні днем пізніше.

— Так, сер.

Бреддок обійшов стійку зі сповненим гідності, поважним лицем, як годилося при його посаді, але коли він цілком опинився спиною до Уллмана, то заусміхався, мов той школярик. Він коротко щось сказав дівчатам, які все ще чекали біля дверей, коли їх повезуть, і вони також коротко вибухнули здавленим сміхом йому вслід.

Тепер Венді звернула увагу на тишу цього місця. Вона накрила готель, немов важка ковдра, заглушивши все, окрім ледь чутної пульсації післяполудневого вітру надворі. Звідти, де вона стояла, їй було видно внутрішній офіс, тепер охайний аж до стерильності, з його двома порожніми столами і двома комплектами сірих картотечних шаф. Поза ним вона бачила бездоганно чисту кухню Хеллорана, великі двостулкові двері з віконцями-ілюмінаторами стояли розчинені, підперті гумовими клинами.

— Я вирішив витратити ще кілька хвилин і провести вас по нашому Готелю, — сказав Уллман, і Венді усвідомила, що в інтонаціях Уллмана завжди вчувається оте велике «Г». Він тебе просто змушує його чути. — Я певен, що ваш чоловік згодом достатньо добре ознайомиться з усіма кутками й закапелками «Оверлука», місіс Торренс, але ви з вашим сином безсумнівно триматиметеся здебільшого вестибюльного рівня і першого поверху, де розташовані ваші помешкання.

— Безсумнівно, — скромно промурмотіла Венді, і Джек нишком поглянув на неї.

— Це вельми гарний готель, — експансивно проголосив Уллман. — Я насправді отримую велике задоволення, показуючи його.

«Можу закластися, що так воно й є», — подумала Венді.

— Нумо, піднімемося на третій поверх, а звідти пройдемося до низу, — сказав Уллман. Це прозвучало з рішучим ентузіазмом.

— Якщо ми вас затримуємо… — почав було Джек.

— Зовсім ні, — обірвав його Уллман. — Заклад закрито. Tout fini,[81] на цей сезон, принаймні. І я планую ніч переспати в Боулдері… у «Боулдерадо», звичайно. Єдиний пристойний готель по цей бік від Денвера… звісно, після самого «Оверлука». Сюди.

Вони разом ступили до ліфта. Кабіна була прикрашена закрутистими узорами з міді й латуні, але вона відчутно осіла іще раніше, ніж Уллман потягнув її зсувну решітку. Денні трохи занепокоєно ворухнувся, і Уллман згори вниз посміхнувся йому. Денні спробував посміхнутися у відповідь, проте без помітного успіху.

— Не варто непокоїтися, чоловічку, — сказав Уллман. — Абсолютно надійний.

— Таким і «Титанік» був, — промовив Джек, дивлячись угору на кулястий кришталевий плафон у центрі стелі цього ліфта. Венді закусила собі зсередини щоку, щоби втриматися від посмішки.

Уллмана це зауваження не розвеселило. Він з гуркотом посунув і прибив внутрішні двері.

— Той «Титанік» спромігся лише на один рейс, містере Торренс. Цей же ліфт зробив тисячі їх, відтоді як його було встановлено тисяча дев’ятсот двадцять шостого року.

— Це втішає, — відповів Джек. Він покуйовдив волосся Денні. — Цей літак аж ніяк не розіб’ється, доку.

Уллман перекинув важіль, і протягом якоїсь миті не відбувалося нічого, окрім вібрації в них під ступнями і стражденно-жалібного виття мотора під ними. Венді привиділося, що вони вчотирьох застрягли в цій пастці між поверхами, немов мухи в пляшці, а навесні їх знаходять… з відсутніми тими й тими шматками… як у ватазі Доннера…

(Зупиніть його!)

Ліфт почав підніматися, спершу дещо вібруючи, із зачіпним брязком і грюкотом. Потім його рух став плавнішим. На третьому поверсі Уллман його рвучко зупинив, відсунув решітку і відчинив двері. Кабіна ліфта все ще висіла на шість дюймів нижче рівня поверху. Денні витріщився на цю різницю висот між холом третього поверху і підлогою ліфта так, ніби він оце щойно збагнув, що всесвіт зовсім не такий нормальний, як йому про те казали. Уллман прокашлявся й трішки підняв кабіну, змусивши її підскочити й різко зупинитись (усе ще на два дюйми нижче), і аж тоді вони всі з неї вибралися. Позбавлена їхньої ваги, кабіна підскочила майже до рівня поверху, від чого впевненості у Венді зовсім не додалося. Абсолютно надійний чи ні, але, коли їй буде потрібно піднятися вгору або спуститися вниз у цьому готелі, вона твердо вирішила користуватися тільки сходами. І ні за яких обставин вона не дозволить залізти до цієї розхитаної коробки їм усім трьом разом.

— На що ти так задивився, доку? — поцікавився весело Джек. — Плямки десь там побачив?

— Звичайно ж, ні, — втрутився Уллман ображено. — Усі килими було вимито спеціальним шампунем лише два дні тому.

Венді й собі поглянула на коридорний хідник. Гарний, але однозначно зовсім не те, що вона вибрала б для власного дому, якщо колись надійде той день, коли вона матиме власний дім. Темно-синій ворс, у ньому плететься щось схоже на сюрреалістичний пейзаж джунглів з ліанами, в’юнкими лозами і деревами, повними екзотичних птахів. Важко було впізнати, якої породи ті птахи, бо весь візерунок було виткано чисто чорними контурами, тому вгадувалися лише силуети.

— Тобі подобається цей килим? — спитала Венді в Денні.

— Так, мамо, — відповів він безвиразно.

Вони пройшли далі коридором, який виявився приємно широким. Шпалери були з шовкового паперу, світлішого супроти килима блакитного кольору. Через кожні десять футів, на висоті приблизно футів семи були встановлені декоративні електричні канделябри. Зроблені за фасоном лондонських газових ліхтарів, лампи в них ховалися поза димчастим, кремового відтінку склом, оперезаним залізними смужками.

— Вони мені дуже подобаються, — сказала Венді.

Уллман задоволено кивнув:

— Містер Дервент встановив такі в усьому готелі після війни — Другої світової, маю на увазі. Фактично більшість — хоча й не всі — ідей оформлення інтер’єру третього поверху належить йому. Це номер триста, люкс, Президентські апартаменти.

Він обернув ключ у замку двостулкових дверей з червоного дерева і розчахнув їх навстіж. Вітальня з її широкою західною експозицією змусила їх усіх ахнути, що, либонь, і було метою Уллмана. Він посміхнувся.

— Оце краєвид, хіба не так?

— Істинно так, — відгукнувся Джек.

Вікно у цій вітальні було величезним, майже на всю стіну, і зависле за ним між двох зазублених вершин сонце обкидало своїм золотим світлом мури скель і цукровані снігом високі піки. Хмари навкруг і далі цього мальовничого, ніби з поштової листівки, краєвиду також бралися золотом, і самотній сонячний промінь, що сягав темного скупчення ялин нижче межі лісу, тьмяно зблискував і губився там.

Джек і Венді були так захоплені краєвидом, що не дивилися вниз, на Денні, який втупився очима не за вікно, а на шовкові, в червону й білу смужечку, шпалери ліворуч, там де відчинялися двері до нутра спальні. І його «ах», що було змішалося з їхнім, не мало жодного стосунку до краси.

Рясні бризки засохлої крові, поцятковані крихітними частинками сірувато-білої речовини, запеклися на тих шпалерах. Від цього Денні занудило. Це скидалось на якусь божевільну, написану кров’ю картину, сюрреалістичну гравюру, що зображувала закинуте назад від жаху і болю чоловіче обличчя з роззявленим ротом і розпорошеною половиною голови…

(«Отже, якщо ти щось побачиш… просто відвернися в інший бік, а коли знову подивишся туди, його там уже не буде. Кумекаєш, що я тобі кажу?»)

Він змусив себе подивитися у вікно, пам’ятаючи про обережність, намагаючись не виказати себе виразом обличчя, а коли мамина рука накрила його пальці, він узявся за її долоню, пам’ятаючи про обережність, намагаючись не занадто її стискати або не дати знати якимсь іншим чином.

Управитель казав щось його батькові про те, що обов’язково треба перевіряти, чи прикрите оце велике вікно віконницями, щоби його не проломило сильним вітром усередину. Джек кивав. Денні з острахом знову зиркнув на стіну. Рясні бризки засохлої крові зникли. Ті маленькі сірувато-білі шматочки, якими вони були поцятковані, зникли теж.

Потім Уллман їх звідти повів. Мама спитала в Денні, чи гарними йому видалися гори. І він відповів їй «так», хоча гори його насправді не обходили — ні тим, ні іншим чином. Коли Уллман причиняв за ними двері, Денні озирнувся через плече. Кривава пляма знов повернулась на своє місце, тільки тепер вона була свіжою. Вона стікала. Уллман, дивлячись прямо на неї, продовжував переповідати про знаменитих людей, які тут зупинялися. Денні усвідомив, що він до крові закусив губу, сам цього навіть не відчувши. У коридорі він трішки відстав від усіх і витер собі кров тильним боком долоні, думаючи про

(кров)

(Містер Хеллоран бачив кров чи щось іще гірше?)

(«я не думаю, щоб ті штуки були здатні вчинити тобі якесь зло»)

Відчайдушний крик тремтів у нього на губах, але він не дозволив собі його видати. Ні мама, ні тато не можуть бачити таких речей, вони ніколи цього не вміли. Тож він перемовчить. Мама з татом кохають одне одного, і це справжнє. А інші речі, вони як картинки в книжці. Деякі з них лячні, але ніякого зла вони заподіяти не можуть. Ті штуки… не здатні… вчинити тобі зла.

Проводячи їх переходами, що вилися й завертали, немов у якомусь лабіринті, містер Уллман показував їм ще й інші кімнати на третьому поверсі. «Тут, нагорі, самі лише найкращі люкси», — приказував містер Уллман, хоча Денні ніяких люків там не бачив. Він показав їм декілька кімнат, де одного разу зупинялась якась леді на ім’я Мерилін Монро, коли вона була заміжньою за якимсь чоловіком на ім’я Артур Міллер[82] (Денні трохи неясно, але зрозумів, що, невдовзі після того як вони побували в готелі «Оверлук», у них сталося РОЗЛУЧЕННЯ).

— Матусю?

— Що, любий?

— Якщо вони були одружені, чому вони мали різні прізвища? У вас з татом однакові прізвища.

— Так, але ж ми не знаменитості, Денні, — сказав Джек. — Знамениті жінки залишають собі ті самі прізвища навіть після того, як виходять заміж, бо їхні прізвища — це їхній хліб з маслом.

— Хліб з маслом, — геть спантеличений повторив Денні.

— Тато має на увазі, що люди звикли ходити в кіно і дивитися Мерилін Монро, — пояснила Венді, — але їм може не сподобатися ходити дивитися Мерилін Міллер.

— Чому так? Вона ж буде тією самою леді. Хіба це не всім зрозуміло?

— Зрозуміло, проте… — вона безпорадно поглянула на Джека.

— Якось у цьому номері зупинявся Труман Капоті[83], — нетерпляче перебив їх Уллман. І відчинив двері. — Це вже за мого часу тут. Жах, який приємний чоловік. Континентальні манери[84].

Не було в цих кімнатах нічого дивного (окрім відсутності люків, про які чомусь вряди-годи згадував містер Уллман), нічого такого, що б налякало Денні. Фактично, лише ще одна річ на третьому поверсі збентежила Денні, але він не міг сказати чому. Саме перед тим, як завернути за ріг, щоби вертатися до ліфта, їм трапився на стіні вогнегасник, шафка з яким була прочинена і чекала, немов чийсь рот, повний золотих зубів.

То був старомодний вогнегасник з пласким рукавом, складеним уздовж самого себе у кілька десятків згортків, один його кінець було під’єднано до великого червоного вентиля, а інший закінчувався мідним наконечником. Згортки рукава тримала при місці червона сталева рейка на шарнірі. При пожежі сталеву рейку можна одним сильним поштовхом відкинути геть, і звільнений рукав ваш. Такі речі Денні умів збагнути; він легко здогадувався, як що працює. Уже у два з половиню роки він відкривав захисну хвіртку, яку встановив його батько на верхівці сходів у їхньому будинку в Стовінгтоні. Денні укмітив, як працює замок. Батько казав, що це ХИЗТ. Деякі люди мають ХИЗТ, а деякі — ні.

Вогнегасник був трохи старшим за ті, які він бачив раніше — наприклад, у дитсадку, — але в цьому не було чогось незвичайного. Однак цей згорнувся там, як задрімана змія на тлі світло-блакитних шпалер, і це наповнило Денні невиразною тривогою. Він зрадів, що той зник із виду, коли вони завернули за ріг.

— Звичайно, всі вікна мусять бути прикриті віконницями, — сказав містер Уллман, коли вони знову ступили в ліфт. І знову кабіна під ними нудотливо осіла. — Але мене особливо турбує вікно в Президентському люксі. Оригінальний рахунок за це вікно становив чотириста двадцять доларів, а це було понад тридцять років тому. Сьогодні його заміна коштуватиме увосьмеро дорожче.

— Я його прикриватиму віконницями, — сказав Джек.

Вони спустилися на другий поверх, де знову дивились кімнати, а в тамтешньому коридорі було навіть ще більше закрутів і поворотів. Тепер світло у вікнах почало помітно згасати, це сонце вже заходило за гори. Містер Уллман тут показав їм лише пару номерів, та й поготів. Той номер двісті сімнадцять, щодо якого Денні застерігав Дік Хеллоран, він проминув, не стишуючи ходи. На мирну табличку з номером на його дверях Денні поглянув тривожно-заворожено.

Далі був спуск на перший поверх. Тут містер Уллман не показував їм жодної кімнати, аж поки вони майже не дійшли до вкритих килимом сходів, що вели назад у вестибюль.

— Ось ваше помешкання, — сказав він. — Я сподіваюся, ви погоджуєтеся, що воно відповідного рівня.

Вони увійшли. Денні напружено: хтозна що там може бути. Там не було нічого.

Венді Торренс відчула потужний приплив полегшення. Президентський люкс з його холодною елегантністю змусив її почуватися незграбною простачкою — то дуже добре: відвідати якийсь відроджений у його історичному вигляді будинок з табличкою в спальні, яка повідомляє, що тут спав Авраам Лінкольн або Франклін Делано Рузвельт[85], але абсолютно інша справа уявляти, що ти лежиш там зі своїм чоловіком під безбережними лляними покривалами й, можливо, займаєшся коханням там, де колись лежали найзначущі (або принаймні, найвладніші, уточнила вона) люди. А це помешкання було простішим, затишнішим, майже домашнім за духом. Венді подумала, що один сезон у цій квартирі вона зможе пережити без особливих проблем.

— Дуже приємне місце, — сказала вона Уллману, дочувши у власному голосі вдячність.

Уллман кивнув:

— Просте, але належного рівня. У сезон у цьому номері проживають кухар з дружиною або кухар зі своїм помічником.

— Тут жив містер Хеллоран? — встряг Денні.

Містер Уллман поблажливо нахилив до нього голову:

— Саме так. Він і містер Неверс. — Він знов обернувся до Джека з Венді. — Це вітальня.

Там стояло кілька крісел, зручних на вигляд, але недорогих; кавовий столик, що був колись дорогим, але зараз збоку на ньому малася довга щербина; Венді з приємним здивуванням побачила дві книжкові шафи, забиті антологіями «Рідерз Дайджест»[86] і виданими Книжковим клубом детективами сорокових років (по три романи в кожному томі); був там і якийсь безликий готельний телевізор, далебі значно менш елегантний з вигляду, ніж ті поліровані дерев’яні ящики, що були в номерах.

— Кухні тут, звичайно, нема, — сказав Уллман, — але тут є міні-ліфт. Це помешкання розташоване прямо над кухнею. — Він зсунув убік одну з квадратних панелей обшивки, і відкрилася широка квадратна таця. Він її штовхнув, і таця зникла, за нею виявився тяговий трос.

— Тут потайний хід! — збуджено сказав Денні матері; при вигляді цього захопливого лазу за стіною він умить забув усі свої страхи. — Точно як в «Еббот і Костелло зустрічають монстрів»[87]!

Містер Уллман нахмурився, але Венді поблажливо посміхнулася. Денні підбіг до міні-ліфта і зазирнув у його шахту.

— Прошу сюди.

Уллман відчинив двері в протилежному кінці вітальні. За ними була спальня, що виявилася просторою і сповненою повітря. Там стояли два односпальних ліжка. Поглянувши на свого чоловіка, Венді посміхнулася й знизала плечима.

— Без проблем, — сказав Джек. — Ми зсунемо їх разом.

Містер Уллман озирнувся через плече, явно спантеличений.

— Даруйте?

— Ліжка, — чемно промовив Джек. — Ми можемо зсунути їх разом.

— О, звісно, — сказав Уллман, на мить збентежившись. Потім його обличчя повернулося до нормального виразу, але з-за коміра сорочки почав повзти вгору червоний рум’янець. — Як вам буде зручно.

Він вивів їх назад до вітальні, де другі двері відчинялися до другої спальні, у якій було встановлене двоярусне ліжко. В одному кутку цокотів радіатор, а килим на підлозі демонстрував жахливий візерунок західних прерій: полин з шавлією і кактус… але Венді помітила, що Денні він уже страшенно сподобався. Стіни цієї, меншої, кімнати були обшиті справжніми сосновими панелями.

— Як гадаєш, доку, зможеш ти тут перетерпіти?

— Звісно, можу. Я буду спати на верхньому ліжку. Гаразд?

— Якщо тобі так хочеться.

— І килим мені подобається. Містере Уллман, чому у вас не всі килими такі, як цей?

Містер Уллман якусь мить мав вигляд людини, що занурила зуби в лимон. Відтак він усміхнувся й погладив Денні по голові.

— Отже, таке ваше помешкання, — сказав він, — там ще є ванна, вхід до якої веде з великої спальні. Помешкання не велике, але, звичайно, у вашому розпорядженні весь готель. Камін у вестибюлі в доброму робочому стані, принаймні так сказав мені Ватсон, і ви вільні їсти в обідній залі, якщо так душа забажає. — Промовив він це тоном людини, що робить неабияку ласку.

— Добре, — сказав Джек.

— Спускаємося вниз? — спитав містер Уллман.

— Чудово, — сказала Венді.

Вони спустилися ліфтом, і тепер уже у вестибюлі було цілком пусто, лише сам Ватсон в сирицевій куртці і з зубочисткою в зубах огинався біля вхідних дверей.

— Я мусив би вважати, що ви вже забагато миль звідси, — промовив містер Уллман, і то дещо крижаним голосом.

— Та просто стирчу тут, аби нагадати містерові Торренсові про котел, — сказав Ватсон, стаючи прямо. — Пильнуйте його невсипущим оком, приятелю, і все з ним буде гаразд. Збивайте тиск пару разів на день. Він там повзе.

«Він повзе», — подумав Денні, і ці слова полетіли відлунням по довгому мовчазному коридору його ума, коридору, завішаному дзеркалами, куди рідко заглядають люди.

— Зрозуміло, — сказав його тато.

— З вами все буде добре, — сказав Ватсон і простягнув Джеку руку. Джек її потис. Ватсон повернувся до Венді, нахиливши голову. — Мем, — промовив він.

— Дуже рада, — відгукнулася Венді і подумала, що прозвучало це, мабуть, абсурдно. Аж ніяк. Вона приїхала сюди з Нової Англії, де була провела все своє життя, і їй здавалося, що кількома короткими реченнями цей чоловік, Ватсон, з його розкуйовдженим чубом, уособив усе, що могло стосуватися Заходу. І забудьмо про те його хтиве підморгування до цього.

— Юний майстре Торренс, — поважно промовив Ватсон і простягнув руку. Денні, котрий уже майже рік знав усе щодо рукостискань, боязко подав свою долоню й відчув, як її ніби щось проковтнуло. — Піклуйся про них, Дене.

— Так, сер.

Ватсон відпустив руку Денні і повністю випростався. Він подивився на Уллмана:

— До наступного року, гадаю я, — сказав він, простягаючи руку.

Уллман безживно її торкнувся. Відбивши промінь вестибюльного електричного світла, каблучка на його мізинчику немовби зловісно підморгнула.

— Дванадцятого травня, Ватсоне, — сказав він. — Ні днем раніше. Ні днем пізніше.

— Так, сер, — відповів Ватсон, а Джек майже що прочитав у його мозку обов’язковий додаток… «йобаний ти дрібний підар».

— Гарної вам зими, містере Уллман.

— Сумніваюсь, — відчужено відповів той.

Ватсон відчинив одну стулку великих вхідних дверей; вітер завив гучніше й почав тріпати комір його куртки.

— Бережіться тут, люде, — сказав він.

То був Денні, хто йому відповів.

— Так, ми будемо старатися, сер.

Ватсон, чий не такий уже й далекий предок колись володів цим закладом, скромно вислизнув за двері. Двері за ним зачинилися, приглушивши вітер. Торренси дивилися, як він своїми чорними пошарпаними ковбойськими чоботями протупотів по широких передніх сходах ґанку. Ламке жовте листя осик перекидалося навкруг його ніг, поки він ішов через стоянку до свого пікапа «Інтернешенел Харвестер», де врешті забрався в кабіну. Він завів машину, й з іржавої труби її глушника пихнув блакитний димок. Немов закляття німоти оволоділо Торренсами на той час, поки він здавав задом, а потім виїжджав зі стоянки. Його ваговозик зник за виступом пагорба, а далі вигулькнув знову, зменшений, на головній дорозі, що вела на захід.

На якусь мить Денні відчув себе самотнім, як ніколи раніше у своєму житті.

Розділ тринадцятий

Передній ґанок

Родина Торренсів, наче позуючи для сімейного портрета, тісною купкою стояла на довгому передньому ґанку готелю «Оверлук». У центрі Денні, у застібнутій на блискавку минулорічній осінній курточці, що стала вже замалою і почала протиратися на ліктях, за ним стояла Венді, поклавши долоню йому на плече, а Джек ліворуч від нього, легесенько упокоївши свою долоню в сина на голові.

Містер Уллман у дорогому на вигляд, застібнутому наглухо мохеровому пальті зупинився на одну сходинку нижче них. Сонце тепер уже цілком сховалось за горами, оторочивши їх по краях золотим вогнем, надавши тіням довгого, пурпурового вигляду. На стоянці наразі залишалося тільки три машини: готельний пікап, Уллманів «Лінкольн Континентал» та виснажений «фольксваген» Торренсів.

— Отже, всі ключі ви маєте, — звернувся Уллман до Джека, — і стосовно топки й котла вам усе зрозуміло цілком і сповна?

Джек кивнув, відчуваючи до Уллмана щось на кшталт справжньої симпатії. У цьому сезоні все уже було зроблено, клубок було змотано до наступного дванадцятого травня — ні днем раніше, ні днем пізніше, — і Уллман, який за все тут відповідав, у тоні якого, коли він говорив про готель, безумовно вчувалася закоханість, не міг утриматися від того, щоб не перевірити, чи не залишилося десь незав’язаних кінців.

— Гадаю, все буде доглянуто, як слід, — сказав Джек.

— Добре. Я буду на зв’язку, — проте він загаявся ще на якусь мить, немов очікуючи, що втрутиться вітер і, можливо, піднесе його своїм повівом до машини. Він зітхнув. — Гаразд. Гарної вам зими, містере Торренс, місіс Торренс. І тобі також, Денні.

— Дякую, сер, — відповів Денні. — І вам теж гарної.

— Сумніваюсь, — повторив своє Уллман, і голос його прозвучав печально. — Той заклад у Флориді є сущою дірою, якщо казати правду цілком і сповна. Аби перебути. «Оверлук» — це моя справжня робота. Добре піклуйтеся про нього для мене, містере Торренс.

— Гадаю, він буде тут же, коли ви повернетеся сюди наступної весни, — сказав Джек, а мозок Денні прохромила думка

(а ми будемо?)

і пропала.

— Звичайно. Звичайно буде.

Уллман подивився в бік ігрового майданчика, де під вітром потріскували живоплоти-тварини. Відтак знову кивнув, уже по-діловому.

— Прощавайте тоді.

Він поспішливо-метушливо вирушив до свого автомобіля — кумедно завеликого для такого маленького чоловічка — й управив себе досередини. З муркотінням ожив двигун «лінкольна», і хвостові вогники спалахнули, коли він здав задом зі свого паркувального місця. Коли машина від’їхала, Джек зміг прочитати напис на маленькій табличці в головах паркувальної секції: ПРИЗНАЧЕНО ЄДИНО ДЛЯ М-РА УЛЛМАНА, УПР.

— Правильно, — тепло промовив Джек.

Вони спостерігали, поки його машина, прямуючи до східного схилу, не зникла з виду. Коли вона пропала, ці троє на якусь мовчазну, заледве не лячну мить задивилися одне на одного. Вони залишилися самі. Крутилося зграйками осикове листя, безцільно шарпаючись по акуратно підстриженій і доглянутій галявині, тепер недоступній очам жодних гостей. Нікому більше тут було бачити, як скрадається у траві осіннє листя, окрім них трьох. Від цього Джека охопило дивне відчуття змаління, так, ніби його життєва сила станула до дрібної іскорки, тоді як цей готель з його довколишньою територією раптом подвоївся в розмірах, набув зловорожості, пригнітивши їх до рівня карликів своєю похмурою, неживою могутністю.

І тут Венді сказала:

— Поглянь на себе, доку. У тебе з носа тече, як з пожежного шланга. Ходімо досередини.

І вони зайшли, щільно зачинивши за собою двері проти тривожного плачу вітру.

Частина третя

Осине гніздо

Розділ чотирнадцятий

На даху

«Ох ти ж, кляте, матір твою, суче стерво!»

Джек Торренс вилаявся цими словами через біль водночас з подивом, ляснувши правою рукою собі по синій джинсовій робочій сорочці, збиваючи велику, повільну осу, що вже встигла його ужалити. Відтак він якомога хутчіш подряпався вгору по даху, оглядаючись через плече, чи не здіймаються на битву брати і сестри цієї оси з гнізда, яке він щойно був розкрив. Якщо так, справи погані; гніздо містилося між ним і його драбиною, а ляда, що вела на горище, була замкнена зсередини. Відстань від даху до забетонованої тераси між готелем і галявиною становила сімдесят футів[88].

Прозоре повітря над гніздом залишалося спокійним, незрушеним. Джек з огидою присвиснув крізь зуби, осідлав вершечок даху й оглянув собі вказівний палець на правій руці. Той уже напухав, тож Джек вирішив, що варто спробувати пробратися повз гніздо до драбини, де він зміг би спуститися вниз і прикласти до нього лід.

Було двадцяте жовтня. Венді разом із Денні поїхала до Сайдвіндера готельним пікапом (старим, розхлябаним «доджем», який, проте, залишався надійнішим за їхній тепер уже геть засапаний і, схоже, невиліковний «фольксваген»), аби придбати три галони молока та трохи скупитися до Різдва. Скуповуватися було ніби зарано, але хтозна, коли тут все замете снігом. Короткі снігопади уже траплялися, і дорога вниз від «Оверлука» у деяких місцях була слизькою від наморозків.

Утім, ця осінь була ледь не надприродно гарною. Всі три тижні, що вони пробули тут, одному золотому дню приходив на зміну наступний золотий день. Свіжі тридцятиградусні ранки поступалися денній температурі трохи вище шістдесяти[89] — ідеально для такої роботи, як лазити по положистому західному схилу даху й міняти ґонт. Джек щиро признався Венді, що міг би закінчити цю роботу чотири дні тому, але він не бачив нагальної потреби поспішати. Панорама звідси відкривалася мальовнича, перевершуючи навіть вид з Президентського люкса. Що важливіше, сама ця робота була заспокійливою. На даху він відчував, як загоюються його рани останніх трьох років. На даху він відчував умиротворення. Ті три роки починали здаватися буйним кошмаром.

Покрівля дуже прогнила, деякі з ґонтин позсовувало буревіями останньої зими. Він їх відривав повністю і, кидаючи за край, гукав «Стережися, бомби!», не бажаючи, щоби вдарило Денні, якщо той там десь тиняється. Він якраз витягував зіпсовану ізоляційну прокладку, коли його дістала оса.

Іронія полягала в тому, що кожного разу, вилазячи на дах, він сам собі нагадував, що треба пильнувати, чи нема де гнізд; і ту димову шашку він прихопив якраз на такий випадок. Але цього ранку тиша і спокій були такими всеохопними, що це приспало його пильність. Він знову перебував у світі тієї п’єси, яку поволі писав, зважуючи в голові, над якою сценою буде працювати сьогодні ввечері. П’єса просувалася дуже непогано, і, хоча Венді висловилась скупо, він знав, що їй подобається. Його заціпило на вирішальній сцені між директором школи, садистом Денкером і своїм юним героєм Ґері Бенсоном ще в останні півроку в Стовінгтоні, коли відчайдушне бажання випити було таким сильним, що він ледве міг зосередитися на проведенні уроків, не кажучи вже про свої позакласні літературні амбіції.

Але в останні дванадцять вечорів, коли він сідав перед офісної моделі машинкою «Андервуд», яку позичив у головному офісі внизу, заціпеніння зникало з-під його пальців таким же магічним чином, як розчиняється цукрова вата на губах. Він майже без зусиль розібрався з внутрішніми пружинами в характері Денкера, що йому завжди не вдавалося, і відповідно він наново переписав більшість другого акту, змусивши його розвиватися навкруг нової сцени. І дедалі ясніше уявлявся розвиток третього акту, який якраз і крутився в його голові, коли цим розмислам край поклала оса. Він гадав, що зможе накидати його начорно протягом двох тижнів, а всю п’єсу завершити начисто під новий рік.

У нього був агент у Нью-Йорку, крута рудоволоса жінка на ім’я Філліс Сендлер, яка курила «Герберт Тарейтон»[90], пила з паперового стаканчика «Джим Бім» і вважала, що літературне сонце як зійшло, так і закотилося в особі Шона О’Кейсі[91]. Вона вже була продала три оповідання Джека, включно з тим, що опублікував «Ескваєр». Він уже писав їй про свою п’єсу, яку назвав «Маленька школа», розповівши про центральний конфлікт між Денкером, колись талановитим школярем, який не справдив сподівань, перетворившись на брутального звіра-директора приватної підготовчої школи в Новій Англії початку двадцятого століття, і Ґері Бенсоном, учнем, у якому він бачить молодшу версію самого себе. Філліс відповіла, висловивши своє зацікавлення і напоумлення йому — перш ніж всідатися за п’єсу, прочитати О’Кейсі. Потім, уже на початку цього року, вона написала знову, питаючись, де ж збіса та його п’єса? Він відповів іронічно-сухим листом, де пояснював, що «Маленька школа» на невизначений строк — а можливо, і безстроково — затрималася між рукою і папером «в тій цікавій інтелектуальній пустелі Гобі, що відома як авторське заціпеніння». Але тепер скидалося на те, що вона зможе врешті отримати цю п’єсу. Буде з неї щось дійсно путнє і чи побачить вона театральну сцену — то вже інша справа. Але скидалося на те, що його все те не дуже й обходило. Певним чином йому вчувалося, ніби сама ця п’єса, загалом, є ступором, колосальним символом тих поганих років у Стовінгтонській школі, шлюбу, під яким він ледь не підвів риску, наче нарваний пацан за кермом старої розхлябаної тарадайки, нелюдського нападу на власного сина, пригоди з Джорджем Гетфілдом на парковці, того інциденту, що його він тепер не міг вважати просто звичайним раптовим спалахом руйнівної нестриманості. Тепер йому здавалося, що почасти його алкогольна проблема розвинулася з неусвідомленого бажання звільнитися від Стовінгтону і тієї стабільності, що, як він відчував, душить будь-який його творчий порив. Пити він припинив, але прагнення бути вільним залишалося таким же потужним. Звідси й Джордж Гетфілд. Тепер усе, що лишилося від тих днів, — ця п’єса на столі в їхній з Венді спальні, а коли її буде завершено й відіслано до Нью-Йорка, до мізерної агенції пані Філліс, от тоді він зможе розпочати щось інше. Не роман, знову борсатися три роки в болоті покладеного самому собі завдання — до такого він ще не був готовим, а от нові оповідання, це напевне. Можливо, навіть цілу збірку.

Обережно рачкуючи на долонях і колінках, Джек поповз донизу повз демаркаційну лінію, де новий зелений ґонт «Бьорд»[92] поступався тій ділянці даху, яку він лише перед тим закінчив розчищати. Він дістався краю лівіше відкритого ним осиного гнізда і з острахом посунувся до нього, готовий, якщо припече, зразу позадкувати й спритно зіслизнути долі по своїй драбині.

Нахилившись над місцем, де він витягнув прокладку, Джек туди зазирнув.

Гніздо було втулене у проміжку між старою прокладкою і внутрішнім шаром брусів три на п’ять. А збіса ж величеньким воно було. На Джекове око, ця сірувата паперова куля могла мати чи не фути зо два у промірі. Форма в гнізда не була ідеально круглою, через те що проміжок між прокладкою і дошками був занадто вузьким, але він подумав, що ці малі тварючки все одно зробили варту поваги роботу. Поверхня гнізда кишіла обважнілими, повільними комахами. То були великі, підступні особини, не звичайні «жовтоспинки», які менші розмірами й спокійніші, а схоже, що шершні. Похолодання зробило їх загальмованими, нетямущими, але Джек, котрий ще з дитинства мав знайомство з осами, вирішив, що він щасливець, оскільки відбувся лише одним укусом. А якби, подумав він, Уллману заманулося робити цю справу серед літа, той робітник, що відірвав би саме цей шматок прокладки, отримав би збіса пекельний сюрприз. Ще б пак. Коли на тебе разом приземляється дюжина шершнів і жалить тобі обличчя, і руки, і плечі, жалить тобі ноги просто крізь штани, цілком можливо забути, що ти перебуваєш на висоті сімдесяти футів. Поки намагатимешся від них відкараскатися, можеш легко дати сторчака з даху. І все через отаких-от манюнь, найбільші з яких дорівнюють хіба половині довжини недогризка олівця.

Десь він читав — у недільному випуску газети чи в якомусь популярному журналі, — що сім відсотків смертельних випадків під час автокатастроф не мають пояснення. Жодних технічних несправностей, жодного перевищення швидкості, жодного алкоголю, жодної поганої погоди. Просто один автомобіль розбивається на пустельному відтинку шляху, є один загиблий, водій, нездатний розповісти, що ж таке з ним трапилося. У тій статті ще було інтерв’ю з дорожнім патрульним, який теоретично припускав, що причиною багатьох з цих так званих «нло аварій» стають комахи в машині. Оси, якась бджола, можливо, навіть павук або метелик. Водій сахається, намагається пристукнути комаху або відчинити вікно, щоб її випустити. Можливо, комаха його кусає. Ймовірно, водій втрачає управління. Що б там не було, тут тобі бах! І кінець… А комаха, зазвичай абсолютно неушкоджена, відлітає з веселим дзижчанням з задимленої руїни в пошуках зеленіших пасовищ. Джек згадав, що патрульний обстоював думку, що патологоанатомам варто під час розтину таких жертв шукати сліди комашиної отрути.

Зараз, задивившись на це гніздо, він подумав, що воно могло б слугувати придатним символом того, через що він пройшов (і через що він протаскав заручниками найрідніших йому людей), і водночас стати призвісткою кращого майбуття. Як інакше можна було б пояснити все те, що відбулося з ним? Оскільки він усе ще вважав, що весь спектр його стовінгтонських невдач має розглядатися з Джеком Торренсом у ролі пасивної дійової особи. Не він керував подіями, події керували ним. Серед стовінгтонських викладачів він знав купу, двоє з них якраз з факультету мови й літератури, що були справжніми пияками. Той же Зак Танні мав звичку під вечір суботи прихопити ціле барило пива, завалити його на всю ніч у снігову кучугуру на задньому дворі, а потім, у неділю, він вицмулював його, до чорта, майже до дна, дивлячись по телевізору футбольні матчі й старі фільми. Проте впродовж тижня Зак залишався тверезим, мов той суддя, — хіба що вряди-годи слабенький коктейль за обідом.

Вони з Елом Шоклі були алкоголіками. Вони потребували товариства одне одного, як два відщепенці, що все ще залишаються достатньо соціальними, аби воліти топитися не поодинці, а разом. Лише їхнє море містило не сіль, а спирт, от і все. Задивившись на ос, як вони повільно повзають у своїх інстинктивних справах, перед тим як їх бізнес прикриє зима, вбивши всіх, окрім королеви, котра западе у сплячку, він просунувся іще далі. Він і досі алкоголік, і завжди ним буде, а почалося це, либонь, з тієї шкільної вечірки в десятому класі, коли він випив уперше. Це ніяк не було пов’язано із завзятістю чи етичністю пияцтва, з силою або слабкістю його власного характеру. Десь усередині нього містився зламаний самовимикач або захисне реле, і його, відтоді як він опинився під тиском Стовінгтону, хоч-не-хоч потаскало донизу, спершу поволі, а далі з прискоренням. Законний спуск по слизькому, а на дні — понівечений, нічий велосипед і син зі зламаною рукою. Джек Торренс у пасивнім режимі. І з його дратівливістю те саме. Усе життя він безуспішно намагався з нею боротися. Він пам’ятав як його, семирічного, нашльопала сусідка за те, що він грався з сірниками. Він тоді розізлився й кидонув каменюкою на проїжджу машину. Це побачив його батько і, осатанілий, напустився на малого Джекі. Він налупив йому зад до червоного… а тоді ще й поставив синець під оком. А коли батько, з бурчанням, пішов у хату подивитися, що там є по телевізору, Джек побачив бродячого собаку й копняком збив його в рівчак. Пару дюжин бійок було в початковій школі, ще більше в середній, які, попри його гарні оцінки, забезпечили два тимчасових виключення і безліч залишень після уроків. Почасти випускним клапаном слугував футбол, хоча він абсолютно чітко пам’ятав, що ледь не кожну хвилину кожної гри він провадив у стані крайньої розлюченості, сприймаючи кожен блок чи підкат супротивників як особисту образу. Він був добрим гравцем, котрий і в свої юніорські, і в старші роки за опитуваннями тренерів потрапляв до складу уявної команди «зірок», і абсолютно точно знав, що мусить дякувати за це своїй прикрій вдачі… або клясти її. Він не отримував насолоди від футболу. Кожна гра була змаганням через неприязнь.

Та, попри все це, він не почувався мерзотником. Він не почувався підлим. Він завжди сприймав себе як Джека Торренса, доброго насправді хлопця, якому лише треба колись навчитися долати власний норов, поки той не завів його в якусь халепу. Так само йому хотілося навчитися долати своє пияцтво. Але він був емоційним алкоголіком не меншою мірою, аніж фізичним, — поза всякими сумнівами, обидва були пов’язані разом десь глибоко всередині нього, там, куди й заглядати навряд чи схочеться. Для нього не мало великого значення, чи переплітаються десь докорінні причини, а чи вони роздільні, соціологічні вони чи психологічні. Йому доводилося мати справу з їх наслідками: прочуханками й побиттями від свого старого, тимчасовими виключеннями зі школи, намаганнями пояснити подерту шкільну форму сваркою на ігровому майданчику, а пізніше з похміллям, повільним розчиненням того клею, завдяки якому тримався купи його шлюб, самотнім велосипедним колесом, шпиці якого стирчать у небо, зламаною рукою Денні. І з Джорджем Гетфілдом, звичайно.

Йому здавалося, ніби він мимовіль встромив руку у Велике Осине Гніздо Життя. Сам образ був дешевим. Але на яскраву модельку реальності, як гадалося Джеку, той був придатним. У розпал літа він просунув руку крізь зогнилу ізоляційну прокладку, і тепер його долоню й цілком усю руку пожирав священний, праведний вогонь, руйнуючи свідомі думки, роблячи недійсною саму ідею цивілізованої поведінки. Чи може бодай хтось очікувати від вас поведінки мислячої людини, коли ви рукою напоролися на розжарені до червоності циганські голки? Чи можна очікувати від вас життя в любові з вашими найближчими і найдорожчими, коли розлючена бура хмара здійнялася з діри в тканині буття (та тканина здавалася вам такою безневинною) і цілить прямо на вас. Чи можна покладати на вас відповідальність за ваші дії, коли ви очманіло біжите по спадистому даху на висоті сімдесяти футів над землею, мчите, не знаючи куди, не пам’ятаючи, що ваші панічно спотикливі ноги можуть привести вас туди, де ви можете, просто перечепившись об ринву, пролетіти шкереберть сімдесят футів до своєї загибелі на бетоні внизу? Джек не вважав, що можна. Коли ви мимовіль встромили руку в осине гніздо, ви не уклали угоди з дияволом про відмову від власної цивілізованої сутності з її атрибутами — любов’ю, повагою і честю. Просто з вами так трапилося. Пасивно, без опору, ви перестали бути істотою розумною, а стали істотою з оголеними нервами; за п’ять веселих секунд ви перетворилися з людини з університетською освітою на виючу мавпу.

Він подумав про Джорджа Гетфілда.

Високий, розпатланий блондин, Джордж був майже визивно вродливим хлопцем. У своїх тісних, витертих джинсах і стовінгтонському спортивному светрі з безжурно закоченими по лікті рукавами, які демонстрували його засмаглі руки, той нагадував Джеку молодого Роберта Редфорда[93], і він сумнівався, щоб у Джорджа були якісь труднощі з укладанням до ліжка дівчат — не більші за ті, які мав десятьма роками раніше той іще молодий футбольний чорт Джек Торренс. Він міг би чесно сказати, що не відчував ревнощів до Джорджа, не заздрив його симпатичній зовнішності; фактично, він майже несвідомо почав убачати в Джорджі фізичну інкарнацію героя своєї п’єси Ґері Бенсона, що виступав прямою протилежністю похмурому, сутулому, старіючому Денкеру, який так сильно зненавидів Ґері. Але він сам, Джек Торренс, ніколи не мав щодо Джорджа таких почуттів. Якби мав, він про це знав би. Він був цього цілком певен.

На уроках Джордж сачкував. Футбольна і бейсбольна зірка Стовінгтону, він вибрав собі доволі необтяжливу навчальну програму і задовольнявся оцінками «С» й подеколи «B» з історії чи ботаніки. Він був запальним супротивником на полі, але вітруватим типом ледаща в класній кімнаті. Джеку знайомий був такий тип, здебільшого з часів власного навчання в середній школі і коледжі, аніж зі свого викладацького досвіду, що був поки що другорядним. Просто Джордж Гетфілд був бездумним качком. У класі він міг являти собою спокійну, пасивну фігуру, але коли прикладався потрібний набір стимулів до змагальності (як ті електроди до скронь Франкенштайнового монстра), він міг перетворитися на нищівну машину.

Якось у січні Джордж, разом з парою дюжин інших учнів, був спробував потрапити в дискусійну команду. Джекові він пояснив цілком відверто. Батько в нього юрист, спеціаліст з корпоративного права, й він хоче, щоби син пішов за його прикладом. Джордж, який не відчував палкого бажання робити бодай щось інше, з ним погодився. Оцінки він мав не найкращі, проте це ж, зрештою, була усього лиш підготовча школа і часу ще залишалося достатньо. Якби «можливо стане» перетворилося на «мусить стати», його батько міг потягнути за деякі ниточки. Власні атлетичні таланти Джорджа могли відкрити перед ним й інші двері. Але Браян Гетфілд гадав, що його син має потрапити до дискусійної команди. Це гарна практика, а заразом і те, на що звертають увагу приймальні ради юридичних закладів. Отже, Джордж почав брати участь у дискусіях, а наприкінці березня Джек виключив його з команди.

Під кінець тієї зими внутрішньокомандні дискусії вже розпалили вогник у змагальницькій душі Джорджа Гетфілда. Він став нещадно упертим диспутантом, що люто обстоював свою позицію «за» або «проти». Не важило, чи то йшлося про легалізацію марихуани, чи про відновлення смертної кари, чи про податкові знижки для розробників збіднених нафтових родовищ. Джордж набрався красномовності і був достатньо безпринципним, щоби щиро не перейматися, на чиєму він боці, — рідкісна, як було відомо Джорджу, й цінована якість навіть серед диспутантів найвищого рівня. Душі істинного політичного авантюрника та істинного диспутанта недалеко відстоять одна від одної, і та й та азартно прагнуть власної користі. Ну, то й непогано.

Але Джордж Гетфілд заїкався.

Цей недолік аніскільки не проявлявся в класі, де Джордж завжди був спокійним і підібраним (хоч би він виконав своє домашнє завдання, хоч ні), і, звісно, цього не було помітно на стовінгтонських спортивних полях, де балакучість не вважається доблестю, а інколи тебе навіть можуть видалити з гри за зайві сперечання.

Коли Джордж сильно заводився під час дебатів, от тоді-то й виринала на поверхню його заїкуватість. Що дужче він збуджувався, то гірше ставало. А коли він відчував, що заганяє опонента в глухий кут, між його центрами мовлення й ротом угніжджувалося щось на кшталт розумової мисливської пропасниці, він міг навіть зовсім задубіти, а час за таймером збігав. На це було болісно дивитися.

«Т-т-тож я г-г-га-д-д-даю, ми мусимо сказати, що ф-ф-факти у ви-и-и-пад-д-дку, навед-д-деному містером Д-д-дорскі, є зас-с-старілими, про що с-с-свідчать нед-д-давні рі-і-ішення, п-п-под-д-дані у…»

Лунав дзвоник, і Джордж рвучко обертався, люто вирячившись на Джека, котрий сидів біля таймера. У такі моменти обличчя Джорджа спалахувало, рука спазматично жмакала нотатки.

Джек тримав Джорджа ще довго після того, як позбавився більшості очевидних зануд, сподіваючись, що той направиться. Йому запам’ятався один вечір, десь за тиждень перед тим, як він, згнітивши серце, рубонув по живому. Джордж затримався після того, як всі уже пішли, а тоді сердито заявив Джорджу:

— Ви п-п-перевели таймер наперед.

Джек підняв голову від паперів, які якраз засовував до портфеля:

— Джордже, що це ти таке говориш?

— Я н-н-не отримав цілком пок-к-кладені мені п-п-п’ять хвилин. Ви його перевели наперед. Я д-д-дивився на год-д-динник.

— Годинник і таймер можуть іти трохи в різнобій, Джордже, але я й пальцем не торкався того клятого таймера. Чесне скаутське.

— Т-т-торкалися!

Від агресивності Джорджа, невідступного «я-бороню-свої-права» у його погляді спалахнув власний норов Джека. Він уже два місяці, як не випив ані краплі, два довжезних місяці, тож був дражливим. Він зробив останнє зусилля себе стримати:

— Я тебе запевняю, Джордже, що не робив цього. Це все твоя заїкуватість. Ти маєш якесь уявлення, в чому її причина? У класі ти ж не заїкаєшся.

— Я н-н-не з-з-заїк-к-куватий!

— Тихіше.

— Ви хоч-ч-чете мене д-д-дістати! Ви н-н-не хоч-ч-чете мене у вашій ч-ч-чортовій ком-м-манді!

— Тихіше, я сказав. Нумо, обговоримо це тверезо.

— Н-н-нахер ц-ц-це все!

— Джордже, якби ти зміг контролювати своє заїкання, я був би радий тебе залишити. Ти добре готуєшся до кожного практичного заняття і добре орієнтуєшся в історії питання, отже, тебе рідко можна заскочити. Але все це не має значення, якщо ти не можеш контролювати своє…

— Я н-н-нік-к-коли н-н-не заїкався! — закричав він. — Ц-ц-це все ви! Як-к-кби хтось ін-н-нший вів диск-к-кусійну к-к-команду, я б міг…

Джеків норов учергове потяг його на манівці.

— Джордже, з тебе ніколи не вийде юрист, корпоративний чи будь-який, якщо ти не зможеш це контролювати. Право — це не футбол. Двогодинне тренування щовечора тут не допоможе. Що ти робитимеш, станеш перед радою директорів і почнеш: «А т-т-тепер, д-д-джентльмени, щодо цього п-п-позову?»

Раптом у нього спалахнуло обличчя, ні, не зі злості, а від сорому через власну жорстокість. Не дорослий чоловік стояв перед ним, а сімнадцятирічний хлопець, який стикнувся з першою у своєму житті поразкою і, можливо, питався єдино приступним йому способом у Джека поради, як йому з цим упоратися.

Джордж кинув на нього останній, розлючений погляд, його губи криво смикалися, спотикливо вибулькуючи скупчені за ними слова:

— В-в-ви, п-п-перес-с-ставили його наперед! В-в-ви н-н-ненавидите мене, б-б-бо ви з-з-знаєте… в-в-ви з-з-знаєте… з-з-з…

Щось нерозбірливо викрикнувши, він метнувся з кімнати, бахнувши за собою дверима так, що аж армоване скло загриміло в рамі. Джек залишився стояти там, відчуваючи, радше ніж чуючи, відлуння Джорджевих «адідасів» у порожньому холі. Усе ще в полоні власного норову й сорому за своє передражнювання Джорджевого заїкання, він спершу подумав з якоюсь хворобливою втіхою: це вперше в житті Джордж Гетфілд не зміг отримати того, що йому забажалося. Уперше пішло щось не так, і цьому не могли зарадити всі гроші його татуся. Неможливо дати хабара центру мовлення. Неможливо пообіцяти язику щотижневу набавку п’ятдесят доларів і бонус на Різдво, якщо той погодиться перестати затинатися, мов голка програвача у калічній доріжці грамплатівки. А потім ту втіху просто поховало в соромі, і він уже почувався так, як після того коли зламав руку Денні.

«Боже милостивий, я ж не сучий виродок. Не доведи, Господи».

Така нездорова радість з відступу Джорджа була більш характерною для Денкера в п’єсі, аніж для Джека Торренса, її автора.

«Ви ненавидите мене, бо ви знаєте…»

Бо він знає що?

Що б він міг знати такого про Джорджа Торренса, що змусило б його ненавидіти цього хлопця? Що в нього попереду лежить ціле майбуття? Що він зовнішньо трохи нагадує Роберта Редфорда і всі балачки між дівчатами припиняються, коли він, стрибаючи в басейні з трампліна, робить подвійне зворотне сальто? Що у європейський футбол і бейсбол він грає з тією природною грацією, якої неможливо навчитись?

Смішно. Абсолютно абсурдно. Він ні в чому не заздрив Джорджеві Гетфілду. Направду кажучи, нещасна заїкуватість Джорджа переживалася ним гірше, ніж самим Джорджем, бо з того дійсно міг вийти чудовий диспутант. І якби Джек перевів таймер наперед — а він цього, звісно ж, не робив, — це могло б трапитися через те, що йому разом з іншими членами команди було ніяково від старанної безпорадності Джорджа, вони страждали від цього так, як можна страждати, коли деякі зі слів своєї промови забуває доповідач на вечорі зустрічі випускників. Якби він перевів той таймер наперед, це могло трапитися хіба що… заради того, щоби милосердно покласти кінець Джорджевим стражданням.

Але він не переводив таймера наперед. Щодо цього він мав цілковиту певність.

За тиждень він виключив Джорджа і цього разу не втрачав самовладання. Усі крики й погрози надходили з боку хлопця. Приблизно через тиждень після того він посеред практичного заняття в його класі пішов на стоянку, аби забрати з «фольксвагена» стос необхідних книжок, які він залишив у багажнику, і там уздрів Джорджа: той укляк на одному коліні, довге біляве волосся метлялося йому перед обличчям, а в руці він тримав мисливський ніж. Він якраз пиляв у «фольксвагена» праву передню шину. Задні колеса вже були почикрижені, і «жук» присів на спущених колесах, наче якийсь малий, зморений песик.

Джекові почервоніло в очах, він дуже мало що запам’ятав з сутички, яка за тим трапилася. Він пам’ятав дике гарчання, яке видавало, здається, його власне горло: «Гаразд, Джордже. Якщо тобі так подобається, то йди-но сюди, отримаєш кару».

Він пам’ятав, як Джордж поглянув угору, переляканий, заціпенілий. Як він промовив: «Містере Торренс…» — немов сподіваючись сказати, що це просто помилка, що, коли він тут опинився, шини вже були спущені, а він просто вичищав грязь з протекторів переднього колеса вістрям мисливського ножа, що він його випадково мав при собі і…

Джек, виставивши поперед себе кулаки, ринувся вперед, здається, він при тому посміхався. Проте певності щодо цього він не мав.

Останнє, що він запам’ятав, це як Джордж піднімає ніж зі словами: «Краще не наближайтесь…»

А далі вже була місіс Стронг, викладачка французької, яка тримала Джека за руки і з плачем кричала: «Припиніть, Джеку! Припиніть! Ви його вб’єте!»

Він, мружачись, роззирнувся навкруги. Мисливський ніж незагрозливо виблискував на асфальті за чотири ярди віддалік. «Фольксваген», його бідний, старий, пошарпаний «жук», ветеран багатьох диких опівнічних п’яних поїздок, сидів на трьох спущених лапах. На правому передньому крилі він побачив свіжий вибій, і там, посеред того вибою, було щось — чи то червона фарба, чи то кров. На якусь мить він збентежився, зринула думка

(господи-ісусе, еле, ми його таки збили)

з тієї, іншої ночі. Потім його очі перемістились на Джорджа: той, приголомшено кліпаючи очима, лежав на асфальті. Його дискусійна група висипала надвір, діти купчилися біля дверей, втупившись поглядами у Джорджа. На його обличчі видно було кров, яка натекла з голови, де серед волосся малася якась подряпина, схоже що невеличка, але кров текла у Джорджа ще й з вуха, а це не виключало можливості струсу мозку. Джордж зробив спробу підвестися, і Джек, рвучко звільнившись від місіс Стронг, рушив до нього. Джордж зіщулився.

Джек, поклавши долоні йому на груди, штовхнув Джорджа назад, на асфальт.

— Лежи тихо, — сказав він. — Не намагайся рухатись.

Він обернувся до місіс Стронг, яка з жахом дивилася на них обох:

— Підіть покличте шкільного лікаря, будь-ласка, місіс Стронг.

Вона розвернулася й мерщій кинулася в бік офісного корпусу. Аж тоді він подивився на свою дискусійну групу, він прямо дивився дітям в очі, бо знову став відповідальним, став цілком самим собою, а коли він був самим собою, не існувало добрішого парубка у всьому штаті Вермонт. Звісно ж, вони це знали.

— Зараз можете йти додому, — повідомив він їм спокійно. — Зустрінемося знову завтра.

Але на кінець тижня шестеро з його диспутантів вибули з команди, включно з двома першокласними, але це, звісно, не мало для нього великого значення, оскільки на тоді його вже було поінформовано, що він також вибуває з учителів.

Проте якось йому вдалося утриматися від пляшки, а це було вже неабищо, гадав він.

І він не мав ненависті до Джорджа Гетфілда. У цьому він був упевнений. Не він щось вдіяв, йому було заподіяно.

«Ви ненавидите мене, бо ви знаєте…»

Але нічого він не знав. Нічого. Він готовий був присягтися перед престолом Господа Вседержителя так само, як присягнувся б, що перевів той таймер наперед не більше, ніж на одну хвилину. І то не через ненависть, а з жалості.

Дві оси мляво повзали по даху поряд з дірою в ізоляційній прокладці.

Він спостерігав за ними, допоки вони не розправили свої аеродинамічно непевні, але на диво ефективні крильця і важко дзиґонули геть між сонячне світло жовтня, мабуть чи не щоб ужалити когось іще. Бог визнав за потрібне дарувати їм жала, і Джек припускав, що вони просто мусять їх до когось застосовувати.

Скільки він тут просидів, дивлячись на цю діру з її неприємним сюрпризом усередині, ворушачи попіл старих гріхів? Він подивився собі на годинник. Майже півгодини.

Він опустився до краю даху, перекинув через нього одну ногу й шарудів там, поки його ступня на знайшла верхній щабель драбини, зразу нижче піддашка. Йому треба було сходити до реманентного сараю, де він на верхній полиці, подалі від Денні, був заховав димову шашку. Він її забере, знову підніметься нагору, і тоді вже вони отримають сюрприз. Тебе можуть вкусити, але й ти сам також можеш вкусити навзаєм. Він у це вірив щиро. За дві години відтепер це гніздо перетвориться всього лиш на жований папір, і Денні, якщо захоче, зможе забрати його собі до кімнати — у Джека було таке в його кімнаті, коли він сам був малим, воно завжди ледь чутно припахало дров’яним димом і бензином. Денні може тримати його просто біля узголів’я свого ліжка. Шкоди йому від цього буде.

— Мені вже легше.

Звук власного голосу, що упевнено пролунав серед денної тиші, підбадьорив його, хоча він і не збирався щось промовляти вголос. Йому дійсно полегшало. Виявилося можливим перейти від інерційності до дієвості, щоби сприймати те, що тебе мало не зводило з розуму, як нейтральну цінність, яка викликає не більш як нерегулярний теоретичний інтерес. І якщо існувало місце, де це могло відбутися, воно було саме тут.

Він спустився по драбині, щоби взяти димову шашку. Буде їм кара. Вони заплатять за те, що його ужалили.

Розділ п’ятнадцятий

На передньому подвір’ї

Два тижні тому в нетрях реманентного складу Джек знайшов пофарбоване на біле величезне плетене крісло і притягнув його на ґанок, попри зауваження Венді, що це попросту найогидніша річ з усіх, які вона бачила у своєму житті. Він якраз сидів у цьому кріслі, насолоджуючись читанням книжки Е.Л. Доктороу «Ласкаво просимо до Важких Часів»[94], коли по під’їзній алеї заторохтів готельний пікап з його жінкою й сином.

Венді зупинила машину на розворотному майданчику, хвацько газонувши двигуном і зразу ж його вимкнувши. Єдиний задній вогник пікапа погас. Скидаючи оберти, двигун сердито побурчав і врешті зупинився. Джек підвівся зі свого крісла і подріботів донизу їх зустріти.

— Привіт, татку! — гукнув Денні і кинувся вгору по схилу. В одній руці він тримав якусь коробку. — Подивися, що мені купила мама!

Джек підхопив сина, двічі крутонувся, тримаючи його на руках, і сердечно поцілував в губи.

— Джек Торренс, Юджин О’Ніл свого покоління, американський Шекспір![95] — усміхаючись, проголосила Венді. — Яким вас вітром доля занесла у ці віддалені й високі гори?

— Несила вже було мені терпіти сонмища простолюду, міледі, — відповів він, хапаючи її в обійми. Вони поцілувалися. — Як вам подорожувалося?

— Дуже добре. Денні жалівся, що я його повсякчас смикаю, але я жодного разу не заглухла і… ой, Джеку, ти все там закінчив!

Вона дивилася на дах, і Денні теж перевів очі за її поглядом. Коли він побачив на західному крилі покрівлі «Оверлука» широкий клапоть свіжого ґонту світлішого зеленого кольору, ніж решта даху, лиця хлопчика торкнулася ледь помітна похмурість. Потім він опустив очі вниз, на коробку в своїх руках, і його обличчя знов прояснішало. Ночами його знов і знов у всій їх первісній виразності навідували ті картини, які йому був показав Тоні, але при сонячному світлі дня на них було легше не зважати.

— Поглянь, татуню, поглянь-но.

Джек взяв коробку з рук сина. То була модель машини, однієї з тих карикатур Великого Татуся Рота[96], щодо яких Денні колись виявляв велике захоплення. Цей екземпляр називався Лиховісним Ліловим Жуком, і на коробці був зображений великий пурпурний «фольксваген» з довгими задніми крилами-фарами від купе-кабріолета «кадилак» тисяча дев’ятсот п’ятдесят дев’ятого року, який скажено мчав по ґрунтовому треку. Крізь люк у даху «фольксвагена», вчепившись далеко внизу руками в кермо, стирчав велетенський бородавчатий монстр з виряченими очима, маніяцьким вищиром і в нацупленому задом наперед велетенському картузі якоїсь англійської гоночної команди.

Венді до нього посміхалася, і Джек їй підморгнув.

— Оце-то мені й подобається в тобі, доку, — сказав Джек, віддаючи коробку назад. — Твій смак тяжіє до всього стриманого, тверезого, меланхолійного. Воістину ти дитя мого лона.

— Мамуня сказала, що ти допоможеш мені її зібрати, тільки-но я зможу прочитати всю першу книжечку про Діка і Джейн[97].

— Тоді це мусить статися десь під кінець цього тижня, — сказав Джек. — А що ще є в цьому вашому гарненькому пікапі, мем?

— Ні-ні, — вхопила вона його за руку й потягла назад. — Не підглядати. Є там дещо для тебе. Ми з Денні це занесемо досередини. А ти можеш взяти молоко. Воно в кабіні, на підлозі.

— Ото і все, на що я тобі потрібен, — схлипнув Джек, ляскаючи себе долонею по лобі. — Просто тягловий кінь, звичайна худоба польова. Тягни сюди, тягни туди, тягни будь-куди.

— Просто затягніть молоко до кухні, містере.

— Це вже занадто, — скрикнув він і повалився на землю, а Денні стояв над ним і хихотів.

— Ану підводься, ти, бугаю, — ткнула його носком своєї кросівки Венді.

— Бачиш? — звернувся той до Денні, — вона мене назвала бугаєм. Ти свідок.

— Свідок, свідок! — радісно погодився Денні і з розгону перестрибнув свого розпростертого долі батька.

Джек сів.

— О, до речі, друзяко. У мене для тебе теж дещо є. Там, на ґанку, біля попільниці.

— А що там?

— Забув. Піди й подивися.

Джек підвівся, і вони вдвох з дружиною стояли, дивлячись, як Денні помчав угору по моріжку, а потім по ґанку, заразом перестрибуючи по дві сходинки. Він обійняв Венді за талію.

— Ти щаслива, бейбі?

Вона значуще подивилася на нього:

— Я зараз найщасливіша, відтоді як ми побралися.

— Це правда?

— Свята правда.

Він міцно обхопив її:

— Я тебе кохаю.

Вона пригорнула його навзаєм, зворушена. Ці слова ніколи не були дешевими у вустах Джека Торренса, вона могла б точно порахувати, скільки разів вона їх від нього чула, як до весілля, так і після, для цього їй вистачило би пальців на двох руках.

— Я тебе теж кохаю.

— Матусю, матусю, — схвильовано нагукував уже з ґанку Денні. — Іди-но подивися! Ого! Оце круть!

— Що там таке? — запитала в Джека Венді, уже коли вони, рука в руці, вирушили зі стоянки вгору.

— Забув, — відповів той.

— Ох, ти своє ще отримаєш, — штовхнула вона його ліктем у бік. — От сам побачиш.

— Я так і сподівався, що отримаю цієї ночі, — зауважив він, і вона розсміялася. Наступної миті він спитав: — А Денні щасливий, як ти гадаєш?

— Тобі краще знати. Це ж ти з ним провадиш вечорами довгі балачки перед сном.

— Та йдеться зазвичай про те, ким він хоче стати, коли виросте, або чи існує насправді Санта-Клаус. Схоже, на нього чекає велике розчарування. Гадаю, його старий приятель Скотт уже був устиг закласти основу для девальвації цієї фігури. А щодо «Оверлука», ні, він мені поки що майже нічого про нього не казав.

— Мені також, — відгукнулася вона. Вони вже долали сходи ґанку. — Але більшість часу він поводиться дуже тихо. І мені здається, що він схуд, Джеку, так-так, дійсно.

— Просто він росте.

Денні стояв до них спиною. Він щось роздивлявся на столі біля Джекового крісла, але Венді не було видно, що саме.

— Він тепер і не їсть, як слід. А колись же метав, як той паровий екскаватор. Пам’ятаєш, іще минулого року?

— Вони всі збавляють, — промовив він з сумнівом. — Здається, я про це читав у Спока[98]. От виповниться йому сім, почне знову молотити двома виделками одночасно.

Вони зупинилися на верхній сходинці.

— А ще він багато сил віддає тим читанкам, — сказала вона. — Я розумію, він хоче навчитися, щоби порадувати нас… тебе тобто, — додала вона мимохіть.

— Себе порадувати, перш за все, — уточнив Джек. — Я його зовсім до цього не примушував. Фактично, я не бажав би, аби він витрачав на це так багато сил.

— Як ти гадаєш, дурна я буду, якщо запишу його на медогляд? Там, у Сайдвіндері, є лікар загальної практики, молодий чоловік, судячи з того, що мені розказувала касирка в супермаркеті…

— Трохи нервуєш через наближення снігопаду, чи не так?

Вона знизала плечима:

— Мабуть. Якщо ти вважаєш, що це дурня…

— Ні, не вважаю. Фактично, можеш записати нас усіх трьох. Отримаємо відмінні медичні довідки і тоді зможемо спокійно спати ночами.

— Я сьогодні ж нас запишу, — сказала вона.

— Ма! Подивися, мамуню!

Син підбіг до неї з якоюсь великою сірою річчю в руках, і на одну жахливо-кумедну секунду Венді здалося, що то мозок. Побачивши ж, чим воно є насправді, вона інстинктивно відсахнулася.

Джек обхопив її однією рукою:

— Усе гаразд. Тутешніх мешканців, котрі не відлетіли геть, було витрушено. Я використав димову шашку.

Вона дивилася на велике осине гніздо в руках свого сина, але не торкалась його.

— Ти певен, що воно безпечне?

— Цілком. У мене було таке, коли я був малим. Мені його тато подарував. Денні, хочеш віднести його до своєї кімнати?

— Йо! Зараз же!

Хлопчик розвернувся й метнувся крізь двостулкові двері. Вони чули приглушений тупіт його ніг по головних сходах.

— Отже, там, нагорі, були оси? — спитала вона. — Тебе вжалило?

— Де моє «Пурпурове серце»? — перепитав він, виставляючи напоказ пальця[99].

Пухлина вже почала спадати, але Венді достатньо над нею поохкала і навіть ніжно її цьомкнула.

— А жало ти витяг?

— Оси не залишають жала. То бджоли. У тих жала з зазублинами. А в ос жала гладенькі. Оце-то й робить їх такими небезпечними. Вони можуть жалити знову і знову.

— Джеку, ти цілком певний, що йому безпечно тримати в себе те гніздо?

— Я виконав усі інструкції щодо тієї шашки. Та штука гарантовано вбиває геть усіх комах протягом двох годин, а сама потім безслідно випаровується.

— Я їх ненавиджу, — сказала вона.

— Кого… ос?

— Усіх, хто кусаються, — відповіла вона. Її долоні зімкнулись на ліктях, руки навхрест лягли їй на груди.

— Я теж, — сказав він і обійняв її.

Розділ шістнадцятий

Денні

Венді чула, як далі по коридору, у спальні, принесена знизу Джеком друкарська машинка то вибухово оживає секунд на тридцять, то замовкає на пару хвилин, щоби потім знову видати коротку чергу. Немов слухаєш кулеметну стрілянину з якогось оточеного доту. Для її вух це звучало музикою; Джек не творив так наполегливо від другого року їхнього шлюбу, коли він написав оте оповідання, яке потім придбав «Ескваєр». Він казав, що, на його думку, п’єсу хоч так, хоч сяк, а буде закінчено під кінець цього року і тоді він візьметься до чогось нового. Казав, що його не хвилює, чи викличе бодай-якийсь ажіотаж «Маленька школа», коли Філліс показуватиме її там і там, не хвилює, якщо п’єса кане в забуття, не залишивши по собі й сліду, і всьому цьому Венді вірила також. Уже сам процес його писання подавав їй надзвичайну надію, і не тому, що вона очікувала чогось неймовірного від цієї п’єси, а тому, що таким чином її чоловік начебто поволі причиняв гігантські двері кімнати, повної монстрів. Він уже доволі довгенько налягав плечем на ці двері, і ось вони врешті гойднулися, щоби зачинитися.

Кожний натиснутий ним клавіш причиняв їх щільніше.

— Поглянь, Джеку, поглянь.

Денні сидів нахилений над першою з тих п’яти пошарпаних читанок, що їх Джек був відкопав, нещадно відкидаючи нарите, у незліченних секонд-генд-книгарнях Боулдера. Вони мусили піднести Денні зразу до рівня читання другокласника, що, як вона про те сказала Джекові, здається їй надто амбіційною програмою. Син у них розумненький, вони це знали, але помилковим було б підпихувати його вперед занадто швидко. Джек погодився. Жодного пхання не застосовуватиметься. Але якщо дитина сприйматиме все на льоту, вони до цього будуть готовими. І тепер вона загадувалася, а чи не виявиться Джек і тут неправим?

Скидалося на те, що підготовлений чотирма роками «Сезам-стрит» і трьома роками «Електричної компанії»[100], Денні вловлює все ледь не з лячною швидкістю. Це її непокоїло. На полиці вгорі лежали планер і детекторний радіоприймач Денні, а він занурювався в ці невинні книжечки так, ніби від навчання читання залежало його життя. В інтимному і затишному світлі довгошийої лампи, яку вони поставили в його кімнаті, маленьке личко сина виглядало більш напруженим і блідішим, аніж їй це могло подобатися. Він ставився до всього дуже серйозно: як до читання, так і до тих вправ, що їх цілими аркушами для нього складав тато. Зображення яблука і груші. Внизу великими друкованими літерами акуратним почерком Джека написано слово яблуко. Обведи колом правильну картинку — ту, яка відповідає цьому слову. І їхній син вдивлявся, переводячи погляд з картинок на слово, губи його ворушилися, вимовляючи, а насправді з потом вичавлюючи з себе це слово. І от він уже вміє затиснутим у пухкенькому кулачку товстелезним червоним олівцем самостійно написати майже три дюжини слів.

Палець Денні повільно сунувся вздовж слів у читанці. Над текстом містилася напівзабута Венді картинка, яка нагадала їй часи власного навчання в початковій школі дев’ятнадцять років тому. Хлопчик, що регоче, з кучерявим каштановим волоссям. Дівчинка в короткій сукенці, з білявими локонами, зі стрибалкою в одній руці. Грайливий песик біжить за великим червоним гумовим м’ячем. Знайома першокласникам трійця. Дік, Джейн і Джип.

— Дивися, біжить Джип, — повільно читав Денні. — Біжи, Джипе, біжи, біжи. — Він зробив паузу, посунувши палець на рядок нижче. — Дивися… — Він нахилився ще нижче, вже мало не торкаючись носом сторінки. — Дивися…

— Не так близько, доку, — промовила м’яко Венді. — Так можна зіпсувати собі очі. Так…

— Не підказуй мені! — різко скинувся він. Голос стривожений. — Не підказуй мені, мамуню. Я сам впораюсь!

— Гаразд, любий, — погодилася вона. — Але це не має великого значення. Справді, не має.

Не зважаючи, Денні нахилився знову. На його обличчі був той вираз, який зазвичай можна побачити під час вступних іспитів в актовому залі будь-якого коледжу. Їй це подобалося дедалі менше й менше.

— Дивися… ме. Ме. ’. Я. Че. Дивися, ме-ме-я-че? М’яч! — Раптова переможність. Шаленість. Ця шаленість в його голосі її лякала. — Дивися, м’яч!

— Так, правильно, — сказала вона. — Любий, я гадаю, на сьогодні вже достатньо.

— Ще пару сторінок, мамуню? Будь ласочка?

— Ні, доку, — вона рішуче закрила книжечку в червоній обкладинці. — Пора до ліжка.

— Будь ласочка?

— Не дратуй мене, Денні. Матуся втомилася.

— Гаразд, — проте він так само пожадливо дивився на читанку.

— Піди поцілуй батька, а тоді вмийся. Не забудь почистити зуби.

— Йо.

Він побрів, зсутулений маленький хлопчик у піжамних колготках і просторому фланелевому светрі з футбольним м’ячем спереду і написом ПАТРІОТИ НОВОЇ АНГЛІЇ на спині[101].

Замовкла машинка Джека, і вона почула сердечне «цмок»: «На добраніч, татку».

— Доброї ночі, доку. Як просуваються твої справи?

— Добре. Матуся змусила мене зупинитися.

— Матуся права. Уже перейшло за пів на дев’яту. Ти до ванної?

— Йо.

— Добре. Бо в тебе вже картоплиння з вух росте. І цибуля, і морква, і часник, і…

Гиготіння Денні віддалилося, а потім обірвалося, рішуче пристукнуте дверима ванної кімнати. Джек з Венді не дотримувалися у власних туалетних відправах якоїсь потайливості, але Денні у ванній волів приватності. Ще одна ознака — а вони множилися безперервно, — що поряд з ними інша людина, а не просто перезнятий через копірку двійник когось з них чи комбінація їх обох. Від цього їй було трохи сумно. Колись її дитина стане для неї чужинцем і вона стане для нього чужою… але не такою чужинкою, якою стала для неї її власна матір. Благаю, Господи, нехай у нас так не станеться. Дозволь йому вирости й не перестати любити свою матір.

Джекова машинка знову розпочала свою хаотичну стрілянину.

Залишившись сидіти на стільці поряд зі столиком, за яким читав Денні, вона блукала очима по його кімнаті. Крило планера було дбайливо полагоджено. Великий стіл сина було захаращено стосами книжок-картинок і книжок-розмальовок, старих коміксів про Людину-Павука з напіввідірваними обкладинками, «Крайолами» й навалених безладною купою «Брусків Лінкольна»[102]. Модель «фольксвагена», обережно поставлена поверх цих дрібніших речей, спочивала з усе ще недоторканою целофановою обгорткою. Син з батьком почнуть її складати разом завтра ввечері або ввечері наступного дня, якщо Денні продовжуватиме в тому ж темпі, але аж ніяк не наприкінці тижня. Акуратно пришпилені до стін, там висіли його картинки з Вінні-Пухом, Іа-Іа та Кристофером Робіном, котрим, як вона гадала, доволі скоро на зміну прийдуть плакати й фотографії обкурених рок-співаків. Від невинності до досвіду[103]. Людська природа, бейбі. Хапай і гарчи. І їй так само від усього цього було сумно. Наступного року він уже піде до школи і вона втратить щонайменше половину його, а може, й більше, на користь його друзів. Якийсь час вони з Джеком намагалися зачати ще одну дитину, коли, як їм здавалося, справи у Стовінгтоні йшли добре, але тепер вона знову була на пігулках. Усе таке непевне. Бозна, де вони можуть опинитися через дев’ять місяців.

Її погляд упав на осине гніздо.

Воно займало най-найпочесніше місце в кімнаті Денні, покоячись на великій пластиковій тарелі на тім столику, що стояв біля його ліжка. Їй воно не подобалося, нехай навіть і порожнє. Їй невиразно майнуло, а раптом там можуть бути мікроби, вона подумала було спитати у Джека, але потім вирішила, що той її висміє. Але завтра вона спитає про це в лікаря, якщо їй трапиться момент, коли в кабінеті не буде Джека. Їй було гидко від самої лиш думки про те, що ця вибудована з жуйки і слини безлічі чужорідних істот річ лежить за якийсь фут від голови її сплячого сина.

У ванній усе ще шуміла вода, тож вона підвелася й пішла до великої спальні подивитися, чи там усе гаразд. Джек не підняв голови; занурений у створюваний ним світ, він тупився очима в машинку, в його зубах стирчала сигарета з закушеним фільтром.

Вона легенько постукала в зачинені двері ванної кімнати.

— З тобою все гаразд, доку? Ти там не заснув?

Без відповіді.

— Денні?

Без відповіді. Вона спробувала двері. Вони були замкнені.

— Денні?

Вона вже почала непокоїтися. Тривожила відсутність будь-яких звуків, окрім рівномірного шуму текучої води.

— Денні? Відчини двері, любий.

Без відповіді.

— Денні!

— Заради Бога, Венді, невже ти збираєшся цілу ніч гатити в ті двері?

— Денні замкнувся у ванній і не відповідає мені!

Джек обійшов кругом столу, вигляд мав роздратований. Він стукнув у двері раз, сильно.

— Відкривай, Денні. Досить гратися.

Без відповіді.

Джек постукав сильніше.

— Припини дуркувати, доку. Спати, значить час спати. Якщо зараз же не відчиниш, нашльопаю.

«Він ледь стримує свій норов», — подумала вона і ще дужче злякалася. Навіть сердячись, він жодного разу не торкнувся Денні після того вечора два роки тому, але цієї миті голос у нього прозвучав достатньо сердито, щоби дійшло до такого.

— Денні, любий… — почала вона.

Без відповіді. Тільки шум води.

— Денні, якщо ти змусиш мене виламати цей замок, я тобі гарантую, що цю ніч спати тобі доведеться на животі, — пригрозив Джек.

Нічого.

— Ламай, — сказала вона, і раптом їй стало важко говорити. — Швидше.

Він задер ногу і сильно вгатив ступнею в двері, правіше ручки. Замок там був кволий; він піддався тієї ж миті, і двері розчахнулися, вдарившись об кахляну стіну ванної й відскочивши півшляху назад.

— Денні! — не своїм голосом закричала вона.

Відкрита на повну потужність вода бігла в раковину. Поряд з нею тюбик «Креста» з відкрученим ковпачком[104]. Поодаль, на краю ванни сидів Денні з безвільно затиснутою в лівому кулачку зубною щіткою, з губами, вкритими тонким шаром пастової піни. Він, немов у трансі, вдивлявся у дзеркало на дверцятах аптечної шафки, яка висіла над умивальником. На його обличчі застиг вираз отупілого жаху, і спершу вона подумала, що в нього якийсь епілептичний припадок, що він проковтнув язик.

— Денні!

Денні не відповів. З його горла виходили утробні звуки.

Потім її штурхонуло вбік з такою силою, що вона врізалася у вішак для рушників, і перед хлопчиком укляк на колінах Джек.

— Денні, — покликав він. — Денні, Денні! — клацнув він пальцями перед порожніми очима сина.

— А-аякже, — промовив Денні. — Турнірна гра. Удар. Нррр…

— Денні…

— Роук! — вимовив Денні раптом глибоким, майже чоловічим голосом. — Роук. Удар. Молоток для роуку… має дві головки. Гаааааа…

— Ох, Джеку, Боже мій, що з ним трапилося?

Джек ухопив хлопчика під лікті й сильно струсонув. Голова Денні безвільно відкотилася назад, а потім сіпнулася вперед, наче повітряна кулька на патичку.

— Роук. Удар. Арак.

Джек знову його струсонув, і очі Денні раптом прояснішали. Зубна щітка вислизнула в нього з руки, з тихеньким «клац» упавши на підлогу.

— Що? — спитав він, роззираючись довкола. Він побачив перед собою батька на колінах і Венді, яка стояла під стіною. — Що? — знову перепитав Денні зі зростаючою тривогою. — Щ-щ-що т-т-трап-п-п…

— Не заїкайся! — раптом заволав просто йому в обличчя Джек. Нажаханий Денні скрикнув, тільце його напружилося, намагаючись вирватися від батька, а потім він вдарився в сльози. Джек, шокований, притягнув його до себе. — Ох, любий, пробач мені. Пробач мені, доку. Прошу. Не плач. Я вибачаюся. Усе гаразд.

Вода безперестанно текла в умивальник, і Венді відчула, ніби вона раптом вступила в якийсь тоскний кошмар, де час потік назад, назад до того часу, коли її п’яний чоловік зламав її синові руку, а потім скиглив над ним майже цими ж самими словами.

Ох, любий, пробач мені. Пробач мені, доку. Прошу. Так жаль.

Вона підскочила до них, якось вихопила Денні з обіймів Джека (помітивши на його обличчі вираз сердитого докору, але лише занотувала його подумки для пізнішого обмірковування) і підняла сина на руки. Вона понесла його до маленької спальні, Денні вчепився руками за її шию, Джек плентався позаду них.

Вона сіла на ліжко Денні й колихала сина туди-сюди, заспокоюючи його безсенсовими словами, повторюючи їх знову і знову. Вона поглянула вгору, на Джека, і тепер у його очах була тільки занепокоєність. Він запитально звів вгору брови. Вона легенько похитала головою.

— Денні, — зашепотіла вона. — Денні, Денні, Денні, ’се гаразд, доку, ’се добре.

Врешті-решт Денні затих, лише слабенько тремтячи в її обіймах. Проте заговорив він найперше до Джека, який сидів тепер поряд з ними на ліжку, і вона відчула слабенький укол того давнього болю

(спершу до нього, і завше так було, що він найперше)

ревнощів. Джек на нього кричав, вона його втішила, та все одно саме до батька заговорив Денні:

— Я вибачаюся, якщо зробив щось погане.

— Нема за що вибачатися, доку, — скуйовдив йому волосся Джек. — Що там збіса таке трапилося?

Денні повільно, задивовано похитав головою:

— Я… я не знаю. Чому ти закричав, щоби я перестав заїкатися, тату? Я не заїкаюся.

— Звичайно ж, ні, — сердечно підтвердив Джек, проте немов якийсь холодний палець торкнувся серця Венді. На Джеку раптом відбився переляк, ніби щойно перед ним промайнув якийсь привид з минулого.

— Щось про таймер… — промурмотів Денні.

— Що? — подався вперед Джек, аж Денні здригнувся, зіщулившись у неї на руках.

— Джеку, ти лякаєш його, — сказала вона, і то високим голосом, осудливо. Їй раптом дійшло, що вони тут усі налякані. Але чим?

— Не знаю, я не знаю, — проказував Денні батькові. — Що… що я сказав, тату?

— Нічого, — промурмотів Джек. Витягши із задньої кишені хустинку, він витер нею собі губи. Венді на мить знову охопило те нудотне почуття, ніби час біжить у зворотному напрямку. То був надто пам’ятний його жест з пияцьких часів.

— Чому ти замкнув двері, Денні? — спитала вона лагідно. — Навіщо ти це зробив?

— Тоні, — промовив він. — Тоні мені сказав так зробити.

Вони обмінялися поглядами над його головою.

— А Тоні сказав навіщо? — запитав Джек стиха.

— Я чистив зуби і думав про своє читання, — почав Денні. — Дуже сильно думав. І… і я побачив Тоні у дзеркалі. Він сказав, що мусить знову мені показати.

— Ти маєш на увазі, що він стояв позаду тебе? — спитала Венді.

— Ні, він був у самому дзеркалі, — на цьому Денні особливо наголосив. — Глибоко всередині нього. А потім я пройшов крізь дзеркало. Наступне, що я пам’ятаю, це як тато мене трусить і як я подумав, що знову зробив щось погане.

Джек шарпнувся, немов його вдарили.

— Ні, доку, — промовив він стиха.

— Тоні велів тобі замкнути двері? — спитала Венді, гладячи сина по голові.

— Так.

— А що він хотів тобі показати?

Денні напружився в неї на руках так, ніби м’язи в його тільці перетворилися на щось подібне до рояльних струн.

— Я не пам’ятаю, — відповів він розпачливо. — Не пам’ятаю я. Не розпитуйте мене. Я… я не пам’ятаю нічого!

— Шшш, — стривожилась Венді. Вона знову почала його колисати. — Якщо не пам’ятаєш, то й гаразд, любий. Авжеж.

Денні врешті-решт знову почав розслаблятися.

— Хочеш, я ще побуду тут з тобою? Почитаю тобі щось?

— Ні. Тільки нічник, — він подивився несміливо на батька. — А ти залишися, тату? На хвилиночку?

— Авжеж, доку.

Венді зітхнула:

— Я буду у вітальні, Джеку.

— Гаразд.

Вона підвелася, дивлячись, як Денні сковзнув під ковдру. Син здався їй дуже крихітним.

— Ти певен, що з тобою все гаразд, Денні?

— Я в порядку. Тільки ввімкни Снупі, мамо.

— Авжеж.

Вона ввімкнула нічник, що зображував Снупі, який міцно спить на дашку своєї собачої будки[105]. Денні ніколи не потребував нічника, допоки вони не переїхали в «Оверлук», а щойно це трапилося, як він наполегливо його зажадав. Вона вимкнула велику лампу і знову подивилася на них, маленьке біле коло обличчя Денні й Джекове понад ним. На мить вона завагалася,

(«а потім я пройшов крізь дзеркало»)

а потім тихо їх полишила.

— Ти сонний? — спитав Джек, змахуючи Денні волосся з лоба.

— Йо.

— Хочеш попити водички?

— Ні…

П’ять хвилин панувала тиша. Денні так само лежав під рукою батька. Гадаючи, що той заснув, Джек уже було зібрався підвестися і тихо піти, аж раптом Денні на грані сну промовив:

— Роук.

Джек обернувся, аж в душі йому похололо.

— Денні?..

— Ти ніколи не кривдитимеш маму, правда, тату?

— Ні.

— І мене?

— Ні.

Знову тиша, тягуча.

— Тату?

— Що?

— Приходив Тоні і розповів мені про роук.

— Справді, доку? І що вів розповів?

— Я небагато пам’ятаю. Лише, що він казав, що в ньому подачі. Як у бейсболі. Хіба не смішно?

— Так, — серце тупо колотилося в Джекових грудях. Звідки, на бога, хлопчик міг дізнатися про таку особливість? У роук грають через подачі, але не як у бейсболі, а як у крикеті.

— Тату?.. — він уже майже зовсім спав.

— Що?

— Що таке «арак»?

— Аргак? — на слух, ніби щось таке, з чим індіанець виходить не стежку війни.

Тиша.

— Агов, доку?

Але Денні спав, дихаючи довгими, повільними хвилями. Джек хвилинку посидів, дивлячись униз, на сина, і припливна хвиля любові омила його зсередини. Чому він так був накричав на нього? Для хлопчика було цілком нормальним трішечки заїкатися. Він якраз вибирався з запаморочення чи якогось трансового стану, і заїкання за таких обставин було абсолютно нормальним явищем. Абсолютно. І зовсім він не промовляв слова таймер. Там було щось інше, якась нісенітниця, дурниця.

Звідки він дізнався, що в роук грають через подачі? Хіба що хтось йому розповів? Уллман? Хеллоран?

Він подивився вниз, на свої руки. Вони були міцно стиснуті в щільні, напружені кулаки,

(«боже як мені потрібно випити»)

і нігті вп’ялися йому в долоні, немов невеличкі тавра.

— Я люблю тебе, Денні, — прошепотів він. — Знає Бог, як люблю.

Він полишив кімнату. Знову ця його нестриманість, нехай ненадовго, але достатньо, аби відчути нудоту і страх. Алкоголь притупив би це відчуття. Притупив би це

(щось про таймер)

і все інше. Не було помилки щодо тих слів. Жодної. Кожне з них прозвучало чисто, як дзвіночок. Він затримався в коридорі, задивлений у минуле, і машинально витер собі губи хустинкою.

* * *

У жеврінні нічника їхні фігури вбачалися просто темними силуетами. Венді, в самих лише трусиках, підійшла до його ліжка і знову вкрила сина; він був скинув із себе ковдру. Джек стояв у дверях, дивлячись, як вона торкається його лоба внутрішнім боком свого зап’ястка.

— Є гарячка?

— Ні, — вона поцілувала сина в щоку.

— Слава Богу, ти записалася до лікаря, — сказав він, коли вона знову підійшла до дверей. — Гадаєш, цей парубок знає свою справу?

— Касирка його хвалила, казала, що дуже добрий. Це все, що я знаю.

— Якщо з’ясується, що з ним щось негаразд, я хочу відправити тебе з ним до твоєї матері, Венді.

— Ні.

— Розумію, — сказав Джек, обіймаючи її рукою, — що ти відчуваєш.

— Ти зовсім не розумієш, що я відчуваю до неї.

— Венді, нема іншого місця, куди я міг би вас відправити. Ти це знаєш.

— Якби ти приїхав…

— Без цієї роботи нам погибель, — відповів він просто. — Ти сама це розумієш.

Її силует повільно кивнув. Вона це розуміла.

— Коли я мав співбесіду з Уллманом, то гадав, що він просто верзе казна-що, аби лиш плескати язиком. Тепер я вже не так цього певен. Може, мені й насправді не варто було за це братися разом з вами обома. Сорок миль від глушини.

— Я кохаю тебе, — сказала вона. — А Денні тебе любить ще дужче, якщо таке взагалі можливе. Йому б це краяло серце, Джеку. І так воно й буде, якщо ти відішлеш нас геть.

— Не треба про це такими словами.

— Якщо лікар скаже, що там щось зле, я пошукаю собі роботу в Сайдвіндері, — сказала вона. — Якщо не знайду в Сайдвіндері, ми з Денні поїдемо до Боулдера. Додому до матері я не можу їхати, Джеку. Не на тих умовах. Не питай мене. Я… я просто не можу.

— Схоже, що я второпав. Піддай духу. Можливо, там нічого нема.

— Можливо.

— Візит призначено на другу?

— Так.

— Давай залишимо двері спальні прочиненими, Венді.

— Я так і хотіла. Але гадаю, він тепер уже спатиме до ранку.

Але він не спав.

Гах… Гах… гахгахГАХГАХ…

Він тікав від цього нищівного, лункого гахкання кривулястими, заплутаними коридорами, його босі ступні шурхотіли по високому ворсу синьо-чорних джунглів. Кожного разу, як він чув удар роукового молотка в стіну десь позаду нього, йому хотілося вголос закричати. Але він не мусив. Він не мусив. Крик його викриє, а тоді

(тоді АРАК)

(«Виходь сюди і отримай свою кару, ти, курв’ячий плаксію!»)

Ой, він чує, що хазяїн цього голосу наближається, йде по нього, женеться, мов той тигр у синьо-чорних джунглях. Людожер.

(«Виходь сюди, ти, малий сучий потрух!»)

Якби ж то він зумів дістатися сходів донизу, якби йому вдалося вибратися з цього третього поверху, з ним усе могло би бути гаразд. Бодай ліфтом. Якби він зумів пригадати забуте. Але було темно, і в своєму переляку він зовсім втратив напрямок. Він завернув в один коридор, потім в інший, серце пекучим шматком криги підстрибувало йому просто до рота, жахаючись, що кожний наступний поворот у цих коридорах може привести його лицем до лиця з тим тигром у людській подобі.

Те гахкання лунало вже зразу позаду нього, і ті жахливі хриплі волання.

Той посвист молотка, який краяв повітря,

(роук… удар… роук… удар… АРАК)

перед тим як вгатити у стіну. Тихе шурхотіння ніг по цьому джунглевому килиму. Паніка прискала йому в роті гірким соком.

(Ти згадаєш про те, що буде забуте… та чи зуміє він? Та що ж воно?)

Він вирвався з-за чергового повороту і з повзучим, всеохопним жахом побачив, що опинився в глухому куті. З трьох боків на нього супилися замкнені двері. Західне крило. Він потрапив у західне крило, а знадвору чулося виття й скиглення бурі, темна глотка якої немов давилася власним снігом.

Він притулився спиною до стіни, тепер уже ридаючи від жаху, серце його калаталося, як у кролика, що спіймався в тенета. Коли його спина торкнулася світло-блакитних шовковистих шпалер з тисненим візерунком з хвилястих ліній, ноги його зрадили і він повалився на килим, розкинувши руки серед джунглів з ліан і в’юнких лоз, ротом йому зі свистом входило й виходило повітря.

Гучніше. Гучніше.

Там, у коридорі, тигр, і тепер той тигр уже просто за рогом, він так само роздратовано, пронизливо волає у своїй божевільній люті, гатить роуковий молоток, бо цей тигр ходить на двох ногах і він…

Він прокинувся, раптом захлинувшись власним вдихом, сидячи прямо в ліжку, очі широко розплющені, втуплені в пітьму, з руками, схрещеними перед обличчям.

Щось у нього на долоні. Повзе.

Оси. Їх троє.

І тут вони його вжалили, як здалося, вони уп’ялися всі одночасно, і тоді всі видіння розсипалися й ринули на нього темною лавою і він почав верещати ув темряву, а оси, вчепившись у його ліву долоню, жалили ще і ще.

Спалахнуло світло, і там стояв тато, в трусах, з палаючими очима. Поза ним мама, сонна і перелякана.

— Приберіть їх з мене! — верещав Денні.

— Ох ти ж, Боже мій, — мовив Джек. Він уздрів.

— Джеку, що з ним трапилося? Щось погане?

Він не відповів. Він кинувся до ліжка, підхопив подушку Денні і ляснув того нею по лівій руці, що вже напухала. І ще. І ще. Венді побачила, ніби якісь комахи з дзижчанням незграбно здіймаються вгору.

— Візьми журнал якийсь! — крикнув він їй через плече. — Убивай їх!

— Оси? — спитала вона і на мить омертвіла, майже відчужена через усвідомлення. Далі контакти в її мозку возз’єдналися і до емоцій долучилося розуміння.

— Оси, о Господи, Джеку, ти ж казав…

— Замовч нахер, просто вбивай їх! — проревів він. — Роби мерщій, що тобі сказано!

Одна з них сіла на читальний столик Денні. Венді вхопила зі стола якусь книжку-розмальовку і ляснула нею по осі. Залишився гидотний коричневий мазок.

— Там інша, на шторі, — казав він, пробігаючи повз неї до дверей з Денні на руках.

Він приніс хлопчика в їхню спальню і поклав на їхнє імпровізоване двоспальне ліжко, на половину Венді.

— Полеж поки що тут, Денні. Не повертайся туди, поки я тобі не скажу. Зрозуміло?

З розпухлим, мокрим від сліз обличчям, Денні кивнув.

— Ти в мене хоробрий хлопчик.

Джек кинувся бігом по коридору до сходів. Позаду себе він почув, як двічі ляснула книжка-розмальовка, а потім болісно скрикнула його дружина. Він не стишив бігу, а натомість, перестрибуючи за раз по дві сходинки, помчав униз, у затемнений вестибюль. Через Уллманів офіс він рушив до кухні, з усією силою вдарившись стегном об кут Уллманового дубового стола, але ледь зауваживши це. Ляснувши по вмикачу верхнього світла, він кинувся до раковини. Вимитий після вечері посуд усе ще громадився у сушарці, де його залишила стікати Венді. Він схопив згори велику миску «Пірекс». Якесь блюдо впало на підлогу, вибухнувши друзками. Не звертаючи уваги, він розвернувся і побіг назад, через офіс і вгору сходами.

Венді, важко дихаючи, стояла з зовнішнього боку дверей Денні. Обличчя в неї було кольору лляної скатертини. Очі застигло блищали; змокріле волосся прилипало їй до шиї.

— Я їх усіх дістала, — відсутнім голосом сказала вона, — але одна мене вжалила. Джеку, ти ж казав, що вони усі мертві, — вона почала плакати.

Він без слів прослизнув повз неї і заніс миску над гніздом біля ліжка Денні. У ньому було тихо. Принаймні, зовні. Він накрив гніздо мискою.

— Отак, — промовив він. — Ходімо.

Вони пішли до своєї спальні.

— Де тебе вкусило? — запитав він.

— У… у зап’ястя.

— Нумо подивимося.

Вона показала. Прямо над браслетиком зморшок між зап’ястком і долонею була крихітна кругла дірочка. Плоть навкруг неї напухала.

— У тебе нема алергії на їх укуси? — спитав він. — Добре подумай! Якщо є, то і в Денні теж може бути. Ці курв’ячі створіння вжалили його разів п’ять чи шість.

— Ні, — сказала вона вже спокійніше. — Я… я просто ненавиджу їх, от і все. Ненавиджу їх.

Денні сидів у ногах постелі, тримаючи перед собою ліву руку, дивлячись на них. Його очі в білих шокових колах дивилися на Джека докірливо.

— Тату, ти сказав, що всіх їх убив. Моя рука… вона справді болить.

— Давай-но подивимося, доку… ні, я не збираюся її торкатися. Щоб не розболілася ще дужче. Просто покажи.

Він показав, і Венді простогнала:

— Ох, Денні… ох, бідна твоя рученька!

Потім лікар нарахує одинадцять окремих укусів. А зараз вони бачили лише розсип крихітних дірочок, немов долоню й пальці їх сина було сприснуто крупинками червоного перцю. Набряк був недобрий. На вигляд рука стала наче з кадру якогось мультику, де Кролик Баґз або Каченя Даффі щойно прибили собі лапу молотком.

— Венді, сходи до ванної, принеси отой аерозоль, що там стоїть, — сказав він.

Вона пішла, а він сів поряд з Денні й обійняв сина за плечі.

— От сприснемо тобі руку ліками, а після того я хочу зробити з неї кілька знімків «Полароїдом». І решту цієї ночі ти потім спатимеш з нами, ’аразд?

— Звісно, — відповів Денні. — А навіщо ти хочеш фотографувати?

— Бо так нам, можливо, вдасться судовим позовом прищемити декому гузно.

З аерозольним балончиком у формі ручного вогнегасника повернулася Венді.

— Це не боляче, любий, — промовила вона, знімаючи кришечку.

Денні простягнув їй долоню, і вона сприскувала її з обох боків, аж поки та не почала вилискувати. Малюк видав довге, тремтливе зітхання.

— Трохи пече? — запитала вона.

— Ні. Навпаки краще.

— А тепер оце. Розжуй їх.

Вона подала йому п’ять пігулок дитячого аспірину, присмаченого запахом помаранчів. Взявши їх, Денні одну по одній покидав собі до рота.

— А не забагато аспірину? — спитав Джек.

— Укусів надто багато, — сердито огризнулася вона. — Пішов би краще, позбавився того гнізда, Джеку Торренсе. Зараз же.

— Одну хвилиночку.

Він підійшов до комода й дістав з верхньої шухляди свій «Полароїд Сквер Шутер». Порився глибше й знайшов там кілька флеш-кубиків[106].

— Джеку, що це ти таке робиш? — запитала вона дещо істерично.

— Він хоче зробити кілька знімків моєї руки, — поважно пояснив Денні, — а потім ми судовим позовом прищемимо декому гузно. Правильно, тату?

— Правильно, — підтвердив зловісно Джек. Він уже знайшов фіксатор для спалаху і насадив його на камеру. — Показуй руку, синку. Я оцінюю приблизно по п’ять тисяч за кожний укус.

— Що це ти таке плетеш? — Венді уже мало не кричала.

— Я тобі поясню що, — сказав він. — Я робив усе згідно з інструкцією до тієї сраної димової шашки. Ми подамо проти них позов. Та клята зараза виявилася дефектною. Напевне, що саме так. Бо як інакше це пояснити?

— Ох, — зітхнула вона знічено.

Він зробив чотири знімки, витягаючи картки по одній і просто «в сорочці» подаючи Венді, щоб та відзначала на них час зйомки за своїм годинником-медальйоном, що висів у неї на шиї[107]. Збуджений думкою про те, що його укуси можуть коштувати багато й багато тисяч доларів, Денні почав оговтуватися від переляку і проявляв жвавий інтерес. Його долоня стугоніла тупим болем, а ще трохи боліла голова.

Коли вже Джек прибрав камеру і розклав картки підсихати на комоді, Венді спитала:

— Може, нам уже сьогодні повезти його до лікаря?

— Нема сенсу, коли не дуже сильний біль, — відповів Джек. — Якщо в людини алергія на осину отруту, воно дається взнаки вже за тридцять секунд.

— Дається взнаки? Що ти маєш…

— Кома. Або судоми.

— Ох. Господи-Ісусе, — ухопивши собі лікті в чашечки долонь, вона зіщулилася з блідим і виснаженим виглядом.

— Як ти почуваєшся, синку? Як гадаєш, ти зможеш заснути?

Денні кліпнув очима. Той кошмар у його пам’яті вже вицвів до безбарвного, розмитого тла, але його переляк ще не минув.

— Якщо мені можна поспати з вами.

— Звичайно, — сказала Венді. — Ох, любий, мені так жаль.

— Усе гаразд, мамуню.

Вона знову почала плакати, і Джек поклав руку їй на плечі.

— Венді, присягаюся, я все робив за інструкцією.

— Ти позбавишся того гнізда вранці? Добре?

— Звісно, аякже.

Вони всі втрьох забралися до постелі, і Джек уже було зібрався вимкнути над ліжком світло, та раптом застиг, а потім і відкинув ковдру.

— Треба сфотографувати також і гніздо.

— І повертайся назад відразу.

— Авжеж.

Він пішов до комода, дістав камеру й останній флеш-кубик і зімкнутими в колечко великим та вказівним пальцями показав Денні «окей». Денні усміхнувся і здоровою рукою показав у відповідь той же знак.

«Путній хлопець, — думав Джек, йдучи коридором до спальні сина. — Так, і навіть більш за те».

Верхнє світло там так і горіло. Джек рушив до ліжка, а коли поглянув на столик поряд з ліжком, йому поповзли мурашки по тілу, немов обтягнутому гусячою шкірою. Короткі волосинки на шиї наїжачилися вертикально, стали колькими.

Крізь прозору миску «Пірекс» майже не видно було самого гнізда. Внутрішня поверхня скла кишіла осами. Важко було сказати, скільки їх там. З півсотні, щонайменше. А може, й сотня.

Серце повільно гупало йому в грудях, він зробив знімки і поклав камеру, чекаючи, поки вони проявляться. Він витер собі губи долонею. Єдина думка знову і знову крутилася в його голові, відлунюючи

(«Ти не стримав свого норову. Ти не стримав свого норову. Ти не стримав свого норову»)

ледь не забобонним жахом. Вони повернулися. Він убив ос, але ось вони, повернулися.

У голові йому пролунав його власний крик у заплакане обличчя сина: «Не заїкайся!»

Він знову втер собі губи.

Він пішов до письмового стола Денні і, порившись там у шухлядах, знайшов величеньку гру-головоломку з оргалітовою підставкою. З цією дощечкою він підійшов до приліжкового столика й обережно пересунув на неї миску з гніздом. Оси сердито дзижчали всередині своєї в’язниці. А потім, міцно притиснувши долонею миску згори, так, щоби вона не зісковзнула, він вийшов у коридор.

— Ідеш до ліжка, Джеку? — запитала Венді.

— Ідеш до ліжка, тату?

— Мушу спуститися вниз на хвилинку, — відповів він, намагаючись надати своєму голосу легковажності.

«Як таке могло статися? Як, заради Бога?»

Шашка напевне не була халтурною. Він бачив, який густий білий дим почав бухати з неї, коли він смикнув за кільце. А коли за дві години піднявся нагору, крізь діру на вершечку гнізда він витрусив цілу купу маленьких мертвих тілець.

«Як же тоді. Спонтанна регенерація?»

Божевільна ідея. Дурниця з сімнадцятого століття. Комахи не можуть відроджуватися. І навіть якби протягом дванадцяти годин в осиних яйцях могли розвинутися цілком дорослі комахи, зараз не той сезон, коли матка відкладає яйця. Це відбувається у квітні або в травні. Осінь — час їх вмирання.

Живе заперечення цьому, дзижчання розлютованих ос під мискою.

Він відніс їх донизу, а там через кухню. В її дальнім кінці були задні двері, що вели надвір. Холодний нічний вітер обдував його майже зовсім голе тіло, його ступні майже моментально задубіли на холодній бетонній платформі, де він зупинився, платформі, на яку до готелю підвозили молоко в курортний сезон. Він обережно опустив долі дошку з мискою, а вже випроставшись, подивився на термометр, прибитий до зовнішньої поверхні дверей. «ОСВІЖАЙСЯ СЕВЕН-АП»[108] закликав напис на термометрі, а ртуть у ньому стояла на рівні двадцяти п’яти градусів[109]. До ранку холод їх уб’є. Він зайшов досередини, міцно закляпнувши за собою двері. Хвильку поміркувавши, він їх також замкнув.

Перетнувши знову кухню, він вимкнув там світло. Якусь мить він стояв у темряві, розмірковуючи, з бажанням випити. Раптом готель здався наповненим тисячею скрадливих звуків: порипуваннями й зітханнями, й хитрим нюшкуванням вітру попід піддашками, де могли висіти смертельні плоди інших осиних гнізд.

Вони повернулися.

І раптом він усвідомив, що йому вже зовсім не так сильно подобається «Оверлук», ніби то не оси покусали його сина, оси, які чудесним чином пережили атаку димової шашки, але сам готель.

Остання його думка, перед тим як піднятися сходами до своєї дружини і сина

(«відтепер ти триматимеш на припоні свій норов. Незважаючи Ні На Що»)

була твердою, жорсткою і впевненою.

Уже йдучи коридором до них, він витер собі губи тильним боком долоні.

Розділ сімнадцятий

Візит до лікаря

Роздягнений до трусів, лежачи на оглядовому столі, Денні Торренс здавався зовсім крихітним. Він дивився вгору, на лікаря («зви мене просто Біллом») Едмондса, який саме прирулював до нього якусь велику чорну машину. Щоб краще на неї роздивитися, Денні аж очі вивертав.

— Нехай вона тебе не лякає, хлопче, — сказав Білл Едмондс. — Це електроенцефалограф, і боляче він не робить.

— Електро…

— Скорочено ми називаємо його ЕЕГ. Ось я причеплю тобі до голови жмуток дротів — ні, не гачками, просто приклею липучками — і самописці в оцій частині приладу записуватимуть твої мозкові хвилі.

— Як у «Чоловіку, що коштував шість мільйонів доларів»?[110]

— Майже так. Ти хотів би стати схожим на Стіва Остіна, коли виростеш?

— Аж ніяк, — відповів Денні, тим часом як медсестра почала ліпити контакти до крихітних виголених місцинок на його голові. — Мій тато каже, що колись у нього станеться коротке замикання, і тоді він опиниться в сра… він опиниться в лайні.

— Таке лайно мені добре відоме, — дружньо промовив доктор Едмондс. — Я й сам не раз у ньому плавав, без весла до того ж. Денні, ЕЕГ нам багато про що може розповісти.

— Про що, наприклад?

— Наприклад, чи нема в тебе епілепсії. Це така проблемка, коли…

— Йо, я знаю, що таке епілепсія.

— Справді?

— Звісно. Там був один хлопчик, у моєму дитсадку, у Вермонті — я ходив до дитячого садка, коли ще був малим, — і в нього вона була. Йому не можна було користуватися флешбордом.

— А що воно таке, Денні? — Лікар ввімкнув машину. По графленій паперовій стрічці почали кривуляти тоненькі лінії.

— На флешборді, там такі лампочки, всі різних кольорів. А коли його вмикаєш, деякі з них спалахують, але не всі. І ти мусиш порахувати кольори, а якщо натиснеш правильну кнопку, ти можеш його вимкнути. Брент не міг ним користуватися.

— Це тому, що яскраві спалахи ламп інколи провокують епілептичний пароксизм.

— Ви хочете сказати, що від флешборда Брента могло перемкнути?

Едмондс із медсестрою обмінялися зачудованими поглядами.

— Дещо брутально, проте точно висловлено, Денні.

— Що?

— Я кажу, що ти правий, хоча замість «перемкнуло» треба говорити «стався приступ». Це не гарно… Гаразд, а тепер лежи тихо, як мишка.

— Окей.

— Денні, коли в тебе трапляються оті… хай би чим вони не були, тобі тоді коли-небудь пригадуються ті палахкі вогники, які ти бачив раніше?

— Ні.

— Якісь дивні звуки? Дзвеніння? Або теленькання, як з дверного дзвінка?

— Нє-а.

— А як щодо дивних запахів, можливо, як від помаранчів або тирси? Або запаху, ніби щось гниле тхне?

— Ні, сер.

— А буває подеколи так, щоби перед тим, як зомлієш, тобі хотілось заплакати? Навіть якщо ти не відчуваєш печалі?

— Аж ніяк.

— Тоді чудово.

— У мене епілепсія, докторе Білл?

— Я так не думаю, Денні. Тільки лежи спокійно. Ми вже майже закінчили.

Машина буркотала й рипіла перами ще хвилин зо п’ять, а потім доктор Едмондс її вимкнув.

— Готово, хлопче, — промовив Едмондс жваво. — Нехай Селлі зніме з тебе електроди, а тоді заходь до іншої кімнати. Я хочу трохи з тобою побалакати. Гаразд?

— Атож.

— А ти, Селлі, перед тим як йому зайти, зроби-но хлопцю ін’єкційну шкірну пробу.

— Добре.

Едмондс відірвав той довгий скрутень паперу, що виштовхнула з себе машина, і, дивлячись на нього, пішов до сусіднього приміщення.

— Зараз я уколю тобі руку, трішечки, — сказала медсестра після того, як Денні натягнув на себе штани. — Так ми переконаємося, що в тебе нема туберкульозу.

— Мені таке вже робили у школі, лише минулого року, — повідомив Денні, не плекаючи великої надії.

— Але це ж було доволі давно, а ти тепер уже великий хлопчик, правда?

— Гадаю, що так, — зітхнув Денні, простягаючи їй на заклання свою руку.

Надівши сорочку і взувшись, він пройшов крізь зсувні двері в кабінет лікаря Едмондса. Едмондс, сидячи на краєчку свого столу, задумливо гойдав ногами.

— Привіт, Денні.

— Привіт.

— Ну, як зараз твоя рука? — показав він на ліву, нещільно забинтовану руку Денні.

— Доволі добре.

— Добре. Я подивився твою ЕЕГ, і вона мені здається чудовою. Але я хочу ще послати її моєму другу в Денвер, котрий заробляє собі на життя читанням таких речей. Просто хочу мати певність.

— Так, сер.

— Дене, розкажи мені про Тоні.

Денні переступив з ноги на ногу.

— Він просто мій невидимий друг, — сказав він. — Я його вигадав. Щоби не скучно було…

Едмондс розсміявся й поклав долоні Денні на плечі.

— Так само кажуть і твої мама з татом. Але зараз це між нами двома, хлопче. Я твій лікар. Розкажи мені правду, і я обіцяю не переповідати нікому, поки ти не даси мені на це свій дозвіл.

Денні поміркував. Подивився на Едмондса, а потім, ледь напружившись, зосередився і спробував вловити думки Едмондса чи бодай колір його настрою. І раптом отримав чудно заспокійливий образ його голови: картотечні шафи, їхні зсувні дверцята зачиняються одна по одній, з клацанням замикаючись. На маленьких табличках посередині кожних дверцят були написи: А — Б, таємно; В — Г, таємно; і так далі. Від цього Денні відчув себе трохи вільніше.

Він обережно промовив:

— Я не знаю, ким є Тоні.

— Він твого віку?

— Ні. Йому років одинадцять. Я думаю, він може бути навіть старшим. Я ніколи не бачив його зовсім зблизька. Він, можливо, вже достатньо дорослий, щоби кермувати машиною.

— То ти бачиш його тільки з якоїсь відстані, еге ж?

— Так, сер.

— І він завжди приходить перед тим, як тобі зомліти?

— Ну, я не зомліваю. Я ніби йду десь з ним. І він показує мені різне.

— Яке саме різне?

— Ну… — Денні хвилинку поміркував, а потім розповів доктору Едмондсу про татову валізу з усіма його рукописами, і про те, що перевізники зовсім не загубили її між Вермонтом і Колорадо. Вона була весь час там, просто під самими сходами.

— І твій тато знайшов її там, де Тоні сказав, вона мусить бути?

— О так, сер. Тільки Тоні мені не казав. Він мені показав.

— Розумію. Денні, а що Тоні показав тобі минулого вечора? Коли ти був замкнувся у ванній?

— Я не пам’ятаю, — поспішно відповів Денні.

— Ти впевнений?

— Так, сер.

— Хвилину тому я сказав, що ти замкнувся у ванній. Але ж це не так, правда? Двері замкнув Тоні.

— Ні, сер. Тоні не міг замкнути двері, бо він несправжній. Він захотів, щоби я це зробив, отже, я й зробив. Я їх замкнув.

— Тоні завжди показує тобі, де загублені речі?

— Ні, сер. Іноді він показує мені речі, які мусять трапитися.

— Справді?

— Атож. Як от одного разу Тоні показав мені парк дикої природи зі звірами й атракціонами у Великому Беррингтоні[111]. Тоні сказав, що тато збирається повезти мене туди на мій день народження. І тато так і зробив.

— А що ще він тобі показує?

Денні посупився.

— Написи. Він завжди показує мені дурні старі написи. А їх не можу прочитати, майже ніколи.

— А навіщо Тоні це робить, як ти вважаєш, Денні?

— Я не знаю. — Денні прояснішав. — Але тато з мамою вчать мене читати, і я стараюся з усіх сил.

— Тоді ти зможеш читати написи Тоні?

— Ну, я просто дуже хочу навчитися читати. Але й це теж, авжеж.

— Денні, а тобі подобається Тоні?

Денні задивився на кахляні плитки підлоги й не відповів нічого.

— Денні?

— Важко сказати, — промовив Денні. — Я звик. Я звик чекати його приходу щодня, бо він завжди показував мені гарні речі, особливо відтоді, як мамуня й тато більше не думають про РОЗЛУЧЕННЯ. — Погляд доктора Едмондса став проникливішим, але Денні того не помітив. Він втупився в підлогу, зосереджено намагаючись підібрати слова. — Але зараз, коли б він не приходив, він показує мені погані речі. Жахливі речі. Як от у ванній минулого вечора. Речі, які він мені показує, вони жалять мене, як ті оси. Тільки показуване Тоні жалить мене от сюди. — Він похмуро ткнув собі пальцем у скроню, маленький хлопчик, що несвідомо пародіює самогубство.

— Які це речі, Денні?

— Я не пам’ятаю! — страдницьки схлипнув Денні. — Я б вам сказав, якби міг! Неначе я не можу згадати, бо воно таке погане, що й не хочу його пам’ятати. Усе, що я пам’ятаю, коли прокидаюся, це АРАК.

— Ар гак чи арак?

— Арак.

— Що воно таке, Денні?

— Я не знаю.

— Денні?

— Що, сер?

— Ти можеш змусити Тоні прийти зараз?

— Я не знаю. Він не завжди приходить. Я навіть не знаю, чи хочу я, щоб він коли-небудь знову прийшов.

— Спробуй, Денні. Я ж буду тут.

Денні поглянув на Едмондса з сумнівом. Едмондс підбадьорливо кивнув.

Денні видав довге зітхання і теж кивнув.

— Але я не знаю, чи в мене вийде. Я ніколи раніше не робив цього, коли хтось на мене дивиться. Та й Тоні все одно не завжди приходить.

— Якщо не прийде, то й не прийде, — сказав Едмондс. — Я тільки хочу, щоби ти спробував.

— Гаразд.

Учепившись поглядом у мокасини Едмондса, якими той повільно погойдував, Денні метнувся розумом до мами і тата. Вони були десь тут… фактично, зразу ж за тією стіною, на якій висить картина. У почекальні, через яку вони разом проходили. Сидять поруч одне одного, але не розмовляють. Гортають журнали. Хвилюються. За нього.

Він зосередився ще дужче, суплячи брови, намагаючись проникнути в настрій думок своєї мами. Це завжди давалося йому важче, коли їх не було поряд, в одній з ним кімнаті. Але ось уже в нього почало виходити. Мама думала про якусь сестру. Свою сестру. Її сестра померла. Його мама думала, що то було головним, що перетворило її маму на таку

(суку?)

на таку стару гаргару. Бо її сестра померла. Вона була малою дівчинкою, коли (її збила машина о боже я не змогла б більше пережити такого як тоді з ейлін але якщо він хворий дуже хворий рак спинальний менінгіт лейкемія пухлина в мозку як у сина джона ґантера або м’язова дистрофія ох ісусе діти його віку захворівають на лейкемію повсякчас радіотерапія хіміотерапія у нас нема грошей ні на що таке але звісно вони не можуть просто відмовити вам залишити помирати серед вулиці хіба не так тим більше у нього все в порядку все в порядку все в порядку ти не мусиш дозволяти собі про таке думати)

(Деннііі…)

(про ейлін і)

(Деннііі…)

(про ту машину)

(Деннііі…)

Але Тоні там не було. Тільки його голос. Та й той затихав, і Денні вирушив слідом за ним у темряву, падаючи перекидом у якусь чародійну діру між гойдливими мокасинами доктора Білла, повз якийсь гучний стукіт, ще далі якась ванна плавала беззвучно у пітьмі з чимось жахливим, що розсідалося в ній, повз якісь звуки, що нагадували ніжне дзеленькання церковних дзвонів, повз якийсь годинник під скляним куполом.

Потім у тій темряві кволо проткнулося прикрашене гірляндами павутиння якесь самотнє світло. В його слабенькому жеврінні проявилася кам’яна долівка, вогка й неприємна на вид. Звідкілясь, неподалік звідти, лунало якесь рівномірне, механічне ревіння, проте приглушене, не лячне. Присипляюче. Це та річ, що забудеться, подумав Денні з млявим здивуванням.

Коли його очі призвичаїлися до мороку, прямо перед собою він побачив Тоні, просто силует. Тоні на щось дивився і Денні напружив очі, побачити, що там таке.

(«Твій тато. Бачиш свого тата?»)

Звісно, він побачив. Хіба міг він його не впізнати, бодай навіть у цьому кволому світлі підвальної лампочки. Тато укляк на долівці, спрямувавши промінь ліхтарика на старі картонні коробки й дерев’яні ящики. Ті картонні коробки були старими, розкислими; деякі з них лопнули, вивергнувши з себе на долівку потоки паперів. Газети, книжки, якісь віддруковані шматки паперу, схожі на рахунки. Його тато з великим інтересом усе це розглядав. А потім тато підвів голову й посвітив ліхтарем в іншому напрямку. Його промінь напоровся на іншу книгу, таку велику, білу, перев’язану золотим шнуром. Нібито в обкладинці з білої шкіри. То був пам’ятний альбом. Раптом Денні схотілося негайно покликати тата, сказати йому, щоб не чіпав того альбому, що деякі книги не варто відкривати. Але тато вже пробирався в той бік.

Механічне ревіння, про яке він тепер уже здогадався, що це котел «Оверлука», який тато перевіряв по три-чотири рази кожного дня, перейшло у зловісне, ритмічне сіпання. Воно почало звучати немов… немов хтось там гупає. А запах вологої цвілі й зопрілого паперу тим часом перемінявся на щось інше… на задурливий, ялівцевий запах Отого Поганого. Він наче парою оповив його тата, коли той потягнувся по альбом… і вхопив його.

Тоні ховався десь у темряві

(«Це нелюдське місце плодить людей-монстрів. Це нелюдське місце

і знову й знову повторював те саме, незрозуміле.

плодить людей-монстрів»)

Знову падіння крізь темряву, тепер під акомпанемент важкого громового грюкання, яке більше не було ревінням котла, а було гахканням молотка, що з посвистом врізається в шовковисті шпалери, вибиваючи клуби вапняного пилу. Безпорадне зіщулення на синьо-чорному джунглевому килимі.

(Виходь)

(Це нелюдське місце)

(і отримай кару!)

(плодить людей-монстрів.)

З хаканням, що відлунювало йому в голові, він вирвав себе з тієї темряви. Його торкалися чиїсь руки, і спершу він смикнувся назад, гадаючи, що це та темна сутність «Оверлука» зі світу Тоні якимсь чином потрапила вслід за ним до світу реальних речей… та потім почулися слова доктора Едмондса:

— Усе гаразд з тобою, Денні. З тобою все гаразд. Усе чудово.

Денні упізнав лікаря, а потім і інтер’єр його кабінету. Його кинуло в дріж. Едмондс його обійняв.

Коли ця реакція почала вщухати, Едмондс запитав:

— Ти казав щось про монстрів, Денні… що то було?

— Це нелюдське місце, — промовив той утробним голосом. — Тоні мені розповів… це нелюдське місце… робить… робить… — він помотав головою. — Не можу згадати.

— Постарайся!

— Я не можу.

— То Тоні приходив?

— Так.

— Що він тобі показував?

— Темряву. Гупання. Я не пам’ятаю.

— Де ти побував?

«Дайте мені спокій! Я не пам’ятаю! Дайте мені спокій!»

Він почав безпорадно рюмсати, переляканий, зневірений. Усе те пропало, розчинилося, ставши липким, як жмут намоклого паперу, місивом, пам’ять стала недосяжною для прочитання.

Едмондс підійшов до водного кулера і налив йому в паперовий стаканчик води. Денні її випив, і Едмондс налив йому ще.

— Краще?

— Так.

— Денні, я не хочу тебе шантажувати… тобто дратувати цим. Але чи не міг би ти пригадати бодай щось до того моменту, як прийшов Тоні?

— Моя мама, — почав Денні повільно. — Вона хвилювалася за мене.

— Матері завжди хвилюються, хлопче.

— Ні… в неї була сестра, котра померла ще маленькою. Ейлін. Вона думала про те, як Ейлін збила машина, і через це хвилювалася за мене. Більше я нічого не пам’ятаю.

Едмондс гостро дивився на нього.

— Вона саме зараз думала про це? Там, у почекальні?

— Так, сер.

— Денні, як ти зміг про це дізнатися?

— Я не знаю, — відповів Денні несміливо. — Це сяйво, я гадаю.

— Що це?

Денні дуже повільно похитав головою.

— Я страшенно втомився. Можна я вже піду до мамуні і тата? Я не хочу більше відповідати ні на які запитання. Я втомився. І живіт у мене болить.

— Тебе тягне блювати?

— Ні, сер. Я просто хочу піти до мамуні і тата.

— Гаразд, Дене. — Едмондс підвівся. — Іди, поспілкуйся з ними хвилинку, а потім скажи їм, щоби зайшли до мене сюди, щоби я міг з ними побалакати. Гаразд?

— Так, сер.

— Там є різні книжки, можеш їх дивитися. Ти ж любиш книжки, чи не так?

— Так, сер, — слухняно відповів Денні.

— Ти добрий хлопчик, Денні.

Денні подарував йому слабеньку посмішку.

* * *

— Я не знаходжу в нього жодних відхилень, — повідав Торренсам доктор Едмондс. — Фізичних нема. Ментально він кмітливий, хоча має надто розвинену уяву. Таке трапляється. Це як більші за потрібні черевики, діти мусять вирости до розміру власної уяви. Та, яку має Денні, поки що для нього завелика. Його коли-небудь тестували на рівень ай-к’ю?

— Я в це не вірю, — сказав Джек. — Таким чином лише одягають гамівну сорочку на сподівання як батьків, так і вчителів.

Доктор Едмондс кивнув:

— Ймовірно. Але якби ви піддали його тестуванню, гадаю, виявилося б, що він далеко перевершує рівень своєї вікової групи. Його вербальна вправність, як для хлопчика, якому ще тільки мусить виповнитися шість років, просто разюча.

— Ми з ним не сюсюкаємо, — повідомив Джек не без гордості.

— Сумніваюся, щоб для досягнення порозуміння в цьому бодай раз виникла потреба. — Едмондс на хвильку замовк, граючись ручкою. — Поки я був з ним, він запав у транс. На моє прохання. Точно, як ви розповідали про випадок у ванній минулого вечора. Усі м’язи у нього розслабилися, тіло обм’якло, очі закотилися. Зразковий самогіпноз, немов із підручника. Я був вражений. І досі залишаюся.

Торренси на своїх стільцях подалися вперед.

— І що трапилося? — запитала Венді напружено, і Едмондс обережно оповів про транс Денні, про фразу, яку той промурмотів, з якої Едмондс зумів вичепити лише слова «монстри», «морок», «гупання». Подальші близькі до істерики сльози і нудоту в шлунку.

— Знову той Тоні, — промовив Джек.

— Що це означає? — спитала Венді. — Ви маєте бодай якесь пояснення?

— Кілька. Вам вони можуть не сподобатися.

— Нічого, викладайте, — сказав йому Джек.

— Судячи з того, що розповів мені Денні, його «невидимий друг» був йому справжнім другом, допоки ви, панове, не переїхали сюди з Нової Англії. Загрозливою фігурою Тоні став лише після цього переїзду. Приємні інтерлюдії перетворилися на кошмарні, й поготів лячні для вашого сина, бо він не може потім згадати точно, що було в тих кошмарах. Це доволі звичайна річ. Усі ми пам’ятаємо наші приємні сновидіння ясніше за страшні. Мабуть, існує якийсь буфер між свідомістю й підсвідомістю, де мешкає якийсь збіса пекельний пуританин. Цей цензор пропускає лише дещицю чогось, і часто те, що проходить його контроль, то лише символічні речі. Це вкрай спрощений Фройд, але доволі чіткий опис того, що нам відомо про взаємодію розуму з самим собою.

— Ви вважаєте, що переїзд так сильно збентежив Денні? — спитала Венді.

— Цілком можливо, якщо переїзд відбувся в результаті травматичних обставин, — відповів Едмондс. — Було таке?

Венді з Джеком перезирнулися.

— Я викладав у підготовчій школі, — нехотя промовив Джек. — І втратив роботу.

— Розумію, — сказав Едмондс. Ручку, якою був грався, він рішуче вставив у її тримач. — Боюся, існує ще дещо. Це може бути болячим для вас. Здається, ваш син упевнений, що ви обоє серйозно міркували про розлучення. Він промовив про це побіжно, але тільки тому, що вважає, що ви більше про це не думаєте.

У Джека буквально відпала щелепа, а Венді відсахнулася, немов їй дали ляпаса. Кров їй відринула від обличчя.

— Ми цього ніколи не обговорювали! — сказала вона. — Ніколи в його присутності, ба навіть ніколи одне з одним! Ми…

— Гадаю, буде краще, якщо ви зрозумієте все, лікарю, — промовив Джек. — Невдовзі після того, як народився Денні, я став алкоголіком. Проблеми з випивкою я мав весь час, поки вчився в коледжі, все трохи вщухло, коли я познайомився з Венді, але обернулося ще гіршим боком після народження Денні, та й літературна творчість, яку я вважав моєю справжньою роботою, пішла тоді кепсько. Коли Денні було три з половиною роки, він розлив трохи пива на купку паперів, над якими я працював… паперів, які сам я й розкидав… і я… ну… ох, зараза. — Голос його надломився, але очі залишалися сухими, безбоязними. — Як же скотськи воно звучить, промовлене. Я зламав йому руку, коли розвертав, щоб нашльопати. Через три місяці після того я кинув пити. Відтоді не торкався алкоголю.

— Розумію, — промовив Едмондс нейтрально. — Я зрозумів, звісно, що рука була зламана. Зрослася вона добре. — Він трохи відсунувся від столу і схрестив ноги. — Якщо дозволите, скажу щиро — це цілком очевидно, що відтоді його ніяким чином не ображали. Окрім слідів від укусів ос на ньому нема нічого, хіба що нормальні синці й присохлі подряпини, яких у будь-якої дитини вдосталь.

— Звичайно ж, ні, — гаряче мовила Венді. — Джек не збирався…

— Ні, Венді, — перебив Джек. — Я зробив це свідомо. Гадаю, десь вглибині себе я насправді хотів це йому зробити. Або щось іще гірше. — Він знову подивився на Едмондса. — Знаєте що, лікарю? Це вперше слово «розлучення» прозвучало між нами. І «алкоголізм». І про побиття дитини. Тричі «вперше» протягом п’яти хвилин.

— У цьому може ховатися корінь проблеми, — сказав Едмондс. — Я не психіатр. Якщо ви бажаєте, щоб Денні оглянув дитячий психіатр, я можу рекомендувати одного гарного спеціаліста, який працює в медичному центрі «Гірська місія» в Боулдері. Але я достатньо впевнений у своєму діагнозі. Денні розумний, вразливий, з розвинутою уявою хлопчик. Мені не віриться, щоби він настільки важко переживав ваші шлюбні проблеми, як це здавалося вам. Малі діти дуже сприйнятливі. Вони не розуміють сорому або потреби щось приховувати.

Джек вивчав свої долоні. Венді накрила одну з них своєю і стиснула.

— Але він відчував, що щось пішло не так. Головним з його точки зору була не зламана рука, а зламані — чи то в процесі зламу — стосунки між вами. Коли моя медсестра торкнулася з ним цієї теми, він просто відмахнувся. Це не те, що його гнітить. «То трапилося давним-давно», — так він, здається, відказав.

— Цей хлопець, — промурмотів Джек. Щелепи в нього стиснулись, м’язи на щоках випирали. — Ми не заслуговуємо на нього.

— Як не є, а він ваш, — сухо промовив Едмондс. — У будь якому разі, час від часу він ховається у світ своїх фантазій. Нічого нема в цьому надзвичайного; чимало дітей так роблять. Пригадую, коли мені було стільки ж років, як тепер Денні, в мене теж був невидимий друг, говорючий півень на ім’я Чаг-Чаг. Звичайно, окрім мене, ніхто Чаг-Чага не бачив. Я мав двох старших братів, які часто кидали мене самого, і в таких ситуаціях наявність Чаг-Чага була вельми зручною. І звісно, вам обом мусить бути зрозуміло, чому невидимого друга Денні звуть Тоні, а не Майк, чи Гел, або Дач.

— Так, — сказала Венді.

— Ви коли-небудь вказували йому на це?

— Ні, — сказав Джек. — А варто?

— Навіщо перейматися? Дозвольте йому це зрозуміти самому, коли надійде час, власним розумом. Бачите, фантазії Денні були значно глибшими за ті, якими обплітається звичайний синдром невидимого друга, але тим більше він потребував для себе Тоні. Тоні приходив і показував йому приємні речі. Інколи дивовижні речі. Завжди гарні речі. Одного разу Тоні показав йому, де міститься загублена татова валіза… під сходами. Іншого разу Тоні показав, що мама і тато збираються повезти Денні на день народження в парк розваг…

— У Великий Беррингтон! — охнула Венді. — Але звідки він міг знати про такі речі? Це лячно, те, що він подеколи викладає. Це мало не як…

— Ясновидіння? — перепитав Едмондс, усміхаючись.

— Він народився в оболонці, — слабо промовила Венді.

Усмішка Едмондса переросла в добродушний, щирий регіт. Джек з Венді обмінялися поглядами, а тоді теж заусміхалися, обоє здивовані тим, що це так легко. Рідкі «вдалі здогади» Денні також були тією темою, яку вони не дуже обговорювали.

— Далі ви мені ще розкажете, що він вміє літати, — сказав Едмондс, не перестаючи усміхатися. — Ні, ні, ні. Боюся, ні. Це не щось екстрасенсорне, а просто стара добра людська сприйнятливість, яка у випадку Денні є незвичайно розвиненою. Містере Торренс, він зрозумів, що ваша валіза під сходами, бо у всіх інших місцях ви її уже встигли пошукати. Метод виключення, атож? Це так просто, що Еллері Квін з цього б реготав[112]. Рано чи пізно ви й самі до цього додумалися б. А парк розваг у Великому Беррингтоні, чия це була спочатку ідея? Ваша чи його?

— Його, звичайно, — відповіла Венді. — Це місце рекламували у всіх ранкових дитячих телепередачах. Він страшенно мріяв туди поїхати. Але справа в тому, пане лікарю, що ми не могли собі дозволити його туди повезти. І мусили йому про це сказати.

— А тоді той чоловічий журнал, якому я ще тисяча дев’ятсот сімдесят першого року був продав своє оповідання, прислав чек на п’ятдесят доларів, — сказав Джек. — Вони тоді передрукували те оповідання в якомусь альманаху, чи щось таке. Тож ми й вирішили витратити ті гроші на Денні.

Едмондс знизав плечима:

— Реалізації мрії плюс щасливий збіг.

— Чорти його забирай, їй-бо, так воно й є, — вигукнув Джек.

Едмондс легесенько посміхнувся:

— Та й сам Денні мені казав, що Тоні часто показував йому події, які так і не трапилися. Видіння, ґрунтовані на дефектній перцепції, от і все. Денні на підсвідомому рівні робить те, що оті так звані містики та телепати роблять цілком свідомо й цинічно. Мені він цим вельми імпонує. Якщо життя не змусить його втягнути свої антени, гадаю, він стане неабиякою особистістю.

Венді кивнула — звісно ж, вона й сама вважала, що Денні може стати неабиякою особистістю, — але пояснення цього лікаря вразили її прилизаністю. Вони смакували радше як маргарин, а не як масло. Едмондс не жив із ними. Його не було там, коли Денні знаходив загублені ґудзики, підказував їй, що журнал «ТелеГід» напевне під ліжком, що він гадає, до дитсадка йому краще взути гумаки, хоча надворі сяяло сонце… а наприкінці того дня вони брели з ним додому під її парасолькою крізь заливний дощ. Едмондс не міг знати того, як Денні незбагненним чином міг передбачати їхні з чоловіком дії. У незвичну для себе вечірню годину вона могла вирішити випити чаю, а зайшовши до кухні, бачила там свою чашку з уже покладеним до неї чайним пакетиком. Вона згадувала, що пора повернути до бібліотеки книги, і знаходила їх складені стосом на столику в сінях, з покладеною згори її бібліотечною карткою. Або тільки-но було Джекові заманеться почистити машину, а Денні вже там, сидить на бровці, слухає жерстяні звуки кращої сороковки хітів зі свого детекторного радіоприймача й чекає, щоби подивитися, як тато натиратиме полірувальною пастою їхній «фольксваген».

Уголос вона промовила:

— Тоді чому тепер ці кошмари? Чому Тоні наказав йому замкнути двері ванної?

— Я вважаю, це тому, що Тоні вже пережив власну корисність, — сказав Едмондс. — Він народився — Тоні, не Денні — в той час, коли ви з чоловіком щосили намагалися зберегти ваш шлюб. Чоловік ваш забагато пив. Тоді той інцидент зі зламаною рукою. Зловісна тиша між вами.

Зловісна тиша, авжеж, принаймні ця фраза відповідала дійсності. Вимушено, напружено сидіти разом за столом, де тільки й розмови: «будь ласка, передай масло», або «Денні, доїж свою моркву», або «перепрошую, дозвольте». Ті вечори, коли Джек десь пропадав, а вона з сухими очима лежала на дивані, поки Денні дивився телевізор. Ті ранки, коли вона з Джеком скрадалися одне проти одного, мов двійко розсерджених котів з тремтячим, переляканим мишеням між ними. Це все відлунювало правдою;

(Боже милий, чи перестануть бодай колись боліти старі шрами?)

жахливою, жахливою правдою.

Едмондс резюмував:

— Але потім усе змінилося. Розумієте, шизоїдна поведінка в дітей — доволі звичайна річ. Загальноприйнятна, бо між нами, дорослими, існує непромовлена згода, що всі діти є недоумками. Вони мають невидимих друзів. Зажурившись, вони можуть піти й засісти в шафі, сховатися там від світу. Вони наділяють магічними можливостями талісманів якісь особливі для них ковдри або плюшевих ведмедиків чи тигриків. Вони смокчуть собі пальця. Коли речі, яких не існує, бачить хтось дорослий, ми вважаємо його готовим до палати з м’якими стінами. Коли ж дитина каже, що вона бачила троля у своїй спальні або вампіра за вікном, ми просто поблажливо усміхаємось. Для всього діапазону таких, притаманних дітям, феноменів у нас завжди напоготові є пояснення одним реченням…

— Він це переросте, — докинув Джек.

Едмондс кліпнув.

— Саме воно, — сказав він. — Факт. Отже, я сказав би, що Денні перебував у стані вельми сприятливому для розвитку повномасштабного психозу. Безрадісна атмосфера вдома, потужна уява, невидимий друг, який настільки реальний для нього, що став майже реальним для вас. Замість того щоб «переростати» дитячу шизофренію, цілком можливо, що він би з нею зрісся.

— І став аутистом? — спитала Венді. Вона читала про аутизм. Саме вже це слово лякало її, воно звучало жахливою білою тишею.

— Ймовірно, але не конче. Просто він міг би одного дня увійти до світу Тоні і більше не повернутися до того, що він сам називає «справжніми речами».

— Боже, — промовив Джек.

— Але тепер базова ситуація радикально змінилася. Містер Торренс більше не п’є. Ви живете в новому місці, де умови змусили вас усіх трьох до тісніших сімейних стосунків, аніж будь-коли до того, — безумовно, тісніших, ніж у моїй сім’ї, коли моя дружина і діти можуть бачити мене хіба що дві-три години на день. На мій погляд, він перебуває в ідеальній для одужання ситуації. І я вважаю, що сам той факт, що він здатний так чітко відрізняти світ Тоні від «справжніх речей», багато каже про фундаментально здоровий стан його мозку. Він каже, що ви більше не замислюєтеся про розлучення. Він тут такий правий, яким я його вважаю?

— Так, — сказала Венді, і Джек міцно, мало не до болю, стиснув її руку. Вона теж відповіла йому потиском.

Едмондс кивнув:

— Йому насправді не потрібен більше Тоні. Денні зараз зливає його зі своєї системи. Тоні більше не приносить приємних видінь, але натомість зловорожі кошмари, що, окрім як фрагментарно, є надто лячними, щоби їх пам’ятати. Він інтерналізував Тоні під час важкої — розпачливої — життєвої ситуації, і Тоні легко не піде. Але він уже відходить. Ваш син зараз трохи нагадує того наркошу, що зіскочив з голки.

Він підвівся, Торренси підвелися теж.

— Як я вже казав, я не є психіатром. Якщо кошмари так само траплятимуться й коли ваша робота в «Оверлуку», містере Торренс, наступної весни закінчиться, я наполегливо рекомендував би вам показати вашого сина тому спеціалістові в Боулдері.

— Обов’язково.

— Ну, тоді ходімо скажемо йому, що він може повертатися додому, — промовив Едмондс.

— Я хочу вам подякувати, — вимучено звернувся до нього Джек. — З мене наче весь той тягар спав, я відчуваю полегшення, якого не мав дуже довгий час.

— І я так само, — сказала Венді.

Уже біля дверей Едмондс затримався й поглянув на Венді:

— Місіс Торренс, ви маєте або мали сестру? На ім’я Ейлін?

Венді подивилася на нього здивовано.

— Так, мала. Вона загинула перед нашим домом у Сомертсворті, в Нью-Гемпширі, коли їй було шість років, а мені десять. Вибігла за м’ячем на дорогу, і її збив розвізний фургон.

— Денні знає про це?

— Не знаю. Але гадаю, ні.

— Він каже, що ви думали про неї в почекальні.

— Так, думала, — повільно промовила Венді. — Уперше від… ох, навіть не скажу від якого часу.

— А слово «арак» вам обом щось говорить?

Венді похитала головою, але Джек сказав:

— Він промовляв це слово минулого вечора, якраз перед тим, як лягати спати. Аргак.

— Ні, арак, — виправив його Едмондс. — Він на цьому наголошував. Як той напій. Алкогольний напій.

— О, — промовив Джек. — Цілком в тему, хіба не так? — Він витяг з задньої кишені хустинку і витер нею собі губи.

— А слово «сяйво» вам про що-небудь говорить?

Цього разу вони разом похитали головами.

— Утім, це неважливо, гадаю я, — сказав Едмондс. Він прочинив двері до почекальні. — Є тут хтось на ім’я Денні Торренс, який бажає їхати додому?

— Привіт, тату! Привіт, мамуню!

Він підвівся з-за маленького столика, за яким був неспішно гортав «Там, де водяться дикі звірі», бурмочучи вголос ті слова, які уже знав[113].

Він підбіг до Джека, і той його підхопив. Венді скуйовдила синові волосся.

Едмондс подивився на нього, примружившись:

— Якщо ти не любиш своїх маму і тата, можеш залишитися зі старим добрим Біллом.

— Ні, сер! — гаряче відповів Денні. Одною рукою він обнімав за шию Джека, а іншою Венді і аж світився радістю.

— Гаразд, — усміхнувся Едмондс. А потім подивився на Венді. — Звертайтесь, якщо матимете якісь проблеми.

— Так.

— Але не думаю, щоби вони у вас з’явилися, — уточнив усміхнено Едмондс.

Розділ вісімнадцятий

Пам’ятний альбом

Той пам’ятний альбом Джек знайшов першого листопада, в той час, коли його дружина і син пішли прогулятися понористою старою дорогою, що починалася поза кортом для роуку і вела до покинутої лісопильні за дві милі вгору звідти. Так само все ще трималася гарна погода, і вони всі втрьох набули неймовірної осінньої засмаги.

Він спустився до підвалу скинути тиск у котлі, а тоді, чисто імпульсивно, взяв з полиці, де лежала схема водогону, ліхтарик і вирішив переглянути щось з тих старих паперів. Водночас він шукав зручні місця, де можна було б поставити пастки, хоча й не планував цього робити ще цілий місяць — хочу, аби вже всі вони повернулися додому з відпусток, як він це пояснив Венді.

Світячи перед собою ліхтарем, він пройшов повз ліфтову шахту (на вимогу Венді вони не користувалися ліфтом відтоді, як вселилися до готелю) і далі крізь невеличку кам’яну арку. Скривив носа від запаху прілого паперу. Позаду з громовим «ф’юїіі» бухнув котел, аж Джек здригнувся.

Фальшиво насвистуючи собі крізь зуби, він посвітив ліхтариком навкруги. Побачив зменшену копію Андських гір: десятки напханих паперами коробок і ящиків, більшість з них сірі й безформні від віку та сирості. Інші полопалися, в’язки пожовклих паперів повивалювалися з них на кам’яну долівку. Були там і перев’язані шпагатом пачки газет. У деяких коробках були ніби якісь регістри, в інших — стягнуті гумовими стрічками товарні накладні. Джек витяг один такий папірець і посвітив на нього ліхтариком.

РОКІ МАУНТИН ЕКСПРЕС, ІНК.

Куди: ГОТЕЛЬ «ОВЕРЛУК»

Звідки: СКЛАД ГУРТОВОЇ ТОРГІВЛІ «САЙДІ», 16-та стрит, 1210

Денвер, Колорадо

Через: Залізниця КАНАДІАН ПАСИФІК

Вміст: 400 ящиків туалетного паперу «ДЕЛСІ»[114]

12 ДЮЖИН/ЯЩИК

Завірено: СТЕРИЛЬНО

Дата: 24 серпня 1954

Усміхнувшись, Джек дозволив папірцю впасти назад до коробки.

Він спрямував промінь вище, і той вихопив звисаючу зі стелі лампочку, що була майже цілком похована в павутинні. Висячого шнура-вмикача вона при собі не мала.

Він витягнувся навшпиньки і спробував її вкрутити. Лампочка слабенько загорілася. Він знову підібрав накладну на туалетний папір і нею трохи позмітав павутиння. Світла не вельми побільшало.

Так само присвічуючи собі ліхтариком, він походив між ящиків і пачок паперів, видивляючись, чи нема де слідів щурів. Вони тут колись мешкали, але доволі давно… можливо, роки тому. Він знайшов трохи їх посліду, вже спорохнілого від віку, та кілька збудованих з акуратно нагризеного паперу гнізд, старих, давно покинутих.

Джек витяг з випадкової пачки якусь газету і поглянув на заголовок.

ДЖОНСОН ОБІЦЯЄ ПОСЛІДОВНІСТЬ РЕФОРМ

Каже, що роботу, розпочату ДжФК, буде продовжено наступного року

Газета називалася «Рокі Маунтин Ньюз», номер від дев’ятнадцятого грудня тисяча дев’ятсот шістдесят третього року. Джек кинув її назад до купи[115].

Він припускав, що його причаровує банальний дух історії, який міг відчути будь-хто, переглядаючи свіжі новини десяти-чи двадцятирічної давнини. У стосах газет і архівів він зауважив прогалину; там не було нічого за тисяча дев’ятсот тридцять сьомий — сорок п’ятий, тисяча дев’ятсот п’ятдесят сьомий — шістдесятий та за тисяча дев’ятсот шістдесят другий — шістдесят третій роки. Періоди, коли готель простоював закритий, здогадався він. Коли, мов цінний приз, його виривали один в одного захланні простаки.

Як і перше, йому не здавалися правдоподібними Уллманові пояснення такої пістрявої кар’єри «Оверлука». На позір, безперервний успіх готелю мусило гарантувати саме лиш його мальовниче розташування. В Америці завжди вистачало «реактивної елітної публіки», навіть ще до винайдення реактивних літаків, тому Джекові здавалося, що «Оверлук» просто мусив стати одною з тих опорних баз, на яких вони приземляються у своїх міграціях. Навіть назва в нього звучала доречно[116]. «Волдорф»[117] — у травні, «Бар Гарбор Хаус» — у червні й липні, «Оверлук» — у серпні й на початку вересня, перед подорожжю на Бермуди, в Гавану, Ріо та будь-куди. Він знайшов штабель старих реєстраційних карток, що підтвердили його припущення. Нелсон Рокфеллер тисяча дев’ятсот п’ятдесятого, Генрі Форд з родиною тисяча дев’ятсот двадцять сьомого. Джин Гарлоу тисяча дев’ятсот тридцятого. Кларк Ґейбл та Керол Ломбард. Тисяча дев’ятсот п’ятдесят шостого року весь верхній поверх цілий тиждень займали «Дерріл Ф. Занук та його гості». Гроші тут мусили просто котитися коридорами прямісінько в касу, як було в дев’ятнадцятому столітті на родовищі Комсток[118]. Либонь, менеджмент був разюче безпорадним.

Авжеж, тут була присутня історія, і не лише в газетних заголовках. Вона ховалася між записами в тих регістрах і бухгалтерських звітах, в ордер-замовленнях на обслуговування апартаментів, де її трохи важкувато було роздивитися. Тисяча дев’ятсот двадцять другого року Воррен Дж. Гардінг замовив собі в номер о десятій вечора цілого лосося і ящик пива «Курс»[119]. Але з ким він їв і пив? Була там гра в покер? Якась стратегічна нарада? Що?

Джек поглянув собі на годинник і здивувався, що, відтоді як він сюди спустився, вже якимсь незбагненним чином промайнуло цілих сорок п’ять хвилин. Не лише долоні, а руки по лікті у нього були закаляні, і пахло від нього, мабуть, кепсько. Він вирішив піднятися нагору й прийняти душ, поки не повернулися Венді з Денні.

Він повільно йшов між гір паперів, а його пожвавілий мозок стрімко — що мало не п’янило — по інерції перебирав можливості. Він не почувався так уже чимало років. Раптом почало здаватися, що та книга, яку він напівжартома був собі пообіцяв, дійсно може написатися. Можливо, вона уже тут, захована в цих безладних купах паперів. Це може бути просто роман, або історичний роман, або водночас і те й інше — довга книга, що розходиться хвилями з цього центрального місця дії в сотнях напрямків.

Він зупинився під обплетеною павутинням лампочкою, машинально дістав із задньої кишені хустинку й ретельно витер нею собі губи. От тоді-то він і побачив той пам’ятний альбом.

Ліворуч громадилися похиленою Пізанською вежею п’ять коробок. Верхня з них була напхана черговими накладними й гросбухами. Поверх них, хтозна скільки років балансуючи на межі падіння, лежав оправлений білою шкірою грубезний пам’ятний альбом, його сторінки були прошиті подвійним золотим шнуром, зав’язаним на палітурці закрутистими бантами.

Зацікавившись, Джек підійшов і зняв його звідти. Верхня обкладинка була вкрита товстим шаром пилу. Піднісши знахідку до губ, Джек здув хмару куряви й розгорнув альбом. При цьому звідти випурхнула якась карточка, але він встиг підхопити її раніше, аніж вона впала на кам’яну долівку. Розкішна, оксамитова листівка, де панівне місце займало рельєфне зображення «Оверлука» з усіма освітленими вікнами. Галявина й ігровий майданчик були прикрашені мерехтливими японськими ліхтариками. Здавалося, ніби можна просто зробити крок і опинитися там, у тому готелі «Оверлук», що існував тридцять років тому.

Горес М. Дервент Запрошує Вас

Ушанувати Своєю Присутністю

Бал-Маскарад На Честь

Гранд-Відкриття

ГОТЕЛЮ «ОВЕРЛУК»

Обід Буде Подано о 8-й Годині Вечора

Зняття Масок і Танці — Опівночі

29 серпня 1945 року

прохання на підтвердження присутності відповісти письмово

Обід о восьмій! Зняття масок опівночі!

Він ледь не в живі очі побачив їх у тутешній обідній залі, найбагатших чоловіків Америки та їхніх жінок. Піджаки таксидо й крохмальні сорочки; вечірні сукні; грає оркестр; зблискують лакові туфельки на високих підборах. Дзеленькання бокалів, життєрадісне ляскання корків з пляшок шампанського. Війна скінчилася чи майже скінчилася. Попереду лежить майбутнє, чисте й сяйливе. Америка — світовий велетень, й нарешті вона це сама зрозуміла і визнала.

А пізніше, опівночі, сам Дервент починає вигукувати «Маски геть! Маски геть!» Маски знімаються і…

(«І кара − Червона Смерть − опанувала геть усе!»)

Він нахмурився. З якого це дальнього закута таке навіяло? Це ж По, Великий Американський Письмак. Але безперечно, «Оверлук» — цей яскраво освітлений, осяйний «Оверлук» на запрошенні, яке він тримає в руках, — відлягає від Едґара Аллана По так найдалі, як можна собі лишень помислити.

Він вклав запрошення назад і перегорнув наступну сторінку. Вклеєна вирізка з якоїсь денверської газети, а під нею начеркано дату: п’ятнадцяте травня тисяча дев’ятсот сорок сьомого.

ШИКАРНИЙ ГІРСЬКИЙ КУРОРТ ВІДКРИВАЄТЬСЯ ЗНОВУ

ЗОРЯНИМ РЕГІСТРОМ ГОСТЕЙ

Дервент каже, що «Оверлук» стане «Славною світовою пам’яткою»

автор: Девід Фелтон, редактор відділу

Упродовж своєї тридцятивосьмирічної історії готель «Оверлук» не раз відкривався наново, але рідко так стильно й напористо, як це було обіцяно Горесом Дервентом, загадковим каліфорнійським мільйонером, теперішнім володарем даного пансіону.

Дервент, котрий не робить таємниці з того, що вбухав у цей свій найновіший проект понад мільйон доларів, — а дехто подейкує, що справжня цифра ближча до трьох мільйонів, — каже, що «Новий «Оверлук» стане одною зі світових пам’яток, тим готелем, про бодай єдину ніч проведену в якому ви згадуватимете й через тридцять років».

Коли Дервента, котрий, за чутками, має значні володіння в Лас-Вегасі, спитали, чи не є його придбання й переобладнання «Оверлука» першим пострілом, що сигналізує початок битви за легалізацію грального бізнесу й казино в Колорадо, цей магнат літакобудування, морського транспорту, збройової та кіноіндустрії заперечив це… з посмішкою.

«Оверлук» здешевшав би через азартні ігри, — сказав він. — І не думайте, ніби я бажаю перебити Вегас! Для цього в них там занадто багато моїх міток! Я не зацікавлений у лобіюванні легалізації грального бізнесу в Колорадо. Це було би, як плювати проти вітру».

Коли «Оверлук» відкриється офіційно (деякий час тому, коли поточні роботи було закінчено, там уже відбувся грандіозний і надзвичайно успішний бал), наново обставлені, пофарбовані, з новими шпалерами номери займуть гості зоряного регістру, що охоплює діапазон від стильного дизайнера Корбета Стені до…

Замарено посміхаючись, Джек перегорнув сторінку. Тепер він дивився на повношпальтову рекламу з секції «Подорожі» недільного випуску «Нью-Йорк Таймс». На наступній сторінці стаття про самого Дервента, лисіючого чоловіка, чиї очі тебе пронизували навіть з цієї старої газетної фотографії. В окулярах без оправи і з немов олівцем намальованими вусиками в стилі сорокових, він аж ніяк не скидався на Еррола Флінна[120]. Обличчя наче в простого бухгалтера. То саме очі надавали йому вигляду когось чи чогось іншого.

Джек швиденько пробіг цю статтю. Більшість фактів про Дервента були йому знайомі з розвідки, опублікованої минулого року в «Ньюзвіку». Народився в бідній родині у Сейнт-Полі[121], не закінчив навіть середньої школи, натомість вступив до військово-морського флоту. Швидко піднявся, потім покинув службу в результаті жорсткої суперечки за патент на створений ним новий тип гвинта. У боротьбі між ВМФ та невідомим молодиком на ім’я Горес Дервент Дядько Сем став на бік передбачуваного переможця. Але таким чином Дядько Сем не отримав наступних патентів, а було їх іще чимало.

Наприкінці двадцятих — на початку тридцятих Дервент удався до авіації. Він викупив одну збанкрутілу компанію з повітряного опилювання посівів і перетворив її на успішну авіапоштову службу. Слідом пішли ще патенти: конструкція нового крила моноплана; бомботримач, що використовувався на «Летючих фортецях»[122], які заливали пожежами й Гамбург, і Дрезден, і Берлін; кулемет зі спиртовим охолодженням; прототип катапультного крісла, яке пізніше знайшло застосовування в американських реактивних літаках.

Ну, а тим часом бухгалтер, який жив в одному тілі з винахідником, безперервно громадив інвестиції. Кілька збройових заводів у штатах Нью-Йорк і Нью-Джерсі. П’ять текстильних фабрик у Новій Англії. Хімічні заводи на Півдні, що потерпає від банкрутств. Під кінець Великої Депресії його статок складала всього лише жменька контрольних пакетів акцій, куплених за провально низькими цінами, продати які можна було хіба що тільки ще дешевше. У якийсь момент Дервент був похизувався, що міг би збанкрутувати всі свої бізнеси з частковим погашенням боргів, отримавши суму, що дорівнювала ціні трирічної давності «шевроле». Ходила поголоска, як пригадалося Джеку, ніби деякі з засобів, що їх застосовував Дервент, аби тримати голову над водою, були більш ніж сумнівними. Участь в бутлеґерстві[123]. Проституція на Середньому Заході. Контрабанда в прибережних районах Півдня, де розташовувалися його фабрики добрив. І насамкінець пов’язаність з новонароджуваним на Заході бізнесом азартних ігор.

Ймовірно, найславетнішою інвестицією Дервента було придбання ним потопаючої кінокомпанії «Топ Марк Студіоз», яка не мала хітів відтоді, як тисяча дев’ятсот тридцять четвертого року їхня дитяча зірка Манюня Марджері Морріс померла від передозування героїну. Їй було чотирнадцять. Манюня Марджері, що грала невинних семирічок, які врятовують шлюби і життя несправедливо звинувачених у нападах на курчат собак, отримала від своєї студії «Топ Марк» найграндіозніший за всю історію Голлівуду похорон — офіційна версія стверджувала, що Манюня Марджері заразилася «виснажливою хворобою» під час гостьових відвідин нею одного з дитячих притулків у штаті Нью-Йорк… у той же час деякі циніки припускали, що студія викинула на цей захід таку величезну купу зелені, бо там розуміли, що ховають вони самих себе.

Дервент найняв, поставивши його керувати студією, спритного бізнесмена й буйного сексуального маніяка на ім’я Генрі Фінкел, і впродовж двох років перед Перл-Харбором[124] студія наштампувала шістдесят фільмів, п’ятдесят п’ять з яких неухильно послідовно привертали увагу «Офіса Хейза», смачно плюючи на його довгий синій ніс[125]. Решта п’ять були навчальними фільмами, знятими на замовлення уряду. Художні фільми студії мали величезний успіх. В одному з них невідомий на ім’я художник-костюмер приметикував ліфчик без бретельок на героїню для її виходу в сцені Гранд-Балу, в якій вона показала все, окрім хіба що родимки нижче улоговини між своїми сідницями. І цей винахід також було покладено на заслугу Дервенту, і таким чином його репутація — чи неслава — ще більше зросла.

Війна зробила його багатієм, багатієм він і залишався. Жив у Чикаго, його рідко бачили поза засіданнями Ради директорів компанії «Дервент Ентерпрайсиз» (якою він керував залізною рукою), розводилися балачки, що він володіє авіакомпанією «Юнайтед Ер Лайнз», Лас-Вегасом (де, як було відомо, він мав контрольні пакети акцій чотирьох готелів-казино і менших ще принаймні шести), Лос-Анджелесом і самими Сполученими Штатами Америки. Маючи славу друга членів королівських родин, президентів та кримінальних авторитетів, він багатьма вважався найбагатшою людиною в світі.

«Проте «Оверлук» зробити успішним він не зумів», — подумалось Джеку. На якусь мить поклавши альбом, він дістав маленький блокнот і механічний олівець, які завжди тримав у себе в нагрудній кишені. І скоренько начеркав: «Подивитися про Г. Дервента, Сайдвін. бібл.?» Заховавши блокнот назад, він знову підняв альбом. З обличчям задумливим, із заблуканими десь очима. Перегораючи сторінки, він безперервно витирав собі губи долонею.

Наступний матеріал він переглянув побіжно, подумки собі відзначивши, що треба буде прочитати його уважно пізніше. На багатьох сторінках містилися приклеєні там прес-релізи. Отакий-то очікується в «Оверлуку» наступного тижня, отакі-то виступлять з розважальною програмою у салон-барі (за часів Дервента той називався «Лаундж «Червоне Око»». Чимало із запрошуваних артистів були зірками Лас-Вегаса, а гості — зірками та менеджерами студії «Топ Марк».

А тоді раптом вирізка, позначена першим лютого тисяча дев’ятсот п’ятдесят другого року:

ПРЕЗИДЕНТ КОМПАНІЇ І МІЛЬЙОНЕР ПРОДАЄ ОБ’ЄКТИ ІНВЕСТИЦІЙ У КОЛОРАДО

Дервент розкрив деталі угоди з каліфорнійськими інвесторами щодо «Оверлука» та інших об’єктів

автор: Родні Конклін, редактор фінансового відділу

Із лаконічного комюніке, що надійшло вчора з чиказької штаб-квартири інтегральної компанії «Дервент Ентерпрайсиз», стало відомо, що мільйонер (ймовірно, мільярдер) Горес Дервент у результаті карколомної фінансової оборудки, яка мусить цілком завершитися до першого жовтня тисяча дев’ятсот п’ятдесят четвертого року, випродає активи в Колорадо. Інвестиційні проекти Дервента включають гідроенергетику, видобуток природного газу й вугілля, а також землевпорядкувальну компанію під назвою «Колорадо Саншайн Інк.», яка володіє або має опціон на не менш як п’ятсот тисяч акрів колорадських земель[126].

Найвідоміше володіння Дервента у штаті Колорадо, готель «Оверлук», уже продано, про що учора повідомив сам Дервент у рідкісному як для нього інтерв’ю. Покупцем виступила група інвесторів з Каліфорнії, яку очолює Чарлз Ґрондін, колишній голова «Каліфорнійської землевпорядкувальної корпорації». Дервент відмовився оголосити ціну, але поінформовані джерела…

Він розпродав усе, геть цілком і сповна. Там був не лише «Оверлук». Але якось… якось…

Він витер губи долонею з бажанням випити. З випивкою все це рухалося би краще. Він перегорнув ще кілька сторінок.

Та каліфорнійська група відкрила готель на два сезони, а потім продала його іншій групі, з Колорадо, що називалася «Мальовничі гірські курорти». «Мальовничі» збанкрутували тисяча дев’ятсот п’ятдесят сьомого року посеред обвинувачень у корупції, пакуванні грошима власних кишень і обмані акціонерів. Президент цієї компанії застрелився через два дні після того, як отримав повістку з’явитися перед судом присяжних.

Решту того десятиліття готель простояв закритим. У той час про нього було згадано лише раз, стаття в недільному випуску мала заголовок: «КОЛИШНІЙ ГРАНД-ГОТЕЛЬ ПОРИНАЄ В ЗАНЕПАД». Від побаченого на фотоілюстраціях у Джека стиснулось серце: передній ґанок з облущеною фарбою, лиса, казна-чим засмічена галявина, вікна потрощені бурями і камінням. Це також стане частиною його книги, якщо він її таки напише — як фенікс спадає попелом, щоб відродитися знову. Він пообіцяв собі добре піклуватися про готель, дуже добре. Виходило так, що досі він насправді не розумів усієї глибини своєї відповідальності перед «Оверлуком». Це було немов відповідальність перед історією.

Тисяча дев’ятсот шістдесят першого року четверо письменників, двоє з них лауреати Пулітцерівської премії, орендували «Оверлук» і знову відкрили його як школу літературної майстерності. Це тривало рік. Один зі студентів напився в себе в номері на третьому поверсі, якимсь чином вивалився з вікна й на смерть розбився, упавши на бетонну терасу внизу. В газеті натякалося, що це цілком могло бути й самогубством.

«Будь-які великі готелі мають свої скандальні історії, — говорив тоді Ватсон. — Так само, як у кожнім великім готелі є свій привид. Чому? Та люди ж, збіса, прибувають і вибувають…»

Раптом йому здалося, ніби він ледь не фізично відчуває вагу «Оверлука», як той тисне на нього згори усіма своїми стадесятьма гостьовими номерами, коморами, кухнею, буфетною, салон-баром, бальною залою, обідньою залою…

(«Жінки входять і виходять із кімнати знову») [127] (…і кара — Червона Смерть — опанувала геть усе.)

Він витер собі губи і перегорнув наступну сторінку альбому. Він уже перейшов до його останньої третини і тільки зараз свідомо задумався, чий же був цей альбом, що його залишили згори найвищої купи документів у цьому підвалі.

Новий заголовок, цей датовано десятим квітня тисяча дев’ятсот шістдесят третього року.

ЛАС-ВЕГАСЬКА ГРУПА КУПУЄ ЗНАМЕНИТИЙ ГОТЕЛЬ У КОЛОРАДО

Мальовничий «Оверлук» стане закритим клубом

Роберт Т. Леффінг, представник групи інвесторів, що виступає під назвою «Гай Кантрі Інвестментс», оголосив сьогодні у Лас-Вегасі, що «Гай Кантрі» склала угоду щодо розташованого високо у Скелястих горах курортного готелю «Оверлук». Леффінг відмовився назвати імена конкретних інвесторів, проте сказав, що готель буде перетворено на ексклюзивний «закритий клуб». Він повідомив, що група, яку він представляє, сподівається продавати членство в ньому керівникам американських та іноземних компаній вищого ешелону.

«Гай Кантрі» також володіє готелями в Монтані, Вайомінгу та Юті.

«Оверлук» набув світової слави в тисяча дев’ятсот сорок шостому — тисяча дев’ятсот п’ятдесят другому роках, коли ним володів пронозливий мегамільйонер Горес Дервент, який…

Інформація на наступній сторінці була всього лиш короткою заміткою, датованою чотирма місяцями пізніше. «Оверлук» відкрився під орудою нового менеджменту. Очевидно, газета не зуміла з’ясувати або не була зацікавлена в з’ясуванні, хто ж є членами цього закритого клубу, бо не було згадано жодного імені, окрім назви самої компанії «Гай Кантрі Інвестментс» — назви, безвиразнішої за яку[128] Джек ніколи не зустрічав, якщо не рахувати однієї мережі крамниць з продажу велосипедів і запчастин у Новій Англії, що діяла під назвою «Бізнес Інк.».

Перегорнувши сторінку, він аж кліпнув, побачивши приклеєну там вирізку.

МІЛЬЙОНЕР ДЕРВЕНТ ПОВЕРНУВСЯ ДО КОЛОРАДО ЧЕРЕЗ ЧОРНИЙ ХІД?

Очільником «Гай Кантрі» виявився Чарлз Ґрондін

автор: Родні Конклін, редактор фінансового відділу

Готель «Оверлук», мальовничий палац насолод на колорадській верховині й колишня приватна іграшка мільйонера Гореса Дервента, став центром фінансового хитросплетіння, яке лише зараз починає зринати на світло. Десятого квітня минулого року цей готель було придбано одною з лас-вегаських фірм, «Гай Кантрі Інвестментс» під закритий клуб для заможних керманичів як зарубіжних, так і американських бізнесів. Тепер поінформовані джерела кажуть, що «Гай Кантрі» очолює п’ятдесятитрирічний Чарлз Ґрондін, який був головою «Каліфорнійської землевпорядкувальної корпорації» до тисяча дев’ятсот п’ятдесят дев’ятого року, коли він пішов звідти у відставку, щоби обійняти пост виконавчого віце-президента в головному чиказькому офісі «Дервент Ентерпрайсиз»

Це призвело до припущень, що компанія «Гай Кантрі Інвестментс» може перебувати під контролем Дервента, який, можливо, й придбав «Оверлук» удруге, і то за явно дивних обставин. Ґрондін, проти якого тисяча дев’ятсот шістдесятого року було висунуто пізніше зняте звинувачення в ухилянні від сплати податків, наразі залишається недоступним, а Горес Дервент, який ревниво оберігає власну приватність, у телефонній розмові коментарів не надав. Депутат Нижньої палати Законодавчих зборів штату від міста Ґолден Дік Баус закликав до комплексного розслідування цієї…

Ця вирізка була датована двадцять сьомим липня тисяча дев’ятсот шістдесят четвертого року. Наступною йшла колонка з якоїсь недільної газети за вересень того ж року. Авторство належало Джошу Бреннігару, розгрібачеві гнойовищ скандальних оборудок однієї породи з Джеком Андерсоном[129]. Джекові туманно згадалося, що цей Бреннігар помер тисяча дев’ятсот шістдесят восьмого чи шістдесят дев’ятого року.

КОЛОРАДО — ВІЛЬНА ЗОНА ДЛЯ МАФІЇ?

автор: Джош Бреннігар

Зараз здається ймовірним, що найновішим кублом відпочинку й оздоровлення для лідерів організованої злочинності в США став певний віддалений готель, що міститься в самому осерді Скелястих гір. Готель «Оверлук», той білий слон, яким від його найпершого відкриття тисяча дев’ятсот десятого року вже встигли безуспішно покерувати добра дюжина груп і окремих особистостей, тепер діє в оболонці секретності як «закритий клуб» нібито для бізнесменів, що прагнуть розслабитися. Постає питання — яким насправді бізнесом займаються ті, хто володіє ключами до номерів в «Оверлуку»?

Дещо підказати нам можуть імена членів цього клубу, присутніх там упродовж тижня шістнадцятого — двадцять третього серпня. Наведений нижче список було виявлено колишнім працівником «Гай Кантрі Інвестментс», компанії, що спершу вважалася підставною фірмою, якою володіє «Дервент Ентерпрайсиз». Тепер же більше схоже на те, що контроль Дервента над «Гай Кантрі» (якщо він його взагалі мав) перейняли деякі з лас-вегаських баронів грального бізнесу. І ці ж самі старшини зі столиці азартних ігор були в минулому пов’язані як з підозрюваними, так і засудженими босами злочинного світу.

Присутніми в «Оверлуку» того сонячного тижня були:

Чарлз Ґрондін, президент «Гай Кантрі Інвестментс». Коли у липні цього року стало відомо, що саме він керує кораблем «Гай Кантрі», було оголошено — зі значним запізненням постфактум, — що він пішов у відставку з посади, яку до того обіймав у «Дервент Ентерпрайсиз». Сивогривий Ґрондін, який відмовився побалакати зі мною для цієї колонки, якось був звинувачений в ухилянні від податків, перебував під слідством, але був виправданий тисяча дев’ятсот шістдесятого.

Чарлз «Бейбі Чарлі» Батталья, шістдесятирічний імпресаріо з Вегаса (контрольний пакет у «Зеленому доларі» та «Щасливих бабках» на Стрипі[130]). Батталья є близьким особистим другом Ґрондіна. Досьє його арештів розпочинається ще тисяча дев’ятсот тридцять другого рокуі, коли він був звинувачений, але виправданий у підготовленому, гангстерського типу, вбивстві Джека «Голландчика» Моргана. Федеральні органи підозрювали його участь в угрупованнях, пов’язаних з наркоторгівлею, проституцією і замовними вбивствами, проте за ґратами «Бейбі Чарлі» побував тільки раз, за ухиляння від сплати податків у тисяча дев’ятсот п’ятдесят п’ятому — п’ятдесят шостому роках.

Ричард Скарн, головний акціонер компанії «Фан Тайм Автоматик Мешінз». «Фан Тайм» виробляє гральні автомати для замовників з Невади, а також для решти країни — автомати для гри в пінбол та музичні автомати (мелодія за монетку). Він мав терміни за напад з вогнепальною зброєю тисяча дев’ятсот сорокового, за потаємне носіння зброї без офіційного дозволу тисяча дев’ятсот сорок восьмого і злочинну змову з метою порушення податкових законів тисяча дев’ятсот шістдесят першого року.

Пітер Зайс, імпортер з Маямі, якому зараз близько сімдесяти років. Останні п’ять років Зайс судиться проти його вислання з країни як небажаної персони. Обвинувачувався в отриманні й переховуванні краденого тисяча дев’ятсот п’ятдесят восьмого року та злочинній змові з метою порушення податкових законів тисяча дев’ятсот п’ятдесят четвертого року. Чарівливий, вишуканий, аристократичний Пітер Зайс, якого довірені друзі називають «Татусем», також перебував під слідством у зв’язку зі звинуваченнями у вбивстві і сприянні вбивству. Великий акціонер компанії Скарна «Фан Тайм», він, як відомо, також є пайовиком чотирьох лас-вегаських казино.

Вітторіо Джінеллі, також відомий як «Віто Різник», двічі перебував під слідством за гангстерського типу вбивства, одне з них — вбивство сокирою бостонського віце-боса Френка Скоффі. Джінеллі був під судом двадцять три рази, під слідством чотирнадцять разів, але засуджений був лише раз — за дрібну крадіжку з крамниці тисяча дев’ятсот сорокового року. Подейкують, що в останні роки Джінеллі став босом у західних оборудках угруповання, які сконцентровані у Лас-Вегасі.

Карл «Джиммі-Рікс» Прашкін, інвестор із Сан-Франциско, вважається майбутнім наступником Джінеллі на владній позиції, яку той наразі займає. Прашкін володіє великими пакетами акцій «Дервент Ентерпрайсиз», «Гай Кантрі Інвестментс», «Фан Тайм Автоматик Мешінз» і трьох казино в Лас-Вегасі. В Америці Прашкін чистий, хоча в Мексиці він притягався за шахрайство, але всього за якихось три тижні після відкриття справи звинувачення з нього було знято. Існує думка, що Прашкін контролює відмивання грошей, що надходять з діяльності вегаських казино, і вливання їх у легальні операції угруповання на Заході. До таких операцій тепер може належати й готель «Оверлук» у Колорадо.

Серед інших гостей поточного сезону також були…

Стаття була довгою, але решту Джек лише перебіг очима, постійно витираючи собі губи долонею. Якийсь банкір зі зв’язками в Лас-Вегасі. Люди з Нью-Йорка, які напевне робили в Кравецькому кварталі щось більше за виробництво одягу[131]. Люди, яких вважали пов’язаними з наркотиками, насильством, пограбуваннями, вбивствами.

Боже, яка історія! І всі вони побували тут, просто в нього над головою, у тих порожніх номерах. Порали дорогих повій на третьому поверсі, мабуть. Магнумами пили шампанське[132]. Укладали угоди, в яких оберталися мільйони доларів, можливо у тих самих апартаментах, де колись зупинялися президенти. Тут малася історія, авжеж. Класна збіса історія. Дещо гарячково він вихопив з кишені блокнот і начеркав собі чергове нагадування — пошукати інформацію про всіх цих людей у бібліотеці у Денвері, потім, коли ця його доглядацька робота завершиться. Кожен готель має свого привида? В «Оверлуку» їх цілий шабаш. Спершу самогубство, потім мафія, що далі?

Наступна вирізка була сердитим запереченням Чарлза Ґрондіна бреннігарівських звинувачень. Джек з неї лише хмикнув.

Вирізка на наступній сторінці виявилася такою великою, що її було складено. Джек її розгорнув, і в нього перехопило подих. Зображення буквально стрибнуло йому в очі: після червня тисяча дев’ятсот шістдесят шостого року шпалери замінили, але він абсолютно точно впізнав це вікно і цей вид. Там була західна панорама, що відкривалася з Президентського люкса. А далі йшло про вбивство. Стіна вітальні біля дверей, що вели до спальні, була заляпана кров’ю і чимось, що могло бути лише білими крапочками мозкової речовини. Коп зі збентеженим обличчям стояв над покритим ковдрою трупом. Джек дивився, немов заворожений, а потім його очі пересунулися на заголовок.

ГАНГСТЕРСЬКЕ СТРІЛЬБИЩЕ В КОЛОРАДЬСКОМУ ГОТЕЛІ

Гаданого очільника злочинного угруповання було застрелено в гірському закритому клубі.

Плюс ще двоє загиблих.

Сайдвіндер, Колорадо (Ю-Пі-Ай) — За сорок миль від цього сонного колорадського містечка в самісінькому серці Скелястих гір трапилася екзекуція в типовому гангстерському стилі. Місцем потрійного вбивства із застосуванням рушниць став готель «Оверлук», який три роки тому було придбано однією з лас-вегаських фірм під закритий клуб. Двоє чоловіків були або компаньйонами, або охоронцями Вітторіо Джінеллі, відомого також як «Різник» через його ймовірну пов’язаність з убивством сокирою в Бостоні двадцять років тому.

Поліцію викликав Роберт Норман, менеджер «Оверлука», який сказав, що чув постріли, а дехто з гостей повідомив, що двоє людей з прихованими під панчохами обличчями і зі зброєю в руках збігли пожежними сходами й від’їхали у якомусь кабріолеті останньої моделі кольору засмаги.

Перед дверима Президентських апартаментів, де колись були зупинялися два американських президенти, дорожній патрульний Бенджамин Мурер виявив трупи двох чоловіків, пізніше ідентифікованих як Віктор Т. Бурман і Роджер Макассі, обидва з Лас-Вегаса. Всередині Мурер виявив розпластане на підлозі тіло Джінеллі. Очевидно, Джінеллі якраз утікав від своїх нападників, коли його зрізали. Мурер сказав, що Джінеллі було застрелено з близької відстані з рушниць великого калібру.

Чарлз Ґрондін, представник компанії, яка зараз володіє «Оверлуком», наразі поза доступом через…

Під цією вирізкою хтось жирно черкнув кульковою ручкою: «Вони забрали з собою його яйця». Джек іще довго на це дивився, весь похололий. Чий же це альбом?

Нарешті, проковтнувши клуб, що був застряг йому в горлі, він перегорнув сторінку. Іще колонка від Джоша Бреннігара, ця датована початком тисяча дев’ятсот шістдесят сьомого року. Він прочитав тільки заголовок: «ОДІОЗНО ЗНАМЕНИТИЙ ГОТЕЛЬ ПРОДАНО ПІСЛЯ ВБИВСТВА ВЕЛИКОЇ ПЕРСОНИ ЗЛОЧИННОГО СВІТУ».

Аркуші після цієї вирізки були пустими.

(Вони забрали з собою його яйця.)

Він повернувся на початок альбому, шукаючи якесь ім’я або адресу. Бодай номер кімнати. Бо був абсолютно впевнений, що, хто б не вів цей пам’ятний альбом, він мусив зупинятися в цьому готелі. Але там не знайшлося нічого.

Він уже був готовий знову переглянути всі вирізки, цього разу уважніше, коли зі сходів погукав чийсь голос:

— Джеку? Любий?

Венді.

Джек здригнувся, майже винувато, так, немов він потай тут випивав і вона може унюхати від нього запах. Смішно. Він потер собі губи долонею і відгукнувся:

— Йо, бейбі. Шукаю щурів.

Вона спускалася донизу. Він почув її кроки на сходах, потім у котельні. Швидко, не замислюючись, навіщо йому таке робити, він запхнув альбом під якусь купу рахунків і накладних. Коли вона вийшла з-під арки, він уже стояв прямо.

— Що ти в світі робив тут весь цей час? Уже майже третя година!

Він посміхнувся:

— Уже так пізно? Я тут рився у всьому цьому. Певне, намагався з’ясувати, де поховані мертвяки.

Ці слова брязнули йому в мозку лиховісним відлунням.

Вона підійшла ближче, подивилася на нього, і він мимовіль відступив на крок, неспроможний утриматися. Він знав, що вона робить. Вона намагалася дочути від нього запах алкоголю. Можливо, вона навіть сама цього не усвідомлювала, але він цілком, і від цього Джек почувався винуватим і водночас розсердженим.

— У тебе губа кровоточить, — промовила вона дивно безбарвним тоном.

— Га?

Він підніс долоню до губ і скривився, відчувши тонкий пекучий біль. Потім побачив свій вказівний палець у крові. Почуття провини в ньому ще виросло.

— Ти знову тер собі губи, — сказала вона.

Він опустив очі й знизав плечима:

— Йо, мабуть, таки тер.

— Це для тебе пекло, правда?

— Ні, не так уже й погано.

— Стало бодай трохи легше?

Він підняв очі, подивився на неї і змусив свої ступні ворухнутися. Щойно вони почали рухатися, як йому полегшало. Він наблизився до дружини й обхопив її рукою за талію. Відкинувши вбік пасмо її білявого волосся, він поцілував їй шию.

— Так, — сказав він. — А де Денні?

— О, він десь неподалік. Надворі почало захмарюватися. Голодний?

Він сковзнув долонею по її пружному, обтягнутому джинсами задку, імітуючи хіть.

— Мов ведмідь тамтий, мадам.

— Стережися, ледащо. Не розпочинай того, що не зможеш закінчити.

— Чики-пики, мадам? — запитав він, так само її погладжуючи. — Непристойні картинки? Неприродні позиції?

Проходячи разом з нею в арку, він кинув погляд назад, на коробку, під якою було сховано

(чий?)

альбом. При вимкнутому світлі та стала лише тінню. Джеку полегшало від того, що він забрав Венді звідти. Що ближче вони просувалися до сходів, то хіть його ставала менш удаваною, більш природною.

— Можливо, — промовила вона. — після того, як зробимо тобі сендвіч… гиии! — Вивернулася вона, гигочучи. — Лоскотно!

— Цеся лоскотка то є ніщо, супроти тої, як бисьм насправді Джоку Торренсу хтілося залоскотати вас, мадам.

— Відлипни, Джокере. Як щодо шинки і сиру… в сенсі першої страви?

Вони разом пішли вгору сходами, і Джек більше не озирався через плече. Але йому згадалися слова Ватсона:

«У кожнім великім готелі є свій привид. Чому? Та люди ж, збіса, прибувають і вибувають…»

Потім Венді закляпнула за ними двері підвалу, замкнувши там темряву.

Розділ дев’ятнадцятий

Поряд з номером двісті сімнадцять

Денні добре запам’ятав почуте ним про якусь жінку, що працювала в «Оверлуку» в той сезон:

«вона твердила, ніби бачила дещо в одному з номерів, де… ну, де трапилась була одна нехороша пригода. То було в номері двісті сімнадцять, і я хочу, Денні, аби ти мені пообіцяв до нього не заходити… всяко оминати його».

То були зовсім звичайні двері, точно такі ж, як будь-які інші двері на перших двох поверхах цього готелю. Тьмяно-сірого кольору, вони містилися посередині завулка, що під прямим кутом відбігав від головного коридору другого поверху. Цифри на цих дверях не відрізнялися виглядом від цифр на номерах квартир у тому будинку, в якому вони жили в Боулдері. Звичайні двійка, одиничка та сімка. Нічого особливого. Прямо під цифрами містилося маленьке скляне кружалко, вічко. Денні вже був позаглядав крізь кілька їх. Зсередини бачиш широкий, мов крізь «риб’яче око», вид коридору. Ззовні можеш мружити собі око аж нетямитися і все одно нічого не роздивишся. Якісь циганські фокуси.

(Чому ти тут?)

Коли вони з мамою повернулися з прогулянки за «Оверлуком», мама приготувала його улюблений обід, сендвіч із сиром і болонською ковбасою та бобовий суп «Кемпбел». Їли вони в Діковій кухні й балакали. Працювало радіо, звідки, тихесенько потріскуючи, лунала музика, яку передавала станція в Естес-Парку. Кухня стала його улюбленим місцем у цілому готелі, і йому здавалося, що мама і тато також поділяють ці його почуття, бо, спробувавши дні зо три обідати в обідній залі, вони за взаємною згодою почали їсти в кухні, розставляючи стільці навкруг робочого блок-столу Діка Хеллорана, який усе одно був не меншим за їхній обідній стіл у Стовінгтоні. Обідня зала надто гнітила, навіть з ввімкнутими світильниками і музикою, що грала з касетної аудіосистеми в офісі. Ти все одно залишався одним з трьох людей, які сидять за столом в оточенні десятків інших столів, геть пустих, покритих тими прозорими пластиковими цератами. Мама казала, що це немов обідати посеред роману якогось Гореса Волпола, і тато, розсміявшись, з нею погодився[133]. Денні уявлення не мав, хто такий той Горес Волпол, але він відразу зрозумів, що, тільки-но вони почали їсти в кухні, приготована мамою їжа стала смакувати краще. Він безперестанку натрапляв на залишені там-сям Хеллораном маленькі проблиски його особистості, й вони підбадьорювали Денні, наче теплі дотики.

Мама з’їла половину сендвіча, без супу. Вона сказала, що тато, мабуть, пішов сам прогулятися, оскільки і «фольксваген», і готельний пікап залишалися на стоянці. Вона сказала, що втомилася й, мабуть, приляже приблизно на годинку, якщо Денні гадає, що зможе сам собі дати раду, не потрапивши в неприємності. Денні з повним ротом сиру й болоньї їй відповів, що він гадає, що зможе.

— Чому ти не ходиш на ігровий майданчик? — запитала вона. — Я думала, він тобі сподобається, там же є пісочниця для твоїх машинок і всяке інше.

Він ковтнув, і їжа посунулася вниз йому крізь горло сухою, жорсткою грудкою.

— Може, схожу, — промовив він, відвернувшись до радіо, крутячи його.

— І всі ті тварини з живоплоту, — сказала вона, забираючи від нього порожню тарілку. — Твоєму батькові доволі скоро доведеться зібратися й попідстригати їх.

— Йо, — відгукнувся Денні.

(«Просто гидота… якось то було пов’язано з отими клятими живоплотами, що вистрижені під фігури звірів…»)

— Якщо раніше за мене побачиш свого батька, скажи йому, що я пішла полежати.

— Авжеж, мамо.

Вона поклала брудний посуд до мийки і знову підійшла до сина.

— Тобі тут добре, Денні?

Він безхитрісно подивився на неї, молочні вуса залишалися в нього на верхній губі.

— Угу.

— Не було більше поганих снів?

— Ні.

Однієї ночі, коли він лежав у ліжку, Тоні приходив до нього раз, тихенько, дуже звіддалік гукаючи його на ім’я. Денні тоді міцно заплющив очі і лежав так, аж поки Тоні не пішов.

— Ти впевнений?

— Так, мамо.

Вона здавалася задоволеною.

— Як твоя рука?

Він зігнув перед нею руку.

— Усе краще.

Вона кивнула. Джек відніс повне замерзлих ос гніздо під мискою «Пірекс» до сміттєспалювача, що стояв позаду реманентного складу, і там його спалив.

Відтоді ос вони більше не бачили. Він написав якомусь юристу в Боулдері, вклавши до листа знімки руки Денні, і два дні тому той юрист їм зателефонував — на решту дня зіпсувавши Джеку настрій. Юрист сумнівався, що є можливість виграти суд проти компанії, яка виготовила ту димову шашку, оскільки тільки Джек був свідком того, що він ретельно виконував надруковані на упаковці інструкції. Джек запитав у юриста, чи не могли б вони придбати ще шашок і перевірити їх на такий же дефект. Так, відповів, юрист, але результати все одно залишаться вельми сумнівними, навіть якщо усі випробувані шашки виявляться дефектними. Він розповів Джекові про одну справу, де фігурувала компанія з випуску розсувних драбин і чоловік, який зламав собі спину. Венді висловила свою солідарність з Джеком, але в душі вона була просто рада, що Денні відбувся так дешево. На краще було залишити судові позови тим людям, які на них розумілися, а Торренси до таких не належали. До того ж жодних ос відтоді вони більше не бачили.

— Іди тоді пограйся, доку. Порозважайся.

Але розваги в нього не вийшло. Він безцільно ходив по готелю, заглядаючи до шафок покоївок і комірок прибиральниць, шукав чогось цікавого, не знаходячи нічого такого, маленький хлопчик, що безшумно чалапає по темно-синьому килиму, витканому звивистими чорними лініями. Час від часу він смикав двері того чи іншого номера, але звісно, всі вони стояли замкнені. Майстер-ключ висів в офісі; він знав, де, але тато наказав йому не торкатися того ключа. Та йому й не хотілося. А чи?

(Чому ти тут?)

Врешті-решт, нічого безцільного в цьому не було. Його тягнуло хворобливого роду цікавістю до дверей, на яких було позначено номер двісті сімнадцять. Він пригадав казку, яку йому якось прочитав тато, коли був п’яним. То було дуже давно, але і тепер та історія зринула в його уяві так само живо, як тоді, коли тато її йому був прочитав. Мама тоді насварила тата, питалася, що це він робить, читаючи трирічній дитині такі жахи. Казка та називалася «Синя Борода». Це теж ясно збереглося в його пам’яті, бо він тоді було подумав, що тато каже «сині ворота», але в тій казці оповідалося зовсім не про ворота, а про двері. Взагалі-то там ішлося про дружину Синьої Бороди, гарну леді з волоссям пшеничного кольору, як у його мами. Після того, як на ній оженився Синя Борода, вона жили з ним у великому, зловісному замку, не те щоб дуже не схожому на «Оверлук». І кожного дня Синя Борода ходив на роботу, і кожного дня він казав своїй гарній маленькій дружині, щоби вона не заглядала до певної кімнати, хоча ключ від тієї кімнати просто висів на гачку, точно як майстер-ключ висить на стіні в офісі внизу. Дружині Синьої Бороди ставало все цікавіше й цікавіше, що ж там таке в тій замкненій кімнаті. Вона намагалася зазирнути туди крізь замкову шпарину, точно як і сам Денні намагався зазирнути крізь вічко до номера двісті сімнадцять, з подібним незадовільним результатом. Там навіть була картинка з нею, де вона стоїть на колінках і намагається зазирнути під двері, але і та шпарина теж була недостатньо широкою. Двері широко розчахнулися і…

У старій збірці чарівних казок її відкриття було зображено з любов’ю до жахливих подробиць. Ця картина немов розпеченим залізом затаврувалася в пам’яті Денні. У кімнаті було кілька голів семи попередніх дружин Синьої Бороди, кожна на окремому п’єдесталі, підкочені очі блищать білками, роти широко роззявлені в беззвучному крику. Якимсь чином вони трималися, стоячи на стятих помахом дворучного меча шиях, а з їхніх п’єдесталів стікала кров.

Перелякана, вона розвернулася, щоби тікати з тієї кімнати і з замку, але побачила, що в дверях стоїть сам Синя Борода, палають його жахливі очі. «Я наказував тобі не заходити до цієї кімнати, — промовив Синя Борода, виймаючи з піхов свій меч. — На жаль, твоя цікавість виявилася такою ж, як і в інших семи, і, хоча я кохав тебе найдужче з їх усіх, кінець твій буде таким самим, як і в них. Приготуйся померти, капосна жінко!»

Денні туманно пригадувалося, що в цієї казки був щасливий кінець, але це здавалося таким незначущим поряд з двома панівними образами: шалено дражливі замкнені двері з якоюсь великою таємницею за ними і сама та жахлива таємниця, про яку нагадувалося не менш як з півдюжини разів. Замкнені двері, а за ними голови, відрубані голови.

Його рука потягнулася до дверної ручки, потягнулася майже крадькома. Він не мав уявлення, скільки часу він уже пробув тут, загіпнотизовано стоячи перед цими замкненими дверима делікатного сірого кольору.

(І ще, либонь, рази три, гадаю, я таки бачив дещо… гидкі речі…)

Але ж містер Хеллоран — Дік — він також казав, що не думає, ніби ті речі можуть бодай комусь вчинити зло. Вони, як ті лячні картинки в книжці, от і все. А може, він там нічого не побачить. Але з іншого боку…

Він пірнув лівою рукою собі до кишені, і вона видобула звідти майстер-ключ. Звісно ж, весь цей час той уже там лежав.

Він тримав ключ за причеплений до нього металевий квадратик, на якому друкованими літерами «Меджик Маркером» було позначено ОФІС. Він крутив ключ на його ланцюжку, дивлячись як той обертається й обертається. Так минуло кілька хвилин, і аж тоді він зупинився і встромив майстер-ключ у замок. Ключ сковзнув туди гладко, безперешкодно, немов він весь цей час хотів туди попасти.

(Мені здавалося, що я таки бачив дещо… гидкі речі, пообіцяй мені, що ти туди не заходитимеш.)

(Обіцяю.)

А обіцянка була, безумовно, дуже важливою. Проте цікавість свербіла йому скажено, наче отруйний плющ у такому місці, якого неможливо почесати. Але це була поганого роду цікавість, того роду, що змушує тебе підглядати крізь пальці під час найжаскіших моментів у фільмі жахів. Те, що чекає за цими дверима, кіном не буде.

(«я не думаю, щоби ті речі могли вчинити тобі якесь зло… то як лячні картинки в книжці…»)

Раптом він простягнув ліву руку, не певний, що саме вона робитиме, аж поки вона не витягла майстер-ключа і заховала назад йому до кишені. Він ще якусь мить вдивлявся у двері широко розплющеними сіро-блакитними очима, а потім швидко відвернувся і рушив у бік головного коридору, який пролягав під прямим кутом до того завулку, в якому він щойно був.

Щось змусило його там затриматися, і він не був певний, що саме. Потім він пригадав, що просто за рогом, на шляху до сходів, міститься скручений проти стіни один з тих старомодних вогнегасників. Скручений, наче задрімана змія.

Це зовсім не хімічні ручні вогнегасники, казав тато, хоча кілька таких було в кухні. Ці ж були предками сучасних систем розприскування. Їхні довгі брезентові рукави були під’єднані прямо до водогінної системи «Оверлука», і, відкрутивши єдиний кран, ви одноосібно могли стати пожежною командою. Тато казав, що хімічні вогнегасники, які розприскують піну або вуглекислоту, набагато кращі. Хімікати пригнічують полум’я, забираючи в нього необхідний йому для горіння кисень, тоді як поливанням під великим тиском можна лише поширити полум’я навкруги. Тато казав, що містер Уллман мусив би замінити ці старомодні рукави разом зі старомодним котлом, але містер Уллман, мабуть, не робитиме ні того, ні іншого, бо він ДЕШЕВЕ ЧМО. Денні знав, що це один з найгірших епітетів, які міг застосовувати його батько. Він застосовувався до лікарів, дантистів, різних ремонтників, а також до голови факультету англійської мови й літератури у Стовінгтоні, який скасовував деякі з татових замовлень на книги, бо, як він казав, ці книги понад бюджету. «Чорт, понад бюджету, — пінився він перед Венді (Денні слухав це зі свої спальні, де, як вважалося, він уже спить). — Та він просто економить останні п’ятсот баксів для себе, те ДЕШЕВЕ ЧМО».

Денні зазирнув за ріг.

Вогнегасник був на місці — плаский рукав, складений уздовж самого себе в кілька десятків згортків, припасований до стіни червоний терарій. Понад ним висіла сокира у скляному, наче з музейної експозиції, ящику з білим написом: «В ЕКСТРЕНОМУ ВИПАДКУ РОЗБИТИ СКЛО». Слова ЕКСТРЕНИЙ ВИПАДОК Денні прочитати зміг, бо так називався один з його улюблених телесеріалів, хоча щодо сенсу решти напису певності він не мав[134]. І йому не подобалося, що поряд з цим довгим, пласким рукавом є слова ЕКСТРЕНИЙ ВИПАДОК. За ними вбачалися пожежі, вибухи, автомобільні аварії, шпиталі, а подеколи й смерть. І йому не подобалося те, як скрадливо цей рукав висить тут, на цій стіні. Гуляючи на самоті, він завжди якомога швидше пробігав повз ці вогнегасники. Просто так. Просто йому так вчувалося краще. Безпечніше.

І ось, із серцем, що гучно бемкало в грудях, Денні вийшов з-за рогу і подивився вздовж коридору, повз вогнегасник, на далекі сходи. Там, унизу, була мама, спала. А якщо з прогулянки вже повернувся тато, то він, мабуть, сидить у кухні, їсть сендвіч і читає якусь книжку. Треба просто пройти повз цей вогнегасник і спуститися сходами.

Денні вирушив уперед, тримаючись ближче до протилежної стіни так, що аж терся правою рукою об шпалери з дорогого шовкового паперу. Двадцять кроків залишилося. П’ятнадцять. Дюжина.

Коли до вогнегасника залишалося кроків із десять, його мідний наконечник раптом зісковзнув з тих пласких сувоїв, на яких він був спокійно лежав

(«спав?»)

і упав на килим з глухим стуком. Тепер він лежав там, націлившись у Денні темним отвором свого дула. Денні вмент застиг, лише плечі його смикнулися вперед, щулячись від раптового переляку. Кров важко бухкала у вухах і скронях. У роті стало сухо і кисло, руки стиснулися в кулаки. Проте наконечник рукава просто собі лежав, його мідний корпус добродушно блищав, виток плаского брезенту йшов від нього до пофарбованої червоним кольором рами, прикрученої болтами до стіни.

Ну, упав він, то й що? Це ж усього лише вогнегасник, і нічого більше. Дурна справа думати, ніби він схожий на отруйну змію з «Широкого світу тварин», яка почула його і прокинулася. Навіть якщо стібки на брезенті трохи скидаються на луску. Він просто переступить його і піде собі далі по коридору, до сходів, можливо, трішки пришвидшеним кроком, щоби той не встиг стрибнути за ним, обкрутитися навкруг ноги…

Він витер собі губи лівою долонею, несвідомо імітуючи батька, і зробив один крок уперед. Рукав не ворухнувся. Ще один крок. Нічого. От бачиш, який ти був дурненький? Збудився через думки про ту тупу кімнату і тупу казку «Синя Борода», а цей рукав цілих п’ять років лежав тут, готовий упасти. От і все.

Денні задивився на рукав на підлозі і згадав про ос.

За вісім кроків наконечник рукава мирно блищав, ніби промовляючи до нього з килима: «Не хвилюйся. Я просто собі рукав, от і все. А якщо це й не все, те, що я тобі зроблю, не буде набагато гіршим за укус бджоли. Або оси. Що іншого я хотів би зробити такому гарненькому малому хлопчику, як ти… окрім як вкусити… й кусати… й кусати?»

Денні зробив ще один крок, і ще один. Кожен вдих дер йому пересохле горло. Паніка була вже зовсім поряд. Йому вже почало хотітися, щоби цей рукав таки ворухнувся, тоді б Денні зрештою точно знав, мав би певність. Він зробив ще один крок, тепер опинившись на відстані стрибка. «Але ж воно не збирається стрибнути на тебе, — майнула істерична думка. — Як воно може на тебе стрибнути, як воно тебе вкусить, коли це просто шланг?»

Може, в ньому повно ос.

Температура душі Денні різко впала до десяти нижче нуля[135]. Він мало не загіпнотизовано уп’явся очима в отвір у центрі наконечника. Може, в ньому повно ос, потайних ос, їхні коричневі тільця просякли отрутою, вони такі переповнені осінньою отрутою, що вона скрапує з їхніх жал прозорими краплями рідини.

Раптом він зрозумів, що його майже геть заморозило страхом; якщо він не змусить свої ноги рухатися зараз, вони просто примерзнуть до килима і він залишиться стояти тут, й дивитиметься на чорну діру в центрі мідного наконечника, як пташка дивиться на змію, він стоятиме тут, допоки його не знайде тато, ну і що тоді буде?

Жалібно зойкнувши, Денні примусив себе кинутися бігом. Перед самим рукавом якась оманлива гра світла змусила наконечник нібито рухатися, розвертатися перед тим як вкусити, і Денні високо над ним підстрибнув; у тому панічному стані йому здалося, ніби від поштовху власних ніг він піднісся аж до стелі, ніби по тиньку стелі мазнуло шорстке волосся вихора в нього на тімені, хоча пізніше він зрозумів, що такого бути не могло.

Денні приземлився по той бік рукава і раптом почув його за спиною, як той з м’яким, сухим посвистом мідної зміїної головки швидко пливе поковзом слідом за ним, по нього, немов гримуча змія поспішно рухається крізь поле сухої трави. Він гнався, і раптом сходи здалися Денні дуже далекими; вони немов відскакували на довжину його кроку з кожним кроком, який Денні до них пробігав.

«Тату!» — намагався він закричати, але його перемкнуте горло не дозволяло вирватися ані слову. Він був самотній. Звук позаду нього погучнішав, сухий звук шелестіння змії, що стрімко повзе по сухому ворсу килима. Уже біля його п’ят, можливо вже пнеться вгору і прозора отрута крапотить з її мідного писка.

Денні вже добіг до сходів і мусив скажено завертіти руками, щоб утримати рівновагу. На одну мить йому здалося, що він зараз же полетить шкереберть і так котитиметься перекидом аж до самого низу.

Він кинув через плече погляд назад.

Рукав не рухався. Він лежав там само, де й лежав, один виток зіскочив з рами, мідний наконечник на підлозі коридору, і наконечник той був байдуже націлений у протилежний бік від Денні. «Бачиш, дурнику? — дорікнув він собі. — Ти все вигадав, жалюгідний страхопуд. Це все твоя уява, страхопуд, страхопуд».

Він вчепився за перила сходів, після всього цього в нього тремтіли ноги.

(Нічого за тобою не гналося)

нагадав йому його мозок, і, вхопившись за цю думку, він її повторював.

(нічого за тобою не гналося, нічого за тобою не гналося, не гналося, не гналося.)

Не було чого боятися. Та що там, він міг повернутися і покласти той рукав назад, на раму, якби захотів. Він би міг, але подумав, що не наважиться. Бо хтозна, а якщо той рукав таки гнався за ним, але повернувся назад, коли побачив, що не може… напевне… його наздогнати?

Рукав лежав на килимі, своїм виглядом майже питаючись, чи не бажає він повернутися і спробувати знову.

Захеканий, Денні чкурнув униз сходами.

Розділ двадцятий

Розмова з містером Уллманом

Сайдвіндерська публічна бібліотека виявилася маленькою, окремою будівлею за квартал від ділового центру міста. Це була скромна, увита виноградом споруда, а широкий бетонний хідник, що вів до її дверей, був обсаджений трупами останніх літніх квітів. На моріжку стояла велика бронзова статуя якогось генерала часів Громадянської війни, про якого Джек ніколи не чув, хоча був фанатом того періоду у свої підліткові роки.

Газети тримали внизу. Серед них були сайдвіндерська «Ґазетт», що пішла з димом тисяча дев’ятсот шістдесят третього року, а також «Естес-Парк Дейлі» та боулдерська «Камера». І зовсім ніяких денверських видань.

Зітхнувши, Джек засів за «Камеру».

Коли підшивки сягнули тисяча дев’ятсот шістдесят п’ятого року, замість паперових газет пішли котушки з мікрофільмами. («Завдяки ґранту федерального уряду, — життєрадісно повідомила йому бібліотекарка, — ми сподіваємося зробити те саме з періодом тисяча дев’ятсот п’ятдесят восьмого — тисяча дев’ятсот шістдесят четвертого років, коли надійде наступний чек, але ж вони там такі непоспішливі, хіба не так? Ви ж будете обережним, правда? Не маю сумнівів, що будете. Подзвоніть, якщо я вам знадоблюся».) Єдиний апарат для читання чомусь мав деформовані лінзи, і на той час, коли Венді поклала йому на плече руку, хвилин приблизно через сорок п’ять після того, як він переключився з паперових газет на мікрофільми, у Джека вже встигла налитися соковитим болем голова.

— Денні в парку, — сказала вона, — але я не хочу, щоби він надто довго залишався надворі. Скільки ти ще тут думаєш пробути?

— Десять хвилин, — відповів Джек. Він якраз був вийшов на слід останнього періоду в захопливій історії «Оверлука» — роки між гангстерською стріляниною і появою біля керма Стюарта Уллмана та Компанії. Але йому так само не хотілося розповідати про щось Венді.

— А чим ти, до речі, тут так зайнятий? — запитала вона. Промовляючи це, вона скуйовдила йому волосся, хоча голос її прозвучав лиш напівграйливо.

— Шукаю дещо стосовно історії «Оверлука», — відповів він.

— Є якась особлива причина?

— Ні,

(а чому збіса тебе це так цікавить?)

просто цікаво.

— Знайшлося щось цікаве?

— Небагато, — сказав він, тепер уже докладаючи зусиль, щоби змусити свій голос звучати приязно. Вона випитує, точно як завжди випитувала й шпиняла його, коли вони у Стовінгтоні і Денні був іще немовлям у колисці. «Де ти зібрався йти, Джеку? Коли ти повернешся? Скільки грошей у тебе з собою? Ти збираєшся поїхати машиною? А Ел теж буде з тобою? Бодай один з вас залишиться тверезим?» Знову і знову. Вона сама, даруйте на слові, підштовхувала його до пиття. Може, ця причина й не була єдиною, але, тут уже як під Христом-Богом, скажімо правду і визнаймо, що вона була однією з тих причин. Шпинь і шпинь, і шпинь, аж хочеться зацідити їй, щоби стулила пельку й перестала оте своє

(Де? Коли? Як? А ти? Чи будеш?)

безкінечне шпиняння запитаннями. Від них у нього з’являвся справжній

(головний біль? похмілля)

головний біль. Апарат для читання. Клятий читальник, що показує криво текст. Ось чому в нього так вкурвлено болить голова.

— Джеку, з тобою все гаразд? Ти чомусь зблід…

Він відсмикнув голову з-під пальців Венді.

— Я в порядку!

Вона відсахнулася від його палаючих очей і спробувала посміхнутись, але вийшло це в неї якось мляво.

— Ну… якщо ти… Я тоді краще піду і почекаю в парку з Денні…

Вона уже відверталася, коли її посмішка розчинилася в гримасі здивування й образи.

Він покликав її:

— Венді?

Вона озирнулася вже біля підніжжя сходів:

— Що, Джеку?

Він підвівся і підійшов до неї.

— Вибач, бейбі. Мені, здається, дійсно якось недобре. Цей апарат… лінзи криві. У мене дуже розболілася голова. В тебе нема аспірину?

— Звісно, що є, — вона порилася в сумочці і видобула бляшаночку анацину[136]. — Хай буде в тебе.

Він взяв бляшаночку.

— А екседрину нема?

Він помітив миттєву відразу в неї на обличчі і зрозумів. Спершу це було їх невеселим, приватним жартом, до того як його пияцтво зайшло надто далеко, щоби з нього жартувати. Він тоді запевняв, що екседрин є єдиним з усіх, поки що винайдених засобів, що продаються без рецепта, який здатен враз зупинити похмілля. Абсолютно єдиним. Він почав тоді подумки називати свої вранішні похмільні брехні «екседриновими головними болями номер «Ват шістдесят дев’ять»[137]».

— Нема екседрину, — відповіла вона. — Вибач.

— Та нормально, — сказав він, — це теж чудово допоможе.

Але, звісно ж, воно не допоможе, і вона про це також мусила б знати. Подеколи вона бувала такою тупою сукою…

— А води треба, щоби запити? — спитала вона співчутливо.

(Ні, мені треба, щоби ти УЙОБУВАЛА ЗВІДСИ НАХЕР!)

— Я скористаюся водою з питного фонтанчика, коли піднімуся звідси. Дякую.

— Гаразд. — Вона вирушила вгору сходами, гарні ноги граційно рухалися під її короткою спідницею зі світло-коричневої шерсті. — Ми будемо в парку.

— Знаю.

Він неуважно опустив бляшаночку з анацином собі до кишені, повернувся назад до апарата для читання мікрофільмів і вимкнув його. Упевнившись, що вона вже пішла, він і собі теж піднявся вгору сходами. Боже, але ж як гидко болить голова. Якщо збираєшся мати справу з такими обценьками, то мусив би дозволити собі пару чарочок заради бодай якогось балансу.

Спробувавши прогнати геть цю думку, він відчув ще більше роздратування, аніж до того. Він пішов до головного стола бібліотекарки, вертячи в пальцях сірникову коробочку з написаним на ній телефонним номером.

— Мем, у вас тут є таксофон?

— Ні, сер, але ви можете скористатися моїм телефоном, якщо це місцевий дзвінок.

— У мене дальній, вибачте.

— Ну, тоді вам треба до аптеки, це найближче. У них там є кабінка.

— Дякую.

Він вийшов надвір і рушив хідником повз анонімного генерала Громадянської війни. Засунувши руки в кишені, він попрямував у бік бізнесового кварталу, в голові йому бемкав свинцевий дзвін. Небо також було свинцевим; уже йшло сьоме листопада, і з настанням нового місяця погода почала ставати загрозливою. Вже трапилося кілька коротких порош. Так, сніг було падав і в жовтні, але танув. Після цих, нових снігопадів, на всьому залишалася легка паморозь — вона іскрилась на сонці, мов тонкий кришталь. Але сьогодні сонця не було і навіть сніг почав знову падати, коли він дійшов до аптеки.

Телефонна будка стояла вглибині приміщення, і він, побрязкуючи дріб’язком у кишені, вже пройшов повз половину секції готових ліків, коли у вічі йому впали білі коробочки з зеленими написами. Одну з них він поніс до каси, заплатив і знову повернувся до телефонної будки. Причинивши за собою двері, він поклав монети і сірникову коробочку на поличку і набрав нуль.

— Куди дзвінок, прошу?

— Форт-Лодердейл, Флорида, операторко[138].

Він назвав їй тамтешній номер і номер таксофону. Коли вона сказала, що за перші три хвилини треба заплатити долар дев’яносто центів, він повкидав у щілину вісім четвертаків, морщачись з кожним дзвіночком, що дзенькав йому у вухо.

Потім, залишившись наодинці з очікуванням, яке озвучувалося лише віддаленим клацанням контактів і операторським воркотінням, він дістав з коробочки зелену пляшечку екседрину, піддів на ній кришечку і кинув на підлогу прокладну ватку. Затиснувши телефонну слухавку між вухом і плечем, він витрусив три білих пігулки і розклав їх на поличці поряд із залишком монет. Знову закрив пляшечку і поклав її до кишені.

На іншому кінці слухавку зняли за першим же гудком.

— Пансіонат «Серф-Сенд» слухає, чим можемо допомогти? — запитав зухвалий жіночий голос.

— Будь ласка, я хотів би поговорити з менеджером.

— Вам потрібен містер Трент чи…

— Мені потрібен містер Уллман.

— Здається, містер Уллман зараз зайнятий, але якщо ви бажаєте, щоби я з’ясувала…

— Так. Скажіть йому, що телефонує Джек Торренс з Колорадо.

— Одну хвилиночку, — залишила вона його чекати.

Знов повернулася, накривши Джека своєю хвилею, його відраза до того дешевого, зарозумілого малого чмошника Уллмана. Він узяв з полички одну пігулку екседрину, задивився на неї якусь мить, а потім поклав собі до рота і почав жувати, повільно, смакуючи. Цей смак наплинув замішаними на задоволенні й відразі спогадами, від яких аж слина прискала йому в роті. Смак сухий, гіркий, проте захопливий. Скривившись, він проковтнув. Жування аспірину було його постійною звичкою в часи пияцтва; відтоді він його жодного разу не приймав. Але коли в тебе так страшно болить голова — нехай там з похмілля чи от як зараз, — здавалося, що жування пігулок змусить їх подіяти швидше. Він десь колись читав, що жування аспірину може стати непереборною звичкою. А де він про це прочитав, до речі? Нахмуривши лоба, він намагався пригадати. А тоді на зв’язку з’явився Уллман.

— Торренсе? Що там за неприємності?

— Ніяких неприємностей, — відгукнувся Джек. — Котел у порядку, і я досі навіть не зібрався замордувати свою дружину. Прибережу цю справу на після свят, коли стане зовсім нудно.

— Вельми смішно. Чому ви телефонуєте? Я зайнятий…

— Зайнята людина, авжеж, це я розумію. Я телефоную щодо деяких речей, про які ви не розказували мені під час вашої розповіді про велику й шляхетну минулу історію «Оверлука». Наприклад, як Горес Дервент продав його зграї лас-вегаських акул, які провели його через таку купу підставних корпорацій, що навіть Федеральне податкове управління не знало, хто ним володіє насправді. Про те, як вони вичікували слушного часу, а потім перетворили готель на ігровий майданчик для великих цабе з мафії, і про те, як тисяча дев’ятсот шістдесят шостого року його довелося закрити, після того як одного з тих великих цабе знайшли трішечки мертвим. Разом з його тілоохоронцями, котрі стояли перед дверима Президентського люкса. Вілсон, Гардінг, Рузвельт, Ніксон і Віто Різник, правильно?

На іншому кінці лінії зависла мить здивованої мовчанки, а тоді Уллман спокійно промовив:

— Я не бачу, яким чином це може стосуватися вашої роботи, містере Торренс. Це…

— Утім, найкраще трапилося вже після того, як був застрелений Джінеллі, як ви гадаєте? Ще дві швидкі оборудки — ось ви кульку бачите, а ось вона зникла — і «Оверлуком» раптом володіє приватна особа, жінка на ім’я Сільвія Гантер… яка чисто випадково від тисяча дев’ятсот сорок другого до тисяча дев’ятсот сорок восьмого року звалася Сільвією Гантер-Дервент.

— Ваші три хвилини закінчуються, — сказала операторка. — Далі прозвучить сигнал.

— Любий мій містере Торренс, усе це загальновідома інформація… і прадавня історія.

— Ця інформація не була відомою мені, — сказав Джек. — Я також маю сумніви, що вона відома багатьом людям. Далебі не вся. Про те, що там застрелили Джінеллі, можливо, пам’ятають, але я сумніваюся, щоби бодай хтось склав до купи всі ті дивовижні й чудні перетасування, що відбулися з «Оверлуком» після тисяча дев’ятсот сорок п’ятого року. І схоже, що завжди в цій лотереї або сам Дервент, або хтось із наближених до Дервента спливає з виграшним квитком. Містере Уллман, що тут розкручувала Сільвія Гантер у шістдесят сьомому й шістдесят восьмому? Бордель, чи не так?

— Торренсе! — його шокованість подолала тріскотню двох тисяч миль телефонних кабелів, не втративши ані йоти.

Усміхаючись, Джек вкинув до рота і розжував наступну пігулку екседрину.

— Вона продала заклад після того, як у ньому помер від інфаркту доволі відомий член сенату США. Ходили чутки, що його знайшли цілком голісіньким, якщо не рахувати чорних нейлонових панчішок з поясом і туфель з високими підборами на ногах. Лакових туфель, якщо бути точним.

— Це злісний, гидотний наклеп! — скрикнув Уллман.

— Невже? — перепитав Джек. Він уже почав почуватися краще.

Біль з голови спливав геть. Він узяв останню пігулку і розжував, насолоджуючись гірким смаком екседринового порошку, поки той розчинявся в його роті.

— То був вельми нещасний випадок, — сказав Уллман. — Отже, в чому ваш сенс, Торренсе? Якщо ви плануєте написати якусь брудну, наклепницьку статтю… якщо це якась недолуга, безглузда спроба шантажування…

— Нічого подібного, — заперечив Джек. — Я зателефонував, бо вважаю, що ви повелися зі мною нещиро. А ще тому…

— Нещиро? — закричав Уллман. — Боже мій, ви гадаєте, що я мусив поділитися великою купою брудної білизни з готельним доглядачем? Ким ви, чорти вас забирай, себе вважаєте? І яким чином ті старі історії можуть стосуватися вас, до речі? Чи ви гадаєте, що там привиди у простирадлах гасають по коридорах у західному крилі з криками «Горе нам!»?

— Ні, я не вважаю, що там є якісь привиди. Але ви добряче порилися в моїй особистій історії, перш ніж дати мені цю роботу. Ви викликали мене на килим і влаштували допит щодо моєї здатності доглянути ваш готель, немов маленькому хлопчику, якого виставили перед учительським столом за те, що напудив у роздягальні. Ви мене ганьбили.

— Я просто повірити не можу в таку нахабність, у таке збіса зухвальство з вашого боку, — сказав Уллман. Голос у нього звучав так, ніби він давиться. — Краще було б вас витурити. І так я, мабуть, і зроблю.

— Гадаю, Ел Шоклі може бути проти. Рішуче проти.

— А я гадаю, що ви врешті-решт переоцінюєте зацікавленість вами з боку містера Шоклі, містере Торренс.

На мить до Джека у всій його потузі й славі повернувся головний біль, аж він страдницьки заплющив очі. Немов з далекого віддаля він почув, як його власний голос питається:

— Кому належить «Оверлук» зараз? Ним так само володіє «Дервент Ентерпрайсиз»? Чи ви занадто дрібний підпанок, щоби це знати?

— Гадаю, вже досить, містере Торренс. Ви найманий працівник готелю, який нічим не відрізняється від якогось помічника офіціанта чи посудомийки. Я не маю наміру…

— Окей, я напишу Елу, — сказав Джек. — Він мусить знати; він, врешті-решт, член Ради директорів. І ще можу додати до листа маленьку приписку, в тому сенсі, що…

— Дервенту він не належить.

— Що? Я щось не доберу.

— Я сказав, що Дервент не є хазяїном готелю. Всі його акціонери зі східних штатів. Ваш друг, містер Шоклі, особисто володіє найбільшим, блокуючим пакетом акцій, який становить понад тридцять п’ять відсотків. Вам краще за мене було б знати, чи має він якийсь зв’язок з Дервентом.

— Хто ще?

— Я не маю наміру розголошувати вам, містере Торренс, імена інших акціонерів. Я маю намір усю цю справу довести до відома…

— Ще одне питання.

— Я не маю перед вами жодних зобов’язань.

— Більшість фактів з історії «Оверлука» — як пікантних, так і непікантних — я знайшов в одному пам’ятному альбомі в підвалі. Така велика книга в обкладинці з білої шкіри. Зшита золотим шнуром. Маєте ви якесь уявлення, чий би це міг бути пам’ятний альбом?

— Абсолютно жодного.

— А чи існує така ймовірність, що він міг належати Ґрейді? Доглядачу, який себе вбив?

— Містере Торренс, — промовив Уллман глибоко крижаним голосом. — Я далебі не впевнений, що містер Ґрейді взагалі умів читати, не кажучи вже про розкопування тієї гнилизни, якою ви зараз марнуєте мій час.

— Я хотів би написати книгу про готель «Оверлук». Тож і подумав, що, якщо я її дійсно видам, власнику того альбому сподобалось би побачити на передній сторінці подяку на свою адресу.

— Я вважаю, що написання книги про «Оверлук» є вельми немудрою ідеєю, — сказав Уллман. — Особливо книги, написаної з вашої… гм, точки зору.

— Ваша думка мене не дивує.

Біль тепер зовсім полишив голову. Як ото був трапився один сплеск, та й поготів. Розум його діяв абсолютно гостро, з точністю до міліметра. Зазвичай так він почувався, тільки коли йому надзвичайно добре писалося або коли він уже встиг ковтнути три перших чарки. Це була ще одна річ, про яку він устиг забути щодо екседрину; він не знав, як той діє на інших, але для нього розжувати три пігулки поспіль було як отримати моментальний кайф.

І тут він сказав:

— Вам сподобалася б книжка типу замовного проспекту, яку ви могли б безплатно вручати гостям під час їх реєстрації. Щось таке, з купою глянсових фотографій гір на світанку й заході сонця в супроводі слинявого, як лимонне желе, тексту. Плюс розділ про яскравих персон, які тут зупинялися, звісно ж, за винятком дійсно яскравих, таких як Джінеллі та його друзі.

— Якби я мав певність не на дев’яносто п’ять, а на сто відсотків, що, звільнивши вас, сам не втрачу роботу, — почав Уллман здавленим, переривчастим голосом, — я звільнив би вас цієї ж хвилини, просто по телефону. Але оскільки в мене залишаються ті непевні п’ять відсотків, я маю намір відразу ж зателефонувати містерові Шоклі, тільки-но ви покладете слухавку… що трапиться вельми скоро, як я на те щиро сподіваюся.

Джек сказав:

— Розумієте, книга не міститиме нічого такого, що не є правдою. Нема жодної потреби щось приоздоблювати.

(Навіщо ти його дрочиш? Хочеш, щоби тебе вигнали з роботи?)

— Мені начхати, якщо у п’ятому розділі йдеться про те, як папа римський трахає тінь Діви Марії[139], — проказав Уллман, і голос його дедалі підвищувався. — Я бажаю, щоби ви забралися геть з мого готелю.

— Це не ваш готель! — гаркнув Джек і гахнув слухавкою, накинувши її на важіль.

Важко дихаючи, він сидів на стільчику, тепер уже трохи наляканий

(трохи? до біса жахливо)

і дивувався, навіщо, чорти б його забрали, він узагалі подзвонив Уллману.

(ти знову не стримався, Джеку.)

Авжеж. Так, не стримав норову. Нема сенсу це заперечувати. І найбільше лихо, що він не мав уявлення, який вплив має це дешеве мале чмо на Ела, так само, як не уявляв, скільки лайна стерпить від нього самого Ел в ім’я їхніх спільних «ста’их доб’их часів». Якщо Уллман дійсно такий цінний, яким він сам себе виставляє і заявить Елові ультиматум «або він, або я», чи не змушений буде Ел його прийняти? Джек заплющив очі, намагаючись уявити, як він про це скаже Венді. Вгадай-но, що трапилося, бейбі. Я знову втратив роботу. Цього разу мені довелося подолати аж дві тисячі миль телефонного кабелю компанії «Белл», щоби знайти, кому дати ляща, але я впорався.

Він розплющив очі і витер собі губи хусточкою. Йому хотілося випити. Курва, як же йому потрібно випити. Зовсім неподалік на вулиці стояло кафе, звісно, в нього ще був час, щоби нашвидку хильнути там пива по дорозі до парку, один кухоль, тільки аби прибити куряву…

Він безпорадно зчепив пальці.

Знов зринуло запитання: навіщо він взагалі дзвонив Уллману? Номер пансіонату «Серф-Сенд» у Лодердейлі був записаний у маленькому блокноті, що лежав біля телефону і радіоблоку в офісі — номера сантехників, теслярів, склярів, електриків та інших. Джек переписав його на сірникову коробочку невдовзі по тому, як піднявся з ліжка, коли ідея зателефонувати Уллману радісно розквітла в його мозку. Але з якою метою? Якось, під час його пияцької фази, Венді була звинуватила його в прагненні саморуйнування за одночасної відсутності того морального ґрунту, на якому могло б розквітнути повноцінне бажання смерті. Тому-то він і створює ситуації, у яких замість нього це міг би зробити хтось інший, раз у раз відрубуючи якийсь шматок від себе і їхньої родини. Невже це й правда так? Невже він дійсно десь углибині душі боїться, що «Оверлук» може бути саме тим, чого йому не вистачало, щоби закінчити п’єсу і загалом розібратися з усім нагромадженим у собі лайном? Невже він оце так доносить на самого себе? Господи, прошу, ні, нехай це буде на так. Будь ласка.

Він заплющився, і моментально на внутрішній поверхні його повік повстала картина: він встромляє руку в діру між ґонтинами, аби витягнути зогнилу ізоляційну прокладку, раптом гострий, мов голкою, укол і його власний страдницький скрик у нерухомому, безуважному повітрі:

«Ох ти ж, кляте, матір твою, суче стерво…»

Цій на заміну прийшла інша картина, за два роки до того: як він о третій ранку п’яний ввалюється до квартири і, перечепившись об стіл, падає пластом на підлогу і лається, будячи Венді, що спала на дивані. Венді вмикає світло і бачить його одяг — подертий і викачаний у бруд у якійсь туманній бійці на паркінгу, що трапилася кілька годин тому в ледь пригадуваному придорожньому шинку біля самого кордону Нью-Гемпширу, засохлу кров у нього під носом, як він тупо блимає проти світла, немов кріт на сонце, і тоді Венді безвиразно каже:

«Сучий ти сину, ти розбудив Денні. Якщо тобі наплювати на самого себе, хіба ти не можеш, бодай трішки, подумати про нас? Ох, навіщо я тобі взагалі щось говорю?»

Задзвонив телефон, змусивши його здригнутися. Він ухопив слухавку, нелогічно впевнений, що це мусить бути або Уллман, або Ел Шоклі.

— Що? — каркнув він.

— Ви перевищили ваш час, сер. На три долари і п’ятдесят центів.

— Мені треба розміняти гроші, — відповів він. — Зачекайте хвилинку.

Поклавши слухавку на поличку, він укинув свої останні шість четвертаків і вийшов, вирушивши до каси, щоби розміняти ще. Усе це він проробив автоматично, його думки крутилися по тому ж самому замкненому колу, немов білка в колесі.

Навіщо він зателефонував Уллману?

Бо Уллман його ганьбив? Його ганьбили й раніше, і то справжні майстри — гросмейстером цієї справи, звісно, був він сам. Просто, щоби позбиткуватися з цього чоловічка, викриваючи його лицемірство? Джек не вважав себе таким дріб’язковим. Його розум намагався вхопитися за пам’ятний альбом як за вагому причину, але й це також було, як носити воду решетом. Шанси на те, що Уллман знає, хто володіє готелем, становили не більше двох проти тисячі. Під час співбесіди він згадував про підвал як про якусь чужу країну — з отих брудних, недорозвинених. Якби Джек дійсно хотів щось дізнатися, він мусив би подзвонити Ватсону, чий зимовий номер також був у тому офісному блокноті. Навіть Ватсон не був би надійним джерелом, та все ж надійнішим за Уллмана.

А розповідати йому про свій задум написати книгу — це було ще одним ідіотським жестом. Неймовірно ідіотським. Окрім того, що ризикував цією роботою, він таким чином міг перекрити собі канали інформації, щойно Уллман почне обдзвонювати людей, попереджаючи їх, щоб остерігалися новоанглійців, які розпитуватимуть про готель «Оверлук». Він міг провести своє дослідження тихо, надсилаючи ввічливі листи, можливо, навіть домовляючись з кимсь про інтерв’ю навесні… а потім сміятися собі в кулак з Уллманової розлютованості, коли книжка вже вийде, а сам він перебуватиме в безпеці, десь звідси далеко — «Автор у масці вдаряє знов». А натомість він зробив цей клятий безглуздий дзвінок, не стримався і налаштував проти себе Уллмана, витягши на світло всі притаманні готельному менеджеру властивості маленького Цезаря. Навіщо? Якщо це не було спробою позбавити себе доброї роботи, яку для нього урвав Ел, тоді чим це було?

Він укинув решту монет у щілину і повісив слухавку. Це дійсно була позбавлена сенсу дія, яку він міг би вчинити, якби був п’яним. Але ж він був тверезим, тверезим-тверезісіньким.

Виходячи з аптеки, він розжував іще одну пігулку екседрину, кривлячись, проте насолоджуючись її гірким смаком.

Надворі, на хіднику він стикнувся з Венді й Денні.

— Агов, а ми якраз ішли по тебе, — сказала Венді. — Сніг пішов, подивись-но.

Джек блимнув угору.

— Таки пішов.

Сніжило сильно. Головну вулицю Сайдвіндера вже рясно запорошило, розділова лінія зникла. Денні з розкритим ротом, задравши голову до білого неба і висунувши язик, намагався ловити пухнасті сніжинки, що кружляли донизу.

— Ти гадаєш, це вже воно? — запитала Венді.

Джек знизав плечима:

— Не знаю. Я сподівався ще бодай на пару тижнів милості. Може, ми її ще матимемо.

Милість, ось воно.

(Пробач, Еле. На твою милість і ласку. Ще один шанс. Я щиро прошу вибачення…)

Скільки разів протягом скількох років він — дорослий чоловік — просив милості й іншого шансу? Раптом його так знудило від самого себе, така накотилася огида, що він мало не застогнав уголос.

— Як твоя голова? — спитала Венді, уважно в нього вдивляючись.

Він обійняв її однією рукою і міцно притиснув.

— Краще. Ходімо, нумо, ви двоє, гайда додому, поки ще є можливість.

Вони рушили туди, де стояв припаркований навскоси до бровки готельний пікап, Джек посередині, лівою рукою обнімаючи за плечі Венді, а в правій тримаючи долоньку Денні. Він уперше назвав це домом, на лихе чи на добре.

Уже сівши за кермо пікапа, він збагнув, що, хоча його й причаровує «Оверлук», готель йому не дуже подобається. Він не мав певності, що той на добро його дружині і сину і йому самому. Можливо, саме тому він і зателефонував Уллману.

Щоб його звідти вигнали, поки ще є час.

Він здав задом з паркувального місця і повіз їх з цього містечка вперед і вгору, у гори.

Розділ двадцять перший

Нічні думки

Була десята година. Їхню квартиру наповнював фальшивий сон.

Джек лежав на своїй половині, обличчям до стіни, з розплющеними очима, слухаючи повільне, рівномірне дихання Венді. Смак розжованого аспірину все ще залишався в нього на язиці, від чого той відчувався шорстким і трохи занімілим. Ел Шоклі подзвонив за чверть до шостої, за чверть до восьмої за східним часом. Венді з Денні сиділи тоді внизу перед каміном, читали.

— Абонент викликає містера Торренса, — сказала операторка.

— Слухаю.

Він перекинув слухавку в праву руку, лівою дістав із задньої кишені хустинку і витер нею собі запалені губи. Потім закурив сигарету.

Далі просто йму у вусі гучний голос Ела.

— Джекі-бой, що це ти там, заради Бога, таке замислив?

— Привіт, Еле.

Він загасив, придавивши, сигарету і вхопив пляшечку з екседрином.

— Що відбувається, Джеку? Сьогодні по обіді я отримав дивний дзвінок від Стюарта Уллмана. А коли Стю Уллман телефонує по міжміському і платить за це з власної кишені, вже ясно, що якесь лайно потрапило у вентилятор.

— Уллману не варто про щось непокоїтись, Еле. І тобі також.

— Про що саме нам не варто непокоїтися? Стю описав мені це як щось між шантажем і статтею про «Оверлук» для «Національного дознавача»[140]. Розкажи-но мені, хлопче.

— Я хотів його трохи піддрочити, — сказав Джек. — Коли я приїхав сюди на співбесіду, йому заманулося ритися в усій моїй брудній білизні. Проблеми з випивкою. Вигнаний з останнього місця роботи через знущання з учня. Сумніваюся, що ви підходяща нам особа. І таке інше. Що мене вкурвило, так це те, що Уллман повитягав усе те на світло тому, що він страшенно любить цей клятий готель. Цей прекрасний «Оверлук». Цей традиційний «Оверлук». Цей збіса священний «Оверлук». Ну, я тут знайшов у підвалі один пам’ятний альбом. Хтось зібрав до купи всі менш привабливі факти про Уллманів храм, і мені здалося, наче тут раз у раз справлялася маленька чорна меса.

— Я сподіваюся, ти це кажеш метафорично, Джеку, — голос Ела прозвучав лячно прохолодно.

— Саме так. Але я дізнався…

— Я знаю історію цього готелю.

Джек, пропустивши собі крізь пальці волосся, скуйовдив його.

— Тож я йому зателефонував і піддрочив цим. Визнаю, що це було не вельми розумно, і безперечно я такого більше не робитиму. Кінець історії.

— Стю каже, що ти й сам плануєш трохи потрусити брудну білизну.

— Стю мудак! — гаркнув Джек у слухавку. — Я йому сказав, що в мене з’явилася ідея написати про «Оверлук», це так. На мою думку, цей готель є картотекою цілісного американського характеру після Другої світової війни. Це звучить помпезною, ще й погано викладеною заявою… я розумію, авжеж… але тут усе так і є, Еле! Боже мій, з цього може народитися велика книга. Але в далекому майбутньому, можу тобі це обіцяти, зараз у мене на тарілці більше, ніж я спроможний з’їсти, тому…

— Джеку, так не годиться.

Він роззявив рота перед чорною телефонною слухавкою, не в змозі повірити щойно, безсумнівно, почутому.

— Що? Еле ти сказав, що…

— Я сказав те, що сказав. Про яке далеке майбутнє йдеться, Джеку? Для тебе це може бути два роки, можливо, п’ять. Для мене це тридцять або сорок, бо я очікую, що буду пов’язаним з «Оверлуком» довгий час. Від думки про те, що ти десь там вишукуєш бруд про мій готель, щоби видати це за великий твір американського красного письменства, мене нудить.

Джекові відібрало мову.

— Я намагався тобі допомогти, Джекі-бой. Ми разом пройшли крізь ту війну, і я гадав, що заборгував тобі деяку допомогу. Ти пам’ятаєш ту війну?

— Пам’ятаю, — промимрив Джек, але навкруг його серця вже почав жевріти приск обурення. Спершу Уллман, потім Венді, а тепер Ел. Що це? Національний тиждень «Обганьмо Джека Торренса»? Він щільніше зімкнув губи, потягнувся по сигарети і збив пачку на підлогу. Невже йому колись подобалося оце дешеве чмо, що зараз патякає до нього зі свого обшитого панелями червоного дерева барлога у Вермонті? Невже й справді?

— Перед тим, як ти вдарив того хлопця, Гетфілда, — продовжував говорити Ел, — я умовив членів Ради не звільняти тебе і навіть розвернув їх до думки запропонувати тобі безстроковий контракт. Ти власноруч усе споганив. Я підкинув тобі роботу в цьому готелі, спокійному місці, де ти можеш отямитися, закінчити свою п’єсу і почекати, поки ми з Гаррі Ефінґером зможемо переконати решту тих парубків, що вони зробили велику помилку. А тепер виглядає так, що на шляху до більшої здобичі ти хочеш відгризти руку мені. Оце таким чином ти віддячуєш своїм друзям, Джеку?

— Ні, — прошепотів він.

Чогось більшого він не наважився сказати. У голові йому стугоніли гарячі, ядучі слова, які бажали вирватися назовні. Він відчайдушно намагався думати про Денні й Венді, які залежали від нього, які мирно зараз сиділи внизу перед каміном, опрацьовуючи першу з читанок для другокласників, і вважали, що Все Гаразд. Якщо він втратить цю роботу, що тоді? Рушати до Каліфорнії в їхньому старому змученому «фольксвагені» з гнилим бензонасосом, немов якась гнана пиловими бурями родина оклахомців?[141] Він переконував себе, що мусив би зараз на колінах благати Ела, щоби той не дозволив такому трапитися, але виплеснутися щосили намагалися інші слова, і його рука з затиснутими в ній розжареними дротами його люті аж упріла.

— Що? — різко запитав Ел.

— Ні, — відповів Джек. — Я не таким чином віддячую своїм друзям. І ти це знаєш.

— Звідки мені це знати? У гіршому випадку ти збираєшся спаплюжити мій готель, викопавши гідно поховані роки тому трупи. В кращому — ти телефонуєш моєму капризному, проте надзвичайно компетентному готельному менеджеру і ввергаєш його в оскаженіння заради якоїсь… якоїсь дурнуватої дитячої гри.

— То було більшим за гру, Еле. Тобі легше. Тобі не треба приймати подаяння від якогось багатого друга. Тобі не потрібен друг у суді, бо сам ти і є судом. Той факт, що ти був за крок від того, щоби стати алкоголіком з захованою в коричневому пакеті пляшкою, зараз не дуже-то й згадується, хіба не так?

— Гадаю, так, — сказав Ел. Голосом підупалим, що звучав так, ніби його хазяїн уже від усього цього втомився. — Але, Джеку, Джеку… Я з цим нічого не можу вдіяти. Я не можу цього змінити.

— Розумію, — спустошено промовив Джек. — Мене звільнено? Гадаю, буде краще, якщо саме ти мені про це скажеш.

— Ні, якщо ти зробиш для мене дві речі.

— Гаразд.

— А чи не краще тобі спершу дізнатися про умови, перед тим як їх приймати?

— Ні. Ти пропонуєш угоду, я з нею погоджуюся. Є Денні і Венді, про яких я мушу думати. Якщо тобі потрібні мої яйця, я надішлю їх авіапоштою.

— Джеку, ти певен, що можеш дозволити собі таку розкіш, як жаль до самого себе?

Він заплющив очі і проштовхнув крізь сухі губи пігулку екседрину.

— Наразі, мені здається, це єдине, що я собі можу дозволити. Гони… це не каламбур.

Ел якусь мить мовчав. Потім він сказав:

— По-перше, жодних більше дзвінків Уллману. Навіть якщо готель згорить до ноги. Якщо таке трапиться, дзвони тому ремонтнику, тому дядькові, що лається безперервно, ти знаєш, про кого я…

— Ватсон.

— Так.

— Окей. Годиться.

— По-друге, пообіцяй мені, Джеку. Дай слово честі. Ніякої книжки про знаменитий гірський готель у Колорадо з будь-якою історією.

На мить його лють стала такою величезною, що він буквально не міг говорити. Кров гучно бухала йому в вухах. Це було немов отримати телефонний дзвінок від якогось принца Медичі двадцятого століття… не показувати жодних портретів членів моєї родини з бородавками, будь ласка, бо інакше повернешся назад до плебеїв. Я спонсорую не картини, а гарні картини. Коли малюватимеш дочку мого доброго друга і ділового партнера, родимку чи бородавку, будь ласка, не помічай, бо інакше повернешся назад до плебеїв. Звісно, ми друзі… ми обоє цивілізовані люди, хіба не так? Ми ділили з тобою і постіль, і стіл, і пляшку. Ми завжди будемо друзями, а той собачий нашийник, що я його на тебе надягнув, ми завжди ігноруватимемо за нашою обопільною згодою, а я про тебе добре і милосердно піклуватимуся. Усе, чого я натомість прошу — це твою душу. Всього лиш дрібничка. Ми навіть можемо ігнорувати той факт, що ти її віддав, так само, як ігноруємо той собачий нашийник. Пам’ятай, мій талановитий друже, на вулицях Рима повно жебручих Мікеланджело…

— Джеку? Ти там?

Він видав дивний звук, що збирався бути словом «так».

Голос Ела звучав категорично і дуже впевнено

— Я насправді не думаю, що прошу надто багато, Джеку. Будуть ще інші книги. Ти просто не можеш від мене очікувати для себе спонсорства, коли ти…

— Гаразд, згоден.

— Я не хочу, аби ти думав, ніби я намагаюся контролювати твою творчість, Джеку. Ти мусив би мене краще знати. Тут просто така…

— Еле?

— Що?

— А Дервент усе ще пов’язаний з «Оверлуком». Бодай якось?

— Я не вбачаю жодної можливої причини, через яку це могло б тебе турбувати, Джеку.

— Авжеж, — відгукнувся той стримано. — Гадаю, її нема. Слухай, Еле, здається Венді мене для чогось кличе. Я тобі ще передзвоню.

— Звичайно, Джекі-бой. Ми гарненько потеревенимо. А як загалом справи? Сухий?

(ТИ ВЖЕ УРВАВ СОБІ ФУНТ СКРИВАВЛЕНОЇ ПЛОТІ, ТО ХІБА НЕ МОЖЕШ ЗАЛИШИТИ МЕНЕ В СПОКОЇ?)

— Як порох.

— У мене так само. Взагалі-то, я вже починаю отримувати насолоду від тверезості. Якщо…

— Я передзвоню, Еле. Венді…

— Авжеж. Окей.

Нарешті він поклав слухавку, і от тоді-то прийшли кольки, вони прохромили його, мов блискавками, змусили його скорчитися перед телефоном, немов грішника в каятті, з руками на животі, зі стугонінням у голові, розпухлій наче якийсь монструозний міхур.

Наповзає оса, жалить, відповзає…

Зовсім трохи минуло часу, і нагору піднялася Венді, спитати його, хто телефонував.

— Ел, — сказав він. — Дзвонив запитати, як ідуть справи. Я сказав, що все добре.

— Джеку, у тебе вигляд жахливий. Ти захворів?

— Голова знов болить. Ляжу раніше спати. Нема сенсу намагатись писати.

— Може, підігріти тобі молока?

Він безсило усміхнувся:

— Було б чудово.

А тепер він лежав поряд з нею, відчуваючи своїм стегном її тепле від сну стегно. Думки про розмову з Елом, про те, як він принижувався, усе ще кидали його поперемінно то в жар, то в холод. Настане день, і розплата прийде. Настане день, і вийде книжка, не задушевна, роздумлива річ, якою він був уявляв її собі спочатку, а кришталево тверде дослідження, з фоторозділом і всім таким іншим, де він розбере детально геть усю історію «Оверлука», ті огидні інцестуальні оборудки на право власності і все таке інше. Він усе розкладе перед читачем, як розчленованого лангуста. І якщо Ел Шоклі має зв’язок з імперією Дервента, нехай тоді йому допоможе Бог.

Напружений, як рояльна струна, він лежав, втупившись у темряву, розуміючи, що може минути ще чимало годин, аж поки він зможе заснути.

Венді Торренс лежала на спині, очі заплющені, вона слухала звуки сну свого чоловіка — довгий вдих, коротка затримка, трохи утробний видих. Куди він відходить, коли спить, загадувалася вона. До якогось парку розваг, до Великого Беррингтону сновидінь, де всі атракціони безкоштовні і нема поряд жінки й матері, яка б нагадувала, що досить їм уже хот-догів або що пора вже звідси йти, якщо вони хочуть встигнути дістатися додому до темряви? Чи, може, там є якийсь ґрунтовний бар, де пиятика ніколи не припиняється, де дверцята «кажанячі крила» завжди навстіж і вся його стара пияцька братія скупчилася навкруг електронного хокею зі склянками в руках, між них особливо видається Ел Шоклі з його попущеною краваткою і розстебнутим верхнім ґудзиком на сорочці? Місце, куди ні їй, ні Денні нема ходу, а буґі триває без кінця.

Венді тривожилася за нього, тією старою, безпорадною тривогою, що, як вона сподівалася, залишилася назавжди позаду, у Вермонті, так, немов тривога чомусь не здатна перетинати кордони штатів. Їй не подобалося те, що «Оверлук», схоже, наразі робив з Джеком і Денні.

Найбільш лячним, примарним і незгадуваним, можливо забороненим для згадування, було повернення всіх отих пияцьких симптомів у Джека, одного по одному… усіх, окрім самого пиття. Постійне витирання губ рукою або хустинкою, немов щоби прибрати з них надлишок вологи. Довгі паузи за друкарською машинкою, більше зіжмаканого паперу в кошику на сміття. Пляшечка екседрину знайшлася сьогодні ввечері на телефонному столику, після того як йому дзвонив Ел, але склянки для води не було. Він знову жує ті пігулки. Він дратується через дрібниці. Він починає машинально вистукувати пальцями якийсь нервовий ритм, коли йому стає надто нудно. Зросла лайливість. Її також почала непокоїти його витримка. Було б майже полегшенням, якби він дав волю норову і випустив з себе пару подібно до того, як то він скидає тиск у котлі, щонайперше вранці спускаючись до підвалу, а потім роблячи це востаннє увечері. Було б майже приємно побачити, як він, лаючись, копає ногою стілець і той летить через усю кімнату або бодай грюкає дверима. Але ці явища, що завжди були невіддільними від його темпераменту, тепер майже цілком припинилися. Проте у неї було відчуття, що Джек злиться на неї або на Денні все частіше й частіше, але уникає це проявляти. Котел має манометр: старий, тріснутий, замаслюжений, але все ще працюючий, а в Джека нема нічого подібного. Вона ніколи не вміла достатньо добре його розгадати. Денні міг, але Денні не розповідав.

А цей дзвінок від Ела. Майже в той самий час, коли він надійшов, Денні втратив усяку цікавість до оповідання, що вони з ним якраз читали. Він залишив її сидіти біля каміна, а сам пішов до головної стійки, де Джек побудував шосе для його машинок і ваговозів «Метчбокс».[142] Там стояв і Лиховісний Ліловий Жук, і Денні почав поспішно возити ним уперед і назад. Прикидаючись, ніби читає свою книгу, але насправді спостерігаючи поверх неї за Денні, вона побачила дивний сплав тих способів, якими вона й Джек проявляли свою тривогу. Витирання губ. Нервове куйовдження собі на голові волосся одночасно обома руками, як це робила вона, чекаючи повернення Джека після його рейду по барах. Вона не могла повірити, ніби Ел зателефонував, аби просто «спитати, як ідуть справи». Якщо тобі схотілося потеревенити, ти дзвониш Елу. Якщо тобі подзвонив сам Ел, значить, є якась справа.

Пізніше, коли вона знову спустилася вниз, вона побачила, що Денні знову згорнувся клубком біля каміна, з цілковитою увагою, тамуючи дихання, він поринув у читанку для другого класу, де йшлося про пригоди Джо і Рейчел разом з їхнім татом у цирку. Непосидюща нервовість повністю зникла. Дивлячись на нього, вона знову відчула лячний укол упевненості, що Денні знає більше, ніж сам розуміє, більше, ніж містить у собі філософія лікаря (звіть мене Біллом) Едмондса.

— Агов, час до ліжка, доку, — сказала вона.

— Йо, гаразд.

Він заклав у книжці сторінку, на якій зупинився, й підвівся.

— Помийся і почисти зуби.

— Гаразд.

— Не забудь скористатися зубною ниткою.

— Не забуду.

Якусь мить вони стояли поруч, задивившись, як розгорається і пригасає жар у каміні. У більшій частині вестибюля було прохолодно й гуляли протяги, але це коло навкруг вогню було чарівно теплим, його було важко покидати.

— Це дядько Ел дзвонив по телефону, — невимушено промовила вона.

— О, справді? — абсолютно без здивування.

— Цікаво, чи не сердився дядько Ел на тата, — промовила вона так само невимушено.

— Йо, таки сердився, — сказав Денні, так само дивлячись на вогонь. — Він не хоче, щоби тато писав книгу.

— Яку книгу, Денні?

— Про цей готель.

Питання, що сформувалося в неї на губах, було тим самим, з яким і Джек, і вона підступалися до Денні вже тисячу разів: «Як ти про це дізнався?» — але Венді нічого не спитала. Вона не хотіла бентежити сина перед сном, ані дати йому зрозуміти, що вони, ніби між іншим, зараз обговорюють знання ним речей, про які він зовсім не мав як дізнатися. Але ж він насправді знає, вона була в цьому переконана. Пащекування лікаря Едмондса про індуктивне мислення та підсвідому логіку залишається не чим іншим, як усього лиш пащекуванням. Її сестра… яким чином Денні міг дізнатися, що того дня в почекальні вона думала про Ейлін? А те

(«мені наснилося, що з татом трапилася аварія».)

Вона помотала головою, немов витрушуючи з неї зайве.

— Іди вже митися, доку.

— Гаразд.

Він побіг по сходах вгору, до їх квартири. Вона посуплено вирушила до кухні, щоби підігріти там у каструльці молоко для Джека.

І от тепер, лежачи в ліжку без сну, прислухаючись до дихання свого чоловіка і вітру надворі (якимсь чудом цього дня снігом повіяло лише раз, надвечір; сильного снігопаду все ще не траплялося), вона дозволила своїм думкам цілком повернутися до її чудового, невстрійливого сина, який народився з обличчям, покритим плівкою — то був просто плодовий міхур, лікарі таке бачать, можливо, раз на кожні сімсот пологів, — у «сорочці», що, як про те старі баби плещуть, дарує ясновидіння.

Вона вирішила, що вже час розпитати Денні про «Оверлук»… давно пора було спробувати розговорити Денні. Завтра. Напевне. Вони вдвох якраз збираються поїхати до Сайдвіндерської публічної бібліотеки, пошукати, чи не знайдеться там якихось книжечок для другого класу, спитати, чи не видадуть їх їм на подовжений термін, на всю зиму, і тоді-то вона зможе з ним побалакати. І то відверто. Ця думка принесла Венді деяке полегшення, і вона почала нарешті спливати в сон.

Денні лежав без сну у своїй спальні — з розплющеними очима, лівою рукою обхопивши літнього і доволі зношеного Вінні-Пуха (Пух десь уже втратив одне ґудзикове око, а крізь з півдесятка розлізлих швів стирчала його набивка), — прислухаючись до сну батьків у їхній спальні. Він почувався так, ніби був їхнім невільним, невсипущим охоронцем. Найгірше ставало по ночах. Він ненавидів ці ночі і безупинне завивання вітру навколо західного крила готелю.

Вгорі, підвішений на нитці, плавав його планер. На комоді, тьмяно виблискуючи флюоресцентним пурпуром, стояла принесена з іграшкової автодороги у вестибюлі модель «фольксвагена». Його книжки стояли на полицях, книжки-розмальовки лежали на столі. «Місце для всього і всьому своє місце, — любила приказувати мама. — Тоді ти знатимеш, де що лежить, коли воно тобі знадобиться». Але зараз речі опинялися не на своїх місцях. Речі пропадали. Надто гірше, деякі речі з’являлися — речі, які не впадали в око, як на отих картинках, що закликають: ЗНАЙДИ ІНДІАНЦІВ. Там, якщо напружитися та примружитися, дещо вдавалося розпізнати — те, що на перший погляд здавалося кактусом, насправді виявлялося якимсь зарізякою з ножем, затиснутим у зубах, а серед каміння ховалися ще й інші, і навіть можна було помітити зле, безжальне обличчя котрогось з них, як він ховається за критим фургоном, прозираючи крізь шпиці його колеса. Але ніколи не вдавалося побачити їх усіх, й від цього ставало тривожно. Бо саме ті з них, яких ти не зміг побачити, скрадатимуться в тебе за спиною з томагавками в одній руці й ножами для скальпування в іншій…

Він стурбовано засовався в ліжку, очима шукаючи заспокійливе жевріння нічника. Тут усе було гірше. Він знав це майже точно. Спершу було не так уже й погано, але помалу, потроху… його тато почав набагато більше думати про випивку. Інколи він злився на маму, сам не знаючи чому. Він повсякчас витирав собі губи хустинкою, а очі в нього були далекими, затуманеними. Мама тривожилася за нього, і Денні також. Йому не треба було проникати в неї сяйвом, щоби це знати; це було в тій тривожності, з якою вона його розпитувала того дня, коли нібито обернувся на змію пожежний рукав. Містер Хеллоран казав, що на його думку всі матері трішечки сяють, і того дня вона дійсно зрозуміла, що щось трапилося. Але не знала, що саме. Він їй мало не розповів, але дещо його зупинило. Він знав, що той лікар у Сайдвіндері зневажливо відмахнувся від Тоні і того, що Тоні йому показує, оскільки це цілком

(ну, майже)

нормально. Матір могла не повірити йому, якби він розповів їй про той рукав. Гірше того, вона могла б повірити йому неправильно, могла подумати, ніби він З’ЇХАВ З КОТУШОК. Він мало що розумів про З’ЇХАТИ З КОТУШОК, набагато менше, ніж про ЗАВЕСТИ СОБІ ДИТИНУ (про це мама йому детально пояснила ще за рік до того), але достатньо.

Якось у дитячому садку його друг Скотт показав на хлопчика на ім’я Робін Стенджер, який тинявся біля гойдалки з обличчям таким довгим, що хоч ногою на нього ступай. Батько Робіна викладав арифметику в татовій школі, а батько Скотта навчав там історії. Більшість дітей у дитсадку були пов’язані або зі Стовінгтонською підготовчою, або з маленьким заводом компанії «Ай-Бі-Ем», що стояв зразу за містом. Академічні діти товаришували своєю групою, а заводські своєю. Звичайно, траплялися і перехресні дружні стосунки, але тим дітям, чиї батьки знали одне одного, природно було триматися більш-менш разом. Коли в одній з груп траплявся якийсь дорослий скандал, він майже завжди в тій чи іншій, чудернацьки зміненій формі, просочувався в дитяче середовище, але рідко перекидався до іншої групи.

Вони зі Скотті сиділи тоді на майданчику в ракетоплані, коли Скотті кивнув пальцем на Робіна і спитав:

— Знаєш того хлопця?

— Йо, — відповів Денні.

Скотт нахилився ближче:

— Його тато минулого вечора З’ЇХАВ З КОТУШОК. Його забрали.

— Йо? Тільки за те, що він з’їхав з якихось котушок?

Скотті подивився з відразою:

— Він здурів. Зрозумій, ти. — Скотт скосив очі, вивалив язика і вказівними пальцями покрутив великі еліпси собі проти вух. — Його забрали в ДУРДІМ.

— Ого, — промовив Денні. — А коли йому дозволять повернутися?

— Ніколи-ніколи-ніколи, — похмуро проговорив Скотті.

Упродовж того дня і наступного Денні почув, що:

а) містер Стенджер намагався повбивати геть усіх у своїй родині, включно з Робіном, зі свого трофейного пістолета часів Другої світової війни;

б) містер Стенджер розніс дощенту свій дім, коли був як ХЛЮЩ;

в) містера Стенджера запопали, коли він, немов кашу з молоком, пожирав з миски мертвих жуків і траву і в той же час плакав;

г) містер Стенджер намагався задушити свою дружину панчохою, коли «Ред Сокс» програли важливий матч.

Врешті-решт, занадто розхвильований, щоби тримати все це в собі, він спитав про містера Стенджера в свого тата. Тато посадив його собі на коліна і пояснив, що містер Стенджер перебував під величезним тиском почасти з боку його родини, почасти на роботі і почасти через речі, яких ніхто, окрім лікарів, зрозуміти не зможе. У нього почалися напади плачу, а три дні тому він розридався і не міг зупинитися, і розбив багато речей у будинку Стенджерів. Він не З’ЇХАВ З КОТУШОК, сказав тато, у нього НЕРВОВИЙ ЗРИВ, і містер Стенджер не в ДУРДОМІ, а у САНИ-ТОРІЇ. Але попри те, що тато пояснював це обережно, Денні злякався. Не виглядало на те, що є якась різниця між З’ЇХАТИ З КОТУШОК і НЕРВОВИМ ЗРИВОМ, і як це не називай — ДУРДІМ або САНИ-ТОРІЙ, однаково там ґрати на вікнах і, якщо захочеш звідти піти, тебе не випустять. А ще його батько, зовсім ненавмисне, підтвердив ще одну з незмінних фраз Скотті, ту, що наповнювала Денні неясним, безформним жахом. У тому місці, де тепер жив містер Стенджер, там ЛЮДИ В БІЛИХ ХАЛАТАХ. Вони приїжджають, щоб посадити тебе до фургона без вікон, фургона сірого, як могильний камінь. Він підкочує, заїжджаючи просто на бровку перед твоїм домом, і з нього виходять ЛЮДИ В БІЛИХ ХАЛАТАХ, і забирають тебе від твоєї родини, і саджають тебе жити в кімнаті з м’якими стінами. А якщо ти захочеш написати додому, ти мусиш робити це «Крайолами».

— Коли вони дозволять йому повернутися назад? — запитав Денні в батька.

— Відразу, як тільки йому покращає, доку.

— Але коли це буде? — наполягав Денні.

— Дене, — сказав Джек. — НІХТО ЦЬОГО НЕ ЗНАЄ.

І це було гірше за все. Це був інший спосіб сказати ніколи-ніколи-ніколи. За місяць матір Робіна забрала його з дитячого садка і вони кудись переїхали зі Стовінгтона без містера Стенджера.

Це було більше року тому, після того як тато перестав приймати ОТЕ ПОГАНЕ, але перед тим як він втратив свою роботу. Денні все ще часто про це думав. Інколи, коли він падав, або стукався головою, чи коли в нього болів живіт, він починав плакати, і тут же це спалахувало йому в пам’яті, а слідом страх, що він не зуміє припинити плакати, а буде далі і далі ревіти й ридати, аж поки тато не підійде до телефону, набере номер і промовить: «Ало? Говорить Джек Торренс, адреса Мейпллайн-вей. Мій син не може припинити плакати. Будь ласка, нехай приїдуть ЛЮДИ В БІЛИХ ХАЛАТАХ і заберуть його до САНИ-ТОРІЯ. Так, авжеж, він З’ЇХАВ З КОТУШОК. Дякую». І сірий фургон без вікон підкотить до його дверей, вони його, усе ще істерично ридаючого, завантажать і повезуть геть. Коли він побачить своїх матусю і тата знову? НІХТО ЦЬОГО НЕ ЗНАЄ.

Саме цей страх робив його мовчазним. На рік постаршавши, він уже був цілком певен, що тато й матуся не дозволять забрати його кудись за те, що пожежний рукав здався йому змією, його здоровий глузд був у цьому впевнений, та все ж таки, коли він думав про те, щоб їм щось розказати, той старий спогад зринав угору, ніби каменем запечатуючи йому рот, блокуючи слова. То було не як Тоні; Тоні завжди здавався цілком природним (до появи кошмарів, звичайно), і його батьки також, здається, почали сприймати Тоні більш-менш як природне явище. Такі явища, як Тоні, походять від КМІТЛИВОСТІ, яка, як вони вважали, йому притаманна (так само вони вважали, що й самі вони також КМІТЛИВІ), але пожежний рукав, який обернувся на змію, або кров і шматочки мозку на стіні в Президентському люку, яких ніхто більше не міг побачити, — такі речі не були природними. Вони вже були звозили його до звичайного лікаря. То чи не розумно припустити, що наступними можуть бути ЛЮДИ В БІЛИХ ХАЛАТАХ?

І все одно він змушений буде їм розповісти, хіба що рано чи пізно вони захочуть відвезти його кудись з цього готелю. А вибратися з «Оверлука» йому шалено хотілося. Але також він розумів, що це останній шанс для його тата, що той перебуває тут, в «Оверлуку», не тільки для того, щоби доглядати за готелем. Він тут, щоби працювати над своїми паперами. Щоби пережити втрату роботи. Щоби кохати матусю/Венді. І зовсім донедавна здавалося, що саме так усе й відбувається. Тільки останнім часом з татом почалися негаразди. Відтоді, як він знайшов ті папери.

(«Це нелюдське місце плодить людей-монстрів»)

Що це означає? Він запитував у молитві Бога, але Бог не відповів йому. А що робитиме тато, якщо перестане працювати тут? Він намагався щось дізнатися з татових думок і дедалі більше переконувався, що тато сам не знає. Найсильніший доказ знайшовся на початку цього вечора, коли татові зателефонував дядько Ел і говорив йому злі речі, а тато не наважився сказати щось усупереч, бо дядько Ел міг вигнати його з роботи точно так, як директор Стовінгтонської академії містер Кроммерт і Рада її директорів були вигнали тата з роботи учителем. А тато цього до смерті боявся, боявся за нього й за маму, і за себе також.

Тому він не наважувався бодай щось сказати, він тільки безпорадно спостерігав і сподівався, що насправді нема тут зовсім ніяких індіанців або якщо вони й є, то задовольняться очікуванням більшої здобичі, дозволивши їхньому каравану з трьох фургонів проїхати повз себе невигубленим.

Проте йому в таке не вірилося, хоч як він не старався.

Погані були справи зараз в «Оверлуку».

Насуваються снігопади, а коли повалить сніг, будь-які можливості, які в нього ще малися, буде анульовано. А після того як засніжить, що? Що тоді, коли вони залишаться замкнені тут на милість того хтозна-чого, яке до того з ними лише гралося?

(«Виходь-но сюди й отримаєш свою кару!»)

Що тоді? АРАК.

Він здригнувся і знову перевернувся в своєму ліжку. Тепер він міг прочитати більше. Мабуть, завтра він спробує покликати Тоні, спробує змусити Тоні показати точно, що таке це АРАК і чи є хоч якийсь спосіб йому запобігти. Він готовий зважитися на кошмари. Він мусить знати.

Денні ще довго не спав уже після того, як фальшивий сон його батьків став справжнім. Він ворочався в ліжку, перекручував простирадла, бився над проблемою на прірву років за нього більшою, безсонний у ночі, як єдиний вартовий на посту. А в якийсь момент, уже після півночі, він теж заснув, і тоді безсонним лишився лиш вітер, він нюшив довкола готелю й ухкав у його фронтонах під пронизливими поглядами яскравих зірок.

Розділ двадцять другий

У пікапі

Я бачу сходить зловісний місяць.

Я бачу горе попереду на шляху.

Я бачу землетруси й блискавки.

Я бачу зловісні часи настають.

Не вештайся ночами,

Бо мусиш розлучитися з життям,

Зловісний місяць сходить нам.[143]

Хтось пристосував під приладовою панеллю готельного пікапа дуже старий радіоприймач від «б’юїка», і зараз з його динаміка лунав жерстяний, напівпридавлений тріском, проте впізнавано характерний вокал Джона Фогерті з його гуртом «Кріденс Клірвотер Рівайвел». Венді з Денні їхали вниз, до Сайдвіндера. День трапився безхмарний, яскравий. Денні безперестанно вертів у руках помаранчеву бібліотечну картку Джека і здавався доволі бадьорим, але Венді подумала, що вигляд у нього напружений і зморений, немовби він не виспався і тримається на самій лиш нервовій енергії.

Пісня скінчилася, й ввімкнувся диск-жокей.

— Йо, це були «Кріденси». А раз уже зайшлося про зловісний місяць, схоже на те, що він зійде невдовзі над слухачами радіостанції «Кей-Ем-Ті-Екс», хоч як воно важко в це повірити за такої гарної, весняної погоди, якою ми насолоджувалися кілька останніх днів. Відважний Метеопророк «Кей-Ем-Ті-Екс» каже, що на першу годину дня високий тиск поступиться широкому фронту низького тиску, який збирається зупинити своє просування якраз над зоною покриття нашої станції «Кей-Ем-Ті-Екс», тут, нагорі, де повітря таке розріджене. Температура стрімко падатиме, а опади почнуться ближче до присмерку. На висотах нижчих за сім тисяч футів, включно з Денверським столичним районом, очікується сльота, на деяких дорогах можлива ожеледиця, а тут, у горах, братчики, нічого крім снігу. Нижче семи тисяч ми чекаємо снігу глибиною один-три дюйми, а в центральному Колорадо і на Схилі можливі замети від шести до десяти дюймів[144]. Наш «Консультативний комітет з автодорожнього руху» нагадує: якщо ви плануєте сьогодні вдень або ввечері покататися машиною в горах, не забувайте — закон ланцюгів протиковзання реально діє. І не вирушайте нікуди, якщо тільки ви не конче мусите. Згадайте, як утрапили в халепу Доннери, — додав диктор жартівливо. — Їм випало застрягти зовсім не так близько від «Сім-Одинадцять», як їм гадалося[145].

Заграла реклама «Клеролу», і Венді потягнулася рукою під панель, щоби вимкнути радіо[146].

— Ти не проти?

— Ні-ні, все гаразд. — Денні поглянув угору на небо, яке сяяло ясною синню. — Мабуть, тато вибрав правильний день, щоби попідстригати тих звірів із живоплоту, правда ж?

— Гадаю, так, — погодилась Венді.

— А зовсім не дуже схоже на те, що піде сніг, — з надією в голосі промовив Денні.

— Боязно? — спитала Венді. Їй усе крутився у голові той дурний дотеп диск-жокея щодо ватаги Доннера.

— Ба ні, гадаю, ні.

«Ну, — подумала вона, — зараз уже час. Якщо ти збираєшся про щось розпитати, починай зараз або дай цьому спокій по вік».

— Денні, — почала вона якомога невимушенішим голосом, — а ти зрадів би, якби ми переїхали кудись з «Оверлука»? Якби ми не залишалися там на зиму?

Денні дивився вниз, собі на руки.

— Гадаю, що так, — сказав він. — Йо. Але ж там татова робота.

— Інколи, — обережно промовила вона, — у мене складається враження, що тато теж міг би почуватися щасливішим подалі від «Оверлука».

Вони проминули щит з написом «САЙДВІНДЕР ВІСІМНАДЦЯТЬ МИЛЬ», а потім вона, перемкнувшись на другу передачу, обачливо повела пікап на віраж. Венді не ризикувала на цих похилах, вони лякали її до нестями.

— Ти насправді так думаєш? — запитав Денні. Якусь мить він з цікавістю дивився на неї, але потім похитав головою. — Ні, я не думаю, що це так.

— Чому ні?

— Бо він турбується про нас, — заговорив Денні, обережно добираючи слова. Так важко було пояснювати те, про що він сам розумів так мало. Він подумки повернувся до того випадку, про який розповідав містерові Хеллорану, про те, як той великий хлопець роздивлявся у крамниці телевізорів, хотів один украсти собі. То було важке переживання, але принаймні там усе було зрозумілим навіть для Денні, який тоді був лише трохи старшим за немовля. Але дорослі завжди панікують, кожна їх можлива дія замулюється думками про наслідки, сумнівами, уявленнями про власний образ, почуттями любові й відповідальності. Кожен можливий вибір їм здається таким, що має недоліки, й інколи він не міг зрозуміти, чому ті недоліки є недоліками. Так усе це важко.

— Він думає… — знову почав Денні, а тоді кинув швидкий погляд на матір. Вона дивилася на дорогу, не на нього, і він вирішив, що може продовжити: — Він думає, можливо, нам буде самотньо. А потім він думає, що йому тут подобається, і що це гарне місце для нас. Він нас любить і не хоче, щоби ми почувались самотньо… або печально… але він думає, якщо навіть так, усе мусить бути гаразд УПЕРСПЕКТИВІ. Ти знаєш, що таке УПЕРСПЕКТИВІ?

Вона кивнула:

— Так, любий. Знаю.

— Він боїться, що, якщо ми виїдемо, він не зможе знайти собі іншої роботи. Що нам доведеться жебракувати або ще щось.

— Це все?

— Ні, але решта всього така заплутана. Бо він тепер інший.

— Так, — сказала вона, майже зітхнувши. Похил трохи вирівнявся, і вона обережно перемкнулася знову на третю швидкість.

— Я не вигадую, мамуню. Богом присягаюся.

— Я знаю, — сказала вона і посміхнулася. — Це Тоні тобі розповів?

— Ні, — сказав він. — Просто я знаю. А лікар не повірив у Тоні, правда?

— Не зважай на того лікаря, — сказала вона. — Я вірю в Тоні. Я не знаю, що він або хто він таке, чи він якась особлива частина тебе, чи приходить звідкілясь… звідкись ззовні, але я дійсно вірю в нього, Денні. І якщо ти… він… думаєш, що нам варто виїхати, ми так і зробимо. Ми поїдемо з тобою вдвох, а навесні знову будемо разом з татом.

Він подивився на неї з гострою надією.

— Куди? У якийсь мотель?

— Любий, ми не можемо собі дозволити мотелю. Доведеться проситися до моєї матері.

Надія спливла геть з обличчя Денні.

— Я знаю… — почав було він, але замовк.

— Що?

— Нічого, — промурмотів він.

Вона перемкнулася назад на другу, оскільки похил знову покрутішав.

— Ні, доку, прошу, не кажи так. Цю розмову нам треба було розпочати ще багато тижнів тому, я так гадаю. Тому, будь ласка. Що там таке, що ти знаєш? Я не розсерджуся. Я не можу сердитися, бо це надто важливо. Говори мені прямо.

— Я знаю, що ти відчуваєш до неї, — сказав Денні й зітхнув.

— Що я відчуваю?

— Недобрість, — сказав Денні, а тоді, налякавши її, заволав, немов римуючи якусь лічилку. — Недобрість. Неприязнь. Печаль. Так, ніби вона не твоя матуся зовсім. Ніби вона хотіла тебе зжерти. — Він подивився на неї перелякано. — І мені не подобається там, у неї. Вона завжди думає, що була б для мене кращою за тебе. Та як би їй забрати мене в тебе. Мамуню, я не хочу туди їхати. Краще вже мені жити в «Оверлуку», ніж там.

Венді була вражена. Невже все так погано між нею та її матір’ю? Господи, яке це пекло для хлопчика, якщо це так і він дійсно вміє читати, що вони думають одне про одного. Раптом вона відчула себе голішою за саму голизну, немов її зловили під час якогось безстидного вчинку.

— Гаразд, — сказала вона. — Усе гаразд, Денні.

— Ти роздратована на мене, — промовив він зніченим, близьким до сліз голосом.

— Ні, зовсім ні. Насправді ні. Я просто якось так, ніби шокована. — Вони вже минали знак «Сайдвіндер П’ЯТНАДЦЯТЬ миль» і Венді трохи розслабилася. — Денні, я хочу спитати в тебе ще про одне. Я хочу, щоби ти відповів мені якомога правдивіше. Ти це зробиш?

— Так, мамуню, — відповів він ледь не шепочучи.

— Твій тато знову почав випивати?

— Ні, — відказав він, придушуючи два слова, що виринули йому поза губами слідом за цим простим запереченням: «Поки ні».

Венді ще трохи розслабилася. Вона поклала долоню на обтягнуту джинсами ногу Денні і потисла.

— Твій тато дуже сильно старався, — ніжно промовила вона. — Бо він любить нас. І ми його любимо, правда ж?

Денні серйозно кивнув.

Говорячи майже сама до себе, вона продовжувала:

— Він неідеальна людина, але він старався… Денні, він так сильно старався! Коли він… припинив… він пройшов ледь не крізь пекло. Він усе ще крізь нього проходить. Мені здається, якби це було не заради нас, він би просто попустився. Я хочу зробити правильний вибір. І не знаю який. Чи нам поїхати? Чи залишитися? Це немов вибір між приском і полум’ям.

— Я розумію.

— Ти можеш дещо зробити для мене, доку?

— Що?

— Спробуй покликати Тоні, щоби він прийшов. Зараз же. Спитай у нього, чи безпечно нам залишатися в «Оверлуку».

— Я вже намагався, — повільно промовив Денні. — Сьогодні вранці.

— І що було? — спитала Венді. — Що він сказав?

— Він не прийшов, — відповів Денні. — Тоні не прийшов. — І хлопчик зненацька вибухнув плачем.

— Денні, — сказала вона, стривожившись. — Любий мій, не треба. Прошу…

Пікап вильнув через подвійну жовту лінію, і вона, жахаючись, його вирівняла.

— Не вези мене до бабусі, — проказав Денні крізь сльози. — Прошу, мамуню, я не хочу туди їхати, я хочу залишитися з татом…

— Гаразд, — ніжно сказала вона. — Гаразд, саме так ми і зробимо. — З кишені своєї ковбойської сорочки вона дістала серветку «Клінекс» і подала синові. — Ми залишимося. І все буде чудово. Просто чудово.

Розділ двадцять третій

На ігровому майданчику

Джек вийшов на ґанок, підтягуючи зіпер аж під підборіддя, мружачись від яскравого світла. У лівій руці він тримав великі садові ножиці з акумуляторним живленням. Правою рукою він витяг із задньої кишені свіжу хустинку, поялозив нею собі по губах і знову запхав хустинку назад. По радіо обіцяли сніг. Важко було в це повірити, хоча він сам бачить, як на далекому обрії громадяться хмари.

Перекинувши ножиці в іншу руку, він вирушив по доріжці в бік топіарію. «Робота не забере багато часу, — думав він, — місцями трохи підрівняти, та й поготів». Холодні ночі, звісно, призупинили розростання кущів. Трохи розпушилися вуха в кроля та у пса на п’ятах пари лап виросли пухнасті зелені остроги, але лев і буйвіл мали гарний вигляд. Достатньо буде легкого тримінгу, а далі вже нехай надходить сніг.

Бетонна доріжка обірвалась раптово, мов пірнальний трамплін. Він ступив з неї і повз осушений плавальний басейн підійшов до гравійної стежки, що вилася крізь скульптурні живоплоти до самого ігрового майданчика. Підступивши до кролика, він натиснув кнопку на держаку ножиць. Ті ожили з мирним гудінням.

— Привіт, Братчику Кролику, — промовив Джек. — Як воно нічого? Знімемо трохи з тімені та приберемо в тебе зайве з вух? Чудово. Слухай, а ти чув отой анекдот, про роз’їзного торговця і стару леді з хатнім пуделем?

Голос у нього звучав неприродно, дурнувато навіть на його власний слух, і він замовк. Набігла думка, що йому не так уже й до вподоби ці живоплотові тварини. Йому завжди здавалося трохи збоченням мучити старі звичайні кущі підстриганням їх під те, чим вони не є. Уздовж одного шосе у Вермонті на високому схилі, який було добре видно з дороги, кущі вистригли під рекламний напис, що нахвалював якийсь сорт морозива. Змушувати природу просувати морозиво — в цьому було щось неправильне. Гротескне.

(Тебе найняли не філософствувати, Торренсе.)

Ах, дійсно так. Чиста правда. Він почав підстригати кролю вуха, змітаючи на траву дрібне сміття пагілля і галузок. Ножиці дзижчали в його руках тим низьким, доволі огидним металевим звуком, що притаманний, здається, усім інструментам, які живляться від акумуляторних батарей. Сонце яскраво сяяло, але не давало тепла, і тепер уже неважко було повірити, що незабаром піде сніг.

Працюючи швидко, розуміючи, що зупинятися й роздумувати під час виконання такого завдання зазвичай означає зробити похибку, Джек торкнувся кролячого «обличчя» (так зблизька воно зовсім не було схожим ні на який писок, але він знав, що з відстані приблизно двадцяти кроків світло і тіні, а також уява глядача мусять його проявляти), а потім заклацав ножицями вздовж кролячого черева.

Готово, він вимкнув ножиці, відійшов до ігрового майданчика і різко обернувся, щоб ухопити все враз, побачити кролика цілком. Так, вигляд той мав добрий. Ну, наступним буде пес.

— Проте, якби це був мій готель, — промовив він. — Я би повирубував до чорта всю вашу зграю.

Авжеж, так би він і зробив. Зрізав би їх дочиста і створив на їх місці моріжок та поставив би з півдюжини металевих столиків під різнокольоровими веселими парасолями. Насолоджуючись літнім сонечком, люди могли б пити коктейлі на цій галявині «Оверлука». Шипучку з терновим джином, «маргариту» та «рожеву леді», усі ті солодкі напої, що їх так полюбляють туристи. Можливо, ще ром з тоніком. Джек витяг із задньої кишені хусточку і повільно витирав нею собі губи.

— Гайда, гайда, — промовив він ласкаво. Про таке не варто було й думати.

Він уже було зібрався вирушити назад, а тоді щось його раптом спонукало передумати і він натомість зійшов на ігровий майданчик. «Просто смішно, як ніколи не можна зрозуміти дітей», — подумалося йому. Вони з Венді очікували, що Денні зрадіє ігровому майданчику; тут було все, чого могла забажати дитина. Але Джеку не вірилося, щоби Денні заходив сюди більше п’яти разів. Він подумав, що все могло бути інакше, якби тут був також інший хлопчик, щоби з ним гратися.

Хвіртка стиха рипнула, пропускаючи його, а тоді під його підошвами зарипів гравій. Першим чином він підійшов до іграшкового будинку, прекрасної зменшеної моделі самого «Оверлука». Той сягав йому по стегно, отже, був приблизно такої висоти як Денні, коли той витягнеться на повний зріст. Джек присів навпочіпки й зазирнув до вікон третього поверху.

— Ось велетень прийшов, щоби пожерти вас усіх просто у ваших ліжках, — утробно прогудів він. — Поцілуйте на прощання свої великосвітні кредитні рейтинги.

Але це не здавалося аж таким кумедним. Будиночок можна було відкрити, просто його розсунувши — він відкривався на прихованому шарнірі. Усередині нього на вас чекало розчарування. Стіни фарбовані, але загалом уся споруда порожня. «Але ж звісно, так і мусить бути, — сказав він собі. — Бо як інакше дітям сюди забиратися? Іграшкові меблі, які могли тут бути влітку, напевне спакували й відправили на склад до решти реманенту». Закривши будиночок, він почув тихе «клац» клямки.

Підійшовши до дитячої гірки, він поклав ножиці долі і, оглянувшись на дорогу, щоб упевнитися, чи не під’їжджають там уже Венді з Денні, виліз нагору і сів там. Це була гірка для великих дітей, але все одно її лотік виявився затісним для його дорослого гузна. Як давно він востаннє вилазив на гірку? Років двадцять тому? Неймовірним здавалося, що то було так давно, не відчувалося, що так давно, але так воно, либонь, і було, а може, і ще давніше. Він згадав, як його старий водив його до парку, у Берліні, коли він був віком, як зараз Денні, і він тоді там відірвався сповна — гірки, гойдалки, геть усе. Вони зі старим пообідали хот-догами, а потім у чоловіка з візочком купили арахісу. Вони сиділи на лаві і гризли горішки, і зграї голубів тьмяними хмарами клопоталися їм навкруг ніг.

— Не птахи, а кляті сміттярі, — сказав його тато, — не годуй їх, Джеку.

Але врешті-решт вони обоє їх почали годувати і гиготали з того, як вони кидаються по горішки, як вони жадібно бігають услід за горішками. Джек не думав, що старий хоч коли водив до парку його братів. Джек був його улюбленцем, попри те що і Джекові перепадало на горіхи, коли старий напивався, що траплялося часто. Але Джек його любив, любив так довго, скільки міг, ще довго після того, як решта родини його вже тільки ненавиділа і боялася.

Він відштовхнувся долонями і поїхав донизу, але спуск не подарував задоволення. Гірка, якою давно не їздили, виявилася занадто чіпкою, тому дійсно приємної швидкості досягти було неможливо. Та й задниця в нього була таки завелика. Його дорослі ступні гупнулися в невеличку ямку, куди до нього були приземлилися вже тисячі дитячих ніг. Він встав, обтрусив собі зад штанів і подивився на садові ножиці. Але замість того, щоб повернутися до них, пішов до гойдалки, яка теж принесла йому розчарування. Після закриття сезону ланцюги встигли покритися іржею і тепер верещали, як різані. Джек собі пообіцяв, що помастить їх навесні.

Краще припини, порадив він сам собі. Ти вже не дитина. І не потрібен тобі цей майданчик, щоб довести такий факт.

Попри те, він попрямував до лабіринту з секцій бетонних труб — труби теж були затісні для нього, і він їх проминув, — і далі, до захисної огорожі, якою позначався край території. Просунувши пальці крізь її ланки, він подивився крізь огорожу, і проти сонця його заштриховане тінями обличчя стало схожим на обличчя людини за ґратами. Він сам усвідомив цю схожість і, напустивши на лице страждальницький вираз, почав смикати дротяну огорожу, шепочучи: «Вииипустіть мене звідси! Вииипустіть мене звідси!» Але втретє прозвучало вже не так забавно. Час було повертатися до роботи.

От тоді-то він і почув позаду себе той звук.

Він обернувся швидко, насуплено, зніяковіло, загадуючись, чи не побачив хтось, як він дуркує тут, унизу, у дитячому світі. Його очі спершу відзначили гірки та протилежні кінці гойдалки-дошки, на які сідав лише вітер. Потім його погляд перестрибнув далі, до хвіртки в низенькому паркані, що відокремлював ігровий майданчик від галявини й топіарію, — обабіч стежки, прикриваючи її, згуртувалися леви, і кролик там нахилився пощипати травички, і буйвіл готовий атакувати, і пес припав до землі. А поза ними зелена галявина навкруг лунки і сам готель. Він міг звідси бачити навіть краєчок роук-корту біля західного крила «Оверлука».

Усе таке саме, як і було. То чому ж тоді йому по обличчю й руках побігли мурашки, чому волосся йому на потилиці почало ставати сторчма, немов шкіра там, ззаду, зненацька напружилася?

Він знову кинув скоса погляд на готель, але це не дало нічого. Той просто стояв на своєму місці, вікна темні, тоненька ниточка диму в’ється з димаря, надходячи з приглушеного вогню у вестибюлі.

(Ворушися, берися за роботу, бо скоро вони повернуться та й здивуються, чим ти тут займався весь цей час.)

Атож, треба ворушитися. Бо надходить сніг, а він мусить достригти ці кляті живоплоти. Це належить до його обов’язків за угодою. Крім того, вони не наважаться…

(Хто не наважиться? Що не наважиться? Не наважиться на що?)

Він вирушив назад до ножиць, що лежали біля підніжжя гірки для старших дітей, і хруск гравію під його підошвами здався йому неприродно гучним. Тепер мурашки забігали йому по шкірі мошонки, і сідниці в нього поважчали, стали твердими, мов кам’яні.

(Господи-Ісусе, що воно таке?)

Він зупинився біля садових ножиць, але не ворухнувся, щоби їх підняти. Так, щось таки там змінилося. В топіарію. І це так просто, так легко було побачити, що він зразу й не второпав. Тьху, лайнув він себе, ти ж просто щойно підстриг цього сучого кроля, тому-то

(ось воно)

Дихання зав’язло йому в горлі.

Кролик стояв на всіх чотирьох лапах, щипав траву. Торкаючись черевом землі. Але хіба десять хвилин тому той не стояв на задніх лапах, звісно, що стояв, він же підстригав йому вуха… і черево.

Очі його перестрибнули на пса. Коли він спускався по стежині вниз, пес сидів прямо, наче просячи цукерку. Тепер він згорбився, голова нахилена, а з вистриженої клином пащі немов чується беззвучне гарчання. А леви…

(ох ні, бейбі, ні-ні, гай-гай, нізащо)

леви опинилися ближче до стежки. Двоє справа від нього трішечки змінили свої позиції, зсунулися ближче один до одного. Хвіст того одного, що був зліва, розпростався майже поперек стежки. Коли Джек проходив повз них, а потім крізь хвіртку, той лев був праворуч і він був цілком певен, що сидів той обгорнувшись своїм хвостом.

Вони більше не охороняли стежину; вони її блокували.

Джек раптово затулив собі очі долонею і різко її прибрав. Картина не перемінилася. Слабке зітхання, надто тихе, щоби бути стогоном, вирвалось з нього. У свої пияцькі часи він завжди боявся, що трапиться щось на це подібне. Але якщо ти запійний п’яниця, ти називаєш таке БГ… як той старий добрий Рей Мілленд у «Втраченому вікенді», котрий бачив комах, що вилазять зі стін[147].

Як ти назвав би таке абсолютно тверезим?

Запитання малося на увазі суто риторичне, але його розум на нього відповів

(ти назвав би таке божевіллям)

проте.

Роздивляючись на живоплоти-тварини, він усвідомив, що дещо встигло змінитися, поки його долоня прикривала йому очі. Пес підібрався ближче. Не нашорошений більше, він, здавалося, застиг серед бігу, задні лапи підібрані, одна передня простягнута, інша позаду. Зелена паща роззявлена ширше, підрізані гілочки на вигляд безжально гострі. А тепер Джеку уявилося, що серед зелені він бачить ще й западини, де ховаються тьмяні очиська. Дивляться на нього.

«Чому вони мусять бути підстриженими? — панічно подумав він. — Вони перфектні».

Знову легенький звук. Він мимовіль на крок позадкував, коли поглянув на левів. Один з тих двох, що були справа, просунувся трохи поперед іншого. Голова в нього була нахилена. Одною лапою він уже ледь не торкався низького парканчика. Господи правий, що ж далі?

(далі він стрибне і вмить зжере тебе, немов у якійсь дитячій жаскій байці)

Це було схожим на ту гру, в яку вони грали дітьми, — Червоне Світло. Один з них називався «Воно»; стоячи спиною до інших, він рахував до десяти, а тим часом решта гравців скрадалися вперед. Коли Воно доходив до десяти, він рвучко обертався, і, якщо помічав когось у русі, ті виходили з гри. Інші залишалися застиглими, мав статуї, поки Воно не відвертався і знову починав рахувати. Так вони підбиралися все ближче й ближче, аж поки десь між «п’ять» і «десять» ти не відчував чиюсь руку в себе на спині…

Хруснув гравій на стежці.

Він смикнув головою, щоби побачити пса; той уже подолав половину стежки, його роззявлена паща позіхала тепер зразу за левами. До цього то був просто кущ, вистрижений під загальний обрис собаки, витрибенька, яка, якщо до неї наблизитися, втрачала всю свою чіткість. Але тепер Джек побачив, що той був обстрижений так, щоби мати вигляд німецької вівчарки, а вівчарки можуть бути лютими. Вівчарку можна видресирувати на вбивцю.

Звук важкого шереху.

Той лев, що зліва, просунувся до самого парканчика; мордою вже торкається штахету. Він немов щириться до Джека. Джек відступив ще на два кроки назад. У голові йому божевільно стугоніло, він відчував, як пересохле дихання дере йому горло. Ось і буйвіл ворухнувся, пересунувся правіше, опинившись трохи позаду і збоку від кроля. Голова нахилена, зелені живоплотові роги націлені на Джека. Біда в тому, що неможливо було стежити за ними всіма. Всіма одночасно.

З нього почало виходити щось схоже на скигління, хоча у своїй зосередженості сам він залишався зовсім несвідомим того, що взагалі видає якийсь звук. Очі його перестрибували з одної живоплотової істоти на іншу, намагаючись побачити їх у русі. Вітер своїми різкими поривами спричиняв голодний тріск у щільному гілляччі. А які звуки почнуть лунати, якщо вони його вхоплять? Та звісно ж, він знав які. Звуки кусання, роздирання, ламання. Це буде…

(ні ні НІ НІ Я В ЦЕ ЗОВСІМ НЕ ВІРЮ!)

Він ляснув долонями себе по обличчю, затуляючи очі, вчепившись собі у волосся, в лоба, у пульсуючі скроні. І так він стояв доволі довго, дедалі більше наповнюючись жахом, аж поки вже несила стало його терпіти, і тоді він з криком відірвав долоні від очей.

Біля зеленої галявинки при лунці для гольфу прямо сидів пес, немов випрошуючи якоїсь подачки. Буйвіл байдуже пасся, знову обернутий у бік роук-корту, як воно й було, коли Джек щойно прийшов сюди з ножицями. Кролик стояв на задніх лапах, вуха стирчать угору, прислухаючись до найменшого звуку, добре видно свіжопідстрижене черево. Леви, вкорінені на своїх місцях, стояли вздовж стежки.

Він ще довго стояв заціпенілий, аж нарешті почало уповільнюватися хрипке дихання в його горлі. Поліз рукою по сигарети і витрусив чотири штуки просто на гравій. Нахилившись їх підібрати, він збирав їх навпомацки, не відриваючи очей від топіарію, бо боявся, що звірі почнуть рухатись знову. Зібравши сигарети, три з них він абияк запхнув назад до пачки, а четверту підкурив. Після двох глибоких затяжок він кинув сигарету долі і розчавив підошвою. Тоді пішов до ножиць і підібрав їх.

— Я дуже втомлений, — сказав він, і зараз промовляти вголос здавалося цілком нормальним. Це зовсім не здавалося йому божевільним. — Я пережив таке напруження. Ті оси… п’єса… Ел дзвонить мені і таке говорить. Та все гаразд.

Він побрів назад угору, до готелю. Із закута в його розумі щось нервово смикало, намагаючись змусити його якнайдалі обійти живоплотових тварин, але він вирушив просто по гравійній стежці, прямо крізь них. У них потріскував легкий вітерець, але то і все. Все те йому було привиділося. Він пережив панічний страх, але тепер усе вже минулося.

Затримавшись у кухні «Оверлука» тільки щоби прийняти пару пігулок екседрину, він потім спустився вниз і там рився в паперах, поки не почув торохтіння готельного пікапа, коли той уже був зовсім на під’їзді. Він піднявся нагору зустріти їх. Почувався цілком добре. Він не бачив потреби розказувати про свої галюцинації. Він пережив панічний страх, але тепер усе вже минулося.

Розділ двадцять четвертий

Сніг

Сутеніло.

Вони стояли на ґанку в світлі, що спливало: Джек посередині, лівою рукою обіймаючи за плечі Денні, а правою Венді за талію. Вони разом дивилися, як з рук у них спливає можливість вибору.

Небо цілком затягнуло хмарами о пів на третю, а годиною пізніше почався сніг, і цього разу не потрібен був синоптик, щоби повідомити, що це серйозний сніг, а не пороша, яка розтане або яку здує геть, коли заухкає вечірній вітер. Спершу він падав ідеально прямими смугами, вибудовуючи сніговий покрив, що покривав усе рівномірно, але тепер, приблизно за годину відтоді як він розпочався, з північного заходу почав задувати вітер, і сніг почав замітати ґанок та узбіччя під’їзної алеї «Оверлука». Автодороги поза його територією сховалися під щільним білим покривалом. Живоплотові тварини також пропали, але коли Венді з Денні тільки приїхали додому, вона похвалила його за гарно виконану роботу. «Ти так вважаєш?», — відгукнувся він, і не сказав більше нічого. Тепер живоплоти були поховані під безформними білими хламидами.

Дивно, як усі вони думали різні думки, але відчували ту саму емоцію: полегшення. Міст було спалено.

— Чи колись прийде весна? — прошепотіла Венді.

Джек міцніше її притиснув.

— Ти й не зчуєшся як. А що ти скажеш на те, щоби нам піти досередини і чимсь повечеряти? Холодно тут.

Вона посміхнулася. Весь цей день Джек здавався таким відстороненим, і раптом… ну, дивно. Зараз він говорив своїм нормальним голосом.

— Мене це влаштовує. А тебе як, Денні?

— Звичайно.

Тож вони разом пішли досередини, залишивши вітер виводити його монотонне низьке скиглення, яке триватиме всю ніч, — звуки, які їм доведеться добре пізнати. Сніжинки, кружляючи, танцювали на ґанку. «Оверлук» дивився на все це так само, як робив це впродовж уже майже трьох чвертей століття, — його затемнені вікна тепер обросли сніговими бородами — байдужий до того факту, що тепер він відрізаний від цілого світу. А можливо, його тішили плани на майбутнє. Всередині його мушлі ці троє зайнялися своїми рутинними вечірніми справами, наче мікроби, заманені в пастку черева монстра.

Розділ двадцять п’ятий

Усередині номера двісті сімнадцять

За півтора тижня довкола готелю «Оверлук» уже лежав двофутовий шар снігу, білого і хрусткого. Живоплотовий звіринець поховало аж по кульші; застиглий, стоячи на задніх лапах, кролик, здавалося, здіймається з якогось білого виру. Деякі замети сягали п’ятифутової глибини[148]. Вітер постійно їх змінював, переформовуючи у хвилясті, схожі на дюни, пагорби. Джек двічі незграбно пройшовся у снігоступах довкола, ходив до складу по лопату, щоби розчищати ґанок; на третій раз він знизав плечима і просто розчистив стежку крізь замет, що височів проти дверей, дозволивши Денні розважатися з’їжджанням зі схилів праворуч і ліворуч цієї стежки. По-справжньому епічні замети височіли під західним боком «Оверлука»; деякі з них сягали двадцяти футів, а поза ними лежала гола земля, виметена безперервними шквалами вітру аж до трави. Вікна першого поверху позасипало, і той вид з обідньої зали, який так був заполонив Джека в день закриття, зараз був не більш хвилюючим, аніж вигляд пустого кіноекрана. Телефон у них уже вісім днів як вимкнувся, тож єдиним каналом їх зв’язку із зовнішнім світом залишилася ГЧ-рація в кабінеті Уллмана.

Тепер сніг ішов щодня, інколи він падав недовго, лише припудрюючи сяючу скрижанілу кірку, інколи сніжило по-справжньому, коли вітер після низького гудіння заводився до ледь не жіночого верещання, від якого навіть цей старий готель похитувався і тривожно стогнав у своїй глибокій сніговій колисці. Нічна температура не піднімалася вище десяти градусів, і, хоча термометр біля службового входу кухні подеколи після полудня піднімався аж до двадцяти п’яти[149], постійний, гострий, як ніж, вітер робив незручними виходи надвір без лижварської маски. Проте всі вони виходили в ті дні, коли сяяло сонечко, зазвичай наряджаючись у два комплекти одягу, а поверх пальчаток надягаючи ще й рукавиці. Бажання вибиратися надвір стало майже нав’язливим; навкруг готелю пролягли подвійні сліди «Податливого Літуна» Денні[150]. Комбінації виникали безкінечно: Денні їде, батьки його тягнуть; тато їде і регоче, в той час як тягти намагаються Венді з Денні (їм цілком просто було тягнути його по насту і категорично неможливо, коли наст вкривала пухка подушка снігу); Денні і мама їдуть; Венді їде сама, тоді як її тягнуть її мужчини, пихкаючи білим паром, немов запряжені конячки, прикидаючись, ніби вона важча, ніж насправді. Вони багато сміялися під час цих санних подорожей навкруг будівлі, хоча покрики вітру, такого безмірного у своїй бездонно щирій байдужості, робили їх сміх деренчливим і вимушеним.

Вони знаходили на снігу сліди карибу, а одного разу побачили самих карибу, група з п’яти оленів стояла недвижно нижче захисної огорожі. Вони по черзі приставляли собі до очей Джеків бінокль «Цейс Айкон», щоб краще їх роздивитися, і, дивлячись на них Венді отримала дивне, нереальне відчуття: вони стояли, глибоко ногами занурені в сніг, який покривав шосе, і тут вона усвідомила, що між сьогодні і весняною відлигою ця дорога належатиме більше карибу, аніж їм. Зараз речі, створені тут людьми, знітилися. Карибу це розуміли, вважала вона. Опустивши бінокль, вона сказала щось про те, що треба приготувати обід, а в кухні трішки поплакала, намагаючись позбавитися жахливого відчуття замкненості, яке іноді пригнічувало її так, наче чиясь велика рука лягала їй на серце. Вона думала про карибу. Вона думала про ос, яких Джек виніс під мискою «Пірекс» на платформу біля службового входу, щоби вони там замерзли.

У реманентному складі на цвяхах висіло повно снігоступів, і Джек знайшов їм по парі потрібного розміру, хоча ті, що дісталися Денні, й були трохи завеликими. Джек добре давав собі з ними раду. Хоча він не взував снігоступів з часів свого дитинства у Берліні, штат Нью-Гемпшир, старі навички відновилися швидко. Венді не була від них у захваті — навіть п’ятнадцятихвилинне тупцяння довкола у цих негабаритних, мереживних ластах змушувало жорстоко боліти її стегна й гомілки — натомість Денні виявив велике зацікавлення і вперто намагався опанувати хитрощі цієї справи. Поки що він часто падав, але Джек радів його просуванню в навчанні. Казав, що не пізніше лютого Денні вже буде скакати колами навкруг них.

Цього дня небо було затягнуте хмарами, і ближче до полудня воно вже почало сіятися снігом. По радіо обіцяли ще вісім-дванадцять дюймів, заодно співаючи осанну Опадам, цим великим богам колорадських лижників. Венді, сидячи в спальні, в’язала шалик і тихо думала, що точно знає, що мусили би зробити ті лижники з усім цим снігом. Вона точно знала, куди вони його мусили б собі засунути.

Джек був у льоху. Спустився перевірити топку і котел — відколи їх відрізало від світу снігом, такі перевірки перетворилися для нього на ритуал, — і задоволено переконавшись, що все працює добре, він помандрував крізь арку, вкрутив лампочку і всівся на знайдений ним старий, весь у павутинні, туристичний складаний стілець. Гортаючи старі документи й газети, він постійно витирав собі губи хустинкою. Затворництво вилужило його шкіру від осінньої засмаги, і, сидячи тут, згорбленим над пожовклими, ламкими паперами, з неохайно повислим на лоба рудувато-білявим волоссям, вигляд він мав дещо божевільний. Йому трапилися деякі незвичайні речі, що були запхані між ордерів, рахунків і транспортних накладних. Бентежні речі. Довгий обривок скривавленого простирадла. Розчленований плюшевий ведмедик, якого, схоже порубали на шмаття. Зіжмаканий аркуш дамського поштового паперу бузкового кольору, під мускусом часу на ньому все ще тримався примарний аромат якихось парфумів, лист вицвілим синім чорнилом, розпочатий і не завершений:

«Милий Томмі, мені тут, у горах, не думається так добре, як я сподівалась, я маю на увазі про нас, звісно, про кого ж іще? Ха. Ха. Щось повсякчас стає на заваді. Мені снилися дивні сни, ніби щось тут гупає вночі, ти таке міг собі уявити, щоб…»

І це все. Лист був датований двадцять сьомим червня тисяча дев’ятсот тридцять четвертого року. Він знайшов ляльку-маріонетку, що надягалася на руку — з вигляду або відьма, або чаклун… у всякому разі, щось таке з довгими зубами, у гостроверхому ковпаку. Неймовірно, але лялька була запхана між пачками рахунків за природний газ і мінеральну воду «Віші». І ще щось, схоже на вірш, записаний темним олівцем на звороті якогось меню:

Медоку,

Ти тут чи ні?

Знову блукалось мені уві сні.

Рослини ворушаться під килимом.

Ані дати на меню, ані назви вірша, якщо це таки був вірш. Туманний, але чарівливий. Йому подумалося, що всі ці речі ніби деталі головоломки, шматки, які врешті-решт складуться разом, якщо йому вдасться знайти сполучні ланки. Тож він і продовжував шукати, здригаючись і витираючи собі губи кожного разу, як позаду нього пробуджувалася з ревом топка.

Денні знову стояв перед номером двісті сімнадцять.

Майстер-ключ лежав у нього в кишені. Денні дивився на двері з якоюсь немов наркотичною жадібністю, а його тулуб посмикувався і трясся під фланелевою сорочкою. Він тихо й незграйно щось мугикав.

Він не хотів туди заходити, куди там, після того пожежного рукава. Йому було страшно сюди йти. Страшно було брати ключа, переступаючи заборону батька.

Йому хотілося сюди прийти. Цікавість

(кота вбила; вдовольнена — оживила)

тягла, наче рибальський гачок, застряглий у його мозку, наче нав’язлива пісня сирени, якої не вгамувати. Та й хіба містер Хеллоран не казав: «Я не думаю, щоби там було щось, здатне вчинити тобі якесь зло?»

(Ти обіцяв)

(Обіцянки даються на те, щоби їх порушувати.)

Він аж здригнувся від цієї думки. Вона ніби надійшла ззовні, комашина, дзизкуча, м’яко улеслива.

(Обіцянки даються на те, щоби їх порушувати, дорогий мій арак. порушувати. ламати. розбивати на друзки. трощити молотком. ЩОНАЙПЕРШЕ!)

Його нервове бриніння вилилося в негідну, атональну пісню:

«Лу, Лу, скачи д’мене, Лу, скачи д’мене, Лу, моя мииила…»

Хіба містер Хеллоран не був правий? Хіба, врешті-решт, не це та причина, з якої Денні тримав мовчанку і дозволив снігу замкнути їх тут?

(«Просто замруж очі, і воно минеться»)

Те, що він був побачив у Президентському люку, уже минулося. А змія виявилася лише пожежним рукавом, що упав на килим. Так, навіть кров у Президентському люку стала безпечною — це щось старе, щось, що трапилося задовго до того, як він народився, чи навіть до того, як його було задумано, щось, з чим давно покінчено. Щось на кшталт фільму, який може бачити тільки він сам. Нема тут нічого, насправді нічого такого в цьому готелі, що могло б вчинити йому зло, і якщо він мусить довести це самому собі, зайшовши до цього номера, чому б йому цього не зробити?

«Лу, Лу, скачи д’мене, Лу, скачи д’мене…»

(Цікавість кота вбила, дорогий мій арак, мій дорогий арак, вдовольнена — оживила, став він цілим і здоровим знову, від лапок і до вушок, від голови й до п’ят, от такий вар’ят. Він розумів, що ті речі)

(як страшні картинки, вони не можуть заподіяти тобі злого, але, о, Боже мій)

«чому в тебе такі великі зуби, бабусю а може це вовк у костюмі СИНЬОЇБОРОДИ або СИНЯБОРОДА у вовчому костюмі а я такий)

(радий що ти спитав бо цікавість вбила того кота і саме НАДІЯ на її вдоволення оживила)

цим коридором, м’яко тупочучи по цьому синьому й звивистому джунглевому килиму. Він спершу зупинився біля вогнегасника, вставив мідний наконечник назад у рамку, а потім, з серцем, що бухкало, тицяв і тицяв у нього пальцем, шепочучи: «Нумо, вкуси мене. Нумо, вкуси мене, ти, дешеве чмо. Не можеш, правда? Га? Ти всього лиш дешевий пожежний шланг. Ні на що не здатний, окрім як лише тут валятися. Нумо, давай!» Він почувався божевільно зухвалим. І нічого не трапилося. Врешті-решт, то був лише пожежний рукав, усього лиш брезент та мідь, його можна порубати на шматки, а він і не пожаліється, не смикнеться і не почне вигинатися, не закривавить зеленим слизом весь синій килим, бо це лише рукав, ні носа, ні троянди, ані скляних ґудзів, ні атласних бантів, ніяких задріманих змій… а він поспішав, поспішав далі, бо він був[151]

(«запізнююся, я запізнююся», — вигукнув білий кролик.)

білим кроликом. Так. Тепер там, надворі, на ігровому майданчику був білий кролик, колись він був зеленим, але тепер він став білим, немов щось раз у раз шокувало його сніжними, вітряними ночами і зістарило…

Денні дістав з кишені майстер-ключ і вставив у замок.

«Лу, Лу…»

(білий кролик поспішав на партію в крокет у Червоної Королеви де в крокет грають лелеками замість молотків і їжаками замість куль)

Він торкнувся ключа, дозволив своїм пальцям його обмацувати. У голові було відчуття байдужості й нудоти. Він обернув ключ і механізм гладесенько відгукнувся глухим клацанням.

(ГЕТЬ ЙОМУ ГОЛОВУ! (ГЕТЬ ЙОМУ ГОЛОВУ! (ГЕТЬ ЙОМУ ГОЛОВУ!

(утім ця гра не крокет молотки трохи коротші ця гра називається)

(УДАР-ГАХ! Прямо у ворітця.)

(ГЕТЬ ЙОМУ ГОЛОООООВУУУУУУУУ…)

Денні штовхнув двері, і вони прочинилися. Вільно, без жодного скрипу. Він стояв просто при вході до великої спальні/вітальні, і хоча снігу аж до сюди не навалило — найбільші замети все ще височіли на фут нижче вікон другого поверху — в кімнаті було темно, бо тато позакривав віконниці західної експозиції ще два тижні тому.

Стоячи в одвірку, він потягнувся праворуч і намацав планшетку вмикача. У кришталевій люстрі під стелею загорілися дві лампи. Денні ступив далі всередину і оглянувся довкола. Килим тут лежав м’який і глибокий, спокійного рожевого кольору. Утішливий. Двоспальне ліжко під білим покривалом. Письмовий стіл

(Вдійте ласку, скажіть: Чому ворон схожий на письмовий стіл!)

біля великого, прикритого віконницями вікна. У сезон Неустанний Писака

(все так чудово, жах, вас нема тут)

має гарний вид на гори, щоби описувати його своїм близьким, які залишилися вдома.

Він ступив ще далі вглиб. Нічого тут нема, зовсім нічого. Лише пуста кімната, холодна, бо тато сьогодні прогрівав східне крило. Комод. Шафа, її дверцята відкриті, демонструючи повне сідало готельних вішаків того типу, що не вкрадеш. На приліжковому столику Гідеонівська Біблія[152]. Ліворуч від Денні були двері ванної кімнати, велике, на весь людський зріст, дзеркало, яке висіло на цих дверях, відбивало його образ, з побілілим обличчям. Двері ці стояли напіввідтулені і…

Він побачив, що його двійник злегка кивнув.

Так, воно саме там, чим би воно не було. Усередині. У ванній кімнаті. Його двійник рушив уперед, немов покидаючи дзеркало. Він виставив свою долоню і притис її до долоні Денні. Услід за тим двійник навскіс відсахнувся, і двері ванної прочинилися навстіж. Денні подивився всередину.

Довга кімната, старомодна, як вагон Пуллмана[153]. На підлозі крихітні шестигранні кахлі. У дальнім кінці унітаз з піднятою кришкою. Праворуч — раковина вмивальника, а над ним ще одне дзеркало, за такими зазвичай ховається аптечна шафка. Ліворуч стояла величезна біла ванна на пазуристих лапах, душова штора запнута. Денні вступив у ванну кімнату і немов уві сні пішов до ванни, наче керований ззовні, наче все це було якимсь з тих видінь, що їх доставляв йому Тоні, а раптом він побачить щось гарне, коли відтулить душову штору, щось таке, про що вже забув тато або втратила мама, таке, що зробить їх обох щасливими…

Тож він відсунув штору вбік.

Жінка у ванні була мертвою вже віддавна. Розпухла, синюшного кольору, її надутий газами живіт здимався над холодною, вкритою крижаною шугою водою, наче плотський острів. Вона втупилася в очі Денні своїми очима, склянистими й великими, як яйця. Вона вишкірялася своїми розтягнутими в гримасі синюшними губами. Груди її врозвал. Її лобкове волосся ніби пливе на поверхні води. Її пальці вчепилися в рифлені вінця порцелянової ванни, немов крабові клішні.

Денні заверещав. Але жодного звуку не злетіло з його губ; обернувшись всередину і вглиб, той упав донизу, в його власну темряву, вкинутим до колодязя каменем. Він зробив один спотикливий крок назад, почувши, як клацнули його підбори на білих шестигранних кахлях, і в ту ж мить з нього ринула сеча, вона потекла з нього несилувано, вільно.

Ця жінка почала сідати.

Вона сідала, так само шкірячись, втупившись у нього своїми велетенськими очима-яйцями. З-під її мертвих долонь на порцеляні прохоплювалися пердячі звуки. Її груди колихалися, наче пара старезних боксерських груш. Ледь чутно тріскалися пластинки криги. Вона не дихала. Вона була трупом, вона була мертвою вже довгі роки.

Денні крутнувся й побіг. Метнувся крізь двері ванної, очі ледь не вискакують з очниць, волосся сторчма, як у їжака, що ось-ось згорнеться в запобіжну

(крокет? чи роук?)

кулю, рот відкритий, беззвучний. Він стрімголов підбіг до вхідних дверей номера двісті сімнадцять, які тепер виявилися зачиненими. Він почав молотити по них, далебі неспроможний усвідомити, що вони незамкнені, що йому достатньо, аби випустити себе, просто повернути ручку. З його горла виривались оглушливі крики, що були поза межами слухового діапазону людини. Він лише міг молотити по дверях, чуючи, як мертва жінка йде до нього, розпухле черево, сухе волосся, простягнуті руки — щось, що пролежало мертвим у тій ванні, либонь, довгі роки, забальзамоване там чарами.

Двері ніяк не відчиняються, не відчиняються, не відчиняються, не відчиняються.

А тоді до нього дійшов голос Діка Хеллорана, такий раптовий і нежданий, такий спокійний, що його було заціплені голосові зв’язки звільнилися і він почав слабенько плакати… не зі страху, а від вдячного полегшення.

(я не думаю, що воно може вчинити тобі якогось зла … це як картинки в книжці… заплющ очі, і воно пропаде.)

Його повіки опустилися. Його долоні згорнулися в клубочки. Плечі зіщулилися від його напруженого зосередження:

(Там нічого нема там нічого нема зовсім там ТАМ нічого нема!)

Час минав. І він почав заспокоюватися, він тільки-но почав усвідомлювати, що ці двері мусять бути незамкненими і він може вийти, аж тут просяклі багаторічною сирістю, розпухлі, смердячі рибою руки м’яко зімкнулись у нього на горлі і невблаганно його розвернули, щоби він впритул дивився в те мертве, синюшне обличчя.

Частина четверта

У cніговій пастці

Розділ двадцять шостий

Країна снів

В’язання навівало на неї сонливість. Сьогодні навіть Барток ввігнав би її в сон, а на маленькому програвачі грав не Барток, там грав Бах[154]. Руки в неї рухалися дедалі повільніше й повільніше, і якраз в той час, коли її син знайомився з давньою мешканкою номера двісті сімнадцять, Венді вже спала з в’язанням у себе в пелені. Пряжа і шпиці мірно здіймалися в такт з її диханням. Сон її був глибоким, без сновидінь.

Джек Торренс також заснув, але його сон був поверховим і неспокійним, населений сновидіннями, які здавалися занадто живими, щоби бути просто мареннями, — вони безперечно були яскравішими за будь-які сновидіння з усіх, що снились йому до того.

Повіки в нього почали важчати, ще коли він рився у пачках рахунків за молоко, на позір — по сотні в кожній, загалом десятки тисяч. Проте кожному папірцю він дарував бодай побіжний погляд, побоюючись, що, якщо не діятиме ретельно, він може проґавити саме той шматочок «Оверлукіани», котрий йому потрібен, щоби вибудувати містичний зв’язок, який, на його переконання, мусив десь тут бути наявним. Він почувався людиною, яка, тримаючи в руці електричний дріт, блукає наосліп у незнайомій, темній кімнаті в пошуках розетки. Якщо вдасться знайти — винагородою стане видовище чудес.

Джек рішуче наладився проти телефонного дзвінка Ела Шоклі і його вимоги; власна дивна пригода на ігровому майданчику підштовхнула його до цього. Той досвід був занадто збіса близьким до нервового зриву, і він себе переконував, що тоді його розум повстав проти Елової високочортової вимоги заглохнути й не думати про книжку. Можливо, то був сигнал, до якої міри можна тиснути на його власне почуття самоповаги, перш ніж воно цілком зникне. Він таки напише цю книгу. Якщо це означатиме кінець його стосункам з Елом Шоклі, то й нехай. Він напише біографію цього готелю, напише її навідліг відвертою, а вступом до неї стане його галюцинація — як рухаються тварини топіарію. Назва у книги буде банальна, але конкретна: «Дивний курорт: Історія готелю «Оверлук». Навідліг відверто, саме так, але книга буде написана без мстивості, у жоднім разі не з метою поквитатися з Елом, Стюартом Уллманом, Джорджем Гетфілдом, власним батьком (жалюгідний задиракуватий п’яниця, ось хто він був) чи будь з ким, як на те пішло. Він її напише, бо «Оверлук» його причарував — чи можливе тут бодай якесь простіше або правдивіше пояснення? Він напише її з тієї ж причини, з якої, на його переконання, написано всю велику літературу, художню чи документальну: правда відкривається, врешті-решт вона завжди відкривається. Він напише її, бо відчуває, що мусить.

«П’ятсот гал. незбираного молока. Сто гал. знежиреного молока. Опл. Списано з рах. Триста пінт помаранчевого соку. Опл.»

Він посунувся вглиб на сидінні свого стільця, так само тримаючи пачку рахунків, але очі його вже не дивилися, що там на них надруковано. Вони затуманилися. Повіки стали млявими й важкими. Думки зісковзнули з «Оверлука» до його батька, котрий працював санітаром у Берлінській клінічній лікарні. Велика людина. Товстун, що сягав шести футів двох дюймів[155], він залишився вищим за Джека навіть тоді, коли Джек уже досяг свого кінцевого зросту шість футів рівно… мова не йде про те, що старий на той час іще залишався на цьому світі. «Вишкребок», — проказував він і тут же ласкаво шльопав Джека, регочучи. Малося там іще двоє інших братів, обидва вищі за свого батька, та Беккі, яка в п’ятнадцять років була всього на два дюйми нижчою за Джека, але вищою за нього впродовж більшої частини їх дитинства.

Його стосунки з батьком були немов розцвітання якоїсь потенційно красивої квітки, що, цілком розкрившись, виявилася всередині порченою. Поки йому не виповнилося семи років, він сліпо й сильно любив цього високого, череватого чоловіка, попри всі прочуханки, всі синці в себе на тілі, а подеколи й під очима.

Він добре пам’ятав оксамитові літні вечори, тихий дім, найстарший брат Бретт десь гуляє зі своєю дівчиною, середній брат Майк щось вчить, Беккі з їхньою матір’ю у вітальні, дивляться щось по старому громіздкому телевізору; а він, у самій лише піжамній сорочці, сидить у коридорі, на позір граючись своїми машинками, насправді ж чекаючи тієї миті, коли тишу зірве гучний грюкіт розчахнутих навстіж дверей, як зареве, вітаючи його, батько, коли побачить, що Джекі на нього чекав, свій власний щасливий вереск у відповідь, поки цей величезний чолов’яга наближатиметься по коридору, сяючи у світлі коридорної лампи рожевою шкірою під коротко стриженим волоссям. При тому світлі у своїй шпитальній білій робі — сорочка завжди розстебнута (а іноді й закривавлена), манжети штанів напущені на чорні туфлі — він завжди скидався на якогось м’якого, колихливого, завеликого привида.

Батько згрібав його в руки, і Джекі п’янко злітав вгору, та так швидко, що здавалося, він відчуває, як повітря, немов свинцевою шапкою, тисне йому на голову, знову й знову вгору, вони обидва вигукують «Ліфт! Ліфт!»; але траплялися вечори, коли його батько у своєму сп’янінні не зупиняв достатньо вчасно висхідного ліфта власних м’ясисто-м’язистих рук і Джекі, наче дитина-ракета, перелітав просто через батькову стрижену пласким їжачком голову, щоби аварійно приземлитися позаду тата на коридорній підлозі. А бувало іншими вечорами, батько просто вганяв його в реготливий екстаз, метляючи ним крізь ту зону в повітрі, де навкруг батькового обличчя висів, немов вологий туман, запах пива, і гнув його, і трусив, і крутив ним, наче регочучою ганчіркою, щоби насамкінець опустити, поставити на ноги, гикаючого від пережитого.

Рахунки вислизнули з його розслаблених пальців і спурхнули колихливо в повітря, щоби ліниво розлягтися на підлозі; повіки, що були зімкнулися з витатуйованими на їх внутрішніх поверхнях ледь не стереоскопічними образами його батька, трішки розплющилися, а тоді зімкнулися знову. Він легенько здригнувся. Як ті рахунки, як осінні осикові листя, ліниво колихаючись, попливла додолу свідомість.

То була перша фаза його стосунків з батьком, але на той час, коли вона вже добігала кінця, він зрозумів, що Беккі і його брати, всі вони старші за нього, ненавидять батька і що їхня матір, непоказна жінка, яка рідко промовляла щось голосніше за жебоніння, страдницьки терпить його лише тому, що її католицьке виховання їй каже, що вона мусить. У ті часи Джекові не здавалося дивним, що його батько виграє всі суперечки зі своїми дітьми за допомогою кулаків, і не здавалося дивним, що його власна любов мусить іти в парі зі страхом: страхом перед грою в ліфт, яка будь-якого вечора може закінчитися аварією з каліцтвом; страхом, що по-ведмежому добрий гумор батька в його вихідний день може раптом обернутися ревінням вепра і ляпасом його «добрячої правиці»; а інколи, як йому пригадалося, він під час гри навіть боявся, що на нього впаде батьківська тінь. Саме під кінець тієї фази він почав помічати, що Бретт ніколи не приводить до них додому своїх дівчат, а Майк і Беккі своїх приятелів.

Любов почала згортатися у дев’ять років, коли батько своєю палицею поклав їхню матір до лікарні. З палицею він почав ходити за рік до того, коли дорожній інцидент зробив його кульгавим. Після того він з нею не розлучався — то був такий довгий, чорний, товстий, із золоченою головкою кий. Зараз, куняючи, Джек шарпнувся всім тілом, щулячись від незабутнього звуку, з яким той кий прошивав повітря, його вбивче «швах», і важкий удар у стіну… або в плоть. Батько побив матір зовсім без усяких підстав, раптово і без попередження. Вони сиділи за столом, вечеряли. Батьків кий стояв біля його стільця. Був вечір неділі, кінець триденного вікенду для татуся, вікенду, який він у своїй неповторній манері пропиячив весь наскрізь. Смажені курчата. Горошок. Картопляне пюре. Тато за столом на чільному місці, тарілка його ущерть повна, він чи то куняє, чи ледь не куняє. Матір подає тарілки. І раптом тато вже анітрішечки не сонний, його глибоко заховані в ожирілих очницях очі зблискують якимсь тупим, злющим роздратуванням. Перескакують з одного члена родини на іншого, явно напинається жила в нього посеред лоба, а це завжди поганий знак. Велика веснянкувата долоня упала на золоту головку палиці, пестить її. Він щось сказав про каву — до цього дня Джек був упевнений, що батько промовив «кава». Матір було відкрила рота, щоби відповісти, але враз крізь повітря жахнула палиця, вгативши її просто в обличчя. З носа їй ринула кров. Закричала Беккі. Мамині окуляри впали їй у підливу. Палиця відскочила, а тоді опустилася знову, цього разу їй на голову, розтявши там шкіру. Мама повалилася на підлогу. Батько вже підвівся зі свого стільця і рушив довкола столу туди, де вона лежала, нестямна, на килимі, рухався він швидко, з притаманною гладунам гротескною жвавістю, розмахуючи палицею, його маленькі очі блищали, жирне воло дрижало, коли він заговорив до неї так, як завжди говорив до своїх дітей під час подібних вибухів: «Ну. Тепер уже, заради Христа. Гадаю, ти отримаєш врешті свої ліки. Кляте щеня. Гадюче насіння. Нумо, отримай кару». Палиця встигла піднестися вгору і впасти вниз сім разів поспіль, перш ніж Бретт з Майком вхопили, відтягнули батька, вибороли той кий йому з рук. Джек

(маленький Джекі зараз він був маленьким Джекі що задрімав і бурмоче на оплетеному павутинням туристичному стільці в той час як топка позаду нього з ревінням пробуджується до повного життя)

точно знав, скільки тоді впало ударів, бо кожне глухе «чвак» по тілу матері закарбувалося в його пам’яті, як безмозкий штрих чекана на камені. Сім разів «чвак». Не більше, не менше. Вони з Беккі плачуть, дивлячись і не вірячи власним очам, на окуляри матері в картопляному пюре, одна з тріснутих лінз вимазана підливкою. Бретт кричить з коридору татові, застерігаючи, що, якщо той поворухнеться, він його вб’є. А тато знову і знову повторює: «Кляте мале щеня. Клятий малий вилупок. Віддай мені мою палицю, ти, кляте мале цуценя. Дай-но її сюди». Бретт, істерично розмахуючи палицею, відповідає: «Так, так, я тобі дам, тільки поворухнешся лишень, я тобі таки дам, чого забажаєш, і ще додам з походом. Я тобі сповна надаю». Мама, стуманіла, повільно підводилася на ноги, її вже набрякле обличчя, що розпухало далі, немов перекачана стара шина, кровоточило у чотирьох чи п’яти різних місцях, і тоді вона сказала жахливу річ, мабуть, це була єдина її фраза, яку Джекі міг пригадати дослівно: «Хто забрав газету? Ваш тато хоче подивитися комікси. Дощ усе ще йде?» Після цього вона знову повалилася на коліна, і волосся звисало на її розпухле, закривавлене лице. Майк дзвонить лікарю, белькоче щось у телефон. Чи може той терміново приїхати? Тут таке з матір’ю. Ні, він не може сказати, в чому проблема, не по телефону, у них спарена лінія, він ніяк не може. Просто приїздіть. З’являється лікар і забирає маму до шпиталю, до лікарні, в якій тато пропрацював усе своє доросле життя. Тато, трохи протверезілий (або, ймовірно, з тупою хитрістю будь-якої заскоченої в скрутному становищі тварини) сказав лікарю, що вона впала зі сходів. На скатертині кров, бо він намагався їй нею витерти її таке рідне обличчя. «Отже, її окуляри пролетіли через усю вітальню аж до їдальні й опинилися в її тарілці, у картопляному пюре з підливкою? — перепитав лікар з доволі знущальним, усміхненим сарказмом. — Саме так усе трапилося, Марко? Я чув про людей, які можуть ловити радіопередачі своїми золотими зубними пломбами, і бачив одного чолов’ягу, якому вистрелили межи очі, і він вижив, щоби потім про це розповідати, проте тутешнє для мене новина». Тато лише помотав головою і сказав, що не знає, окуляри цілком могли спасти в неї з обличчя, коли він заніс її до їдальні. Всі четверо дітей мовчали, ошелешені запаморочливою незворушністю такої брехні. По чотирьох днях Бретт звільнився з роботи на фабриці і вступив до Сухопутних військових сил. Джек завжди відчував, що це відбулося не лише через бійню, яку вчинив їхній батько за обіднім столом, але більше через той факт, що в лікарні, тримаючи за руку місцевого пароха, їхня матір підтвердила батькову версію. Обурений, Бретт покинув їх, аби лиш опинитися десь подалі. Його вбили у провінції Донг Хо тисяча дев’ятсот шістдесят п’ятого — того року[156], коли Джек Торренс, уже в коледжі, почав брати активну участь у студентських демонстраціях за припинення війни. Він розмахував закривавленою сорочкою свого брата на мітингах, які збирали дедалі більше народу, проте не Бреттове обличчя стояло йому перед очима, коли він оголошував промови, — він бачив стуманіле, безтямне обличчя своєї матері, матері, яка питається: «Хто забрав газету?»

Майк утік через три роки, коли Джекові вже було дванадцять, — він вступив до Нью-Гемпширського університету, отримавши щедру Почесну стипендію[157]. За рік після того їхній батько помер від раптового обширного інсульту, що стався в той час, коли він готував пацієнта до операції. Він завалився у своїй незастебнутій, розхристаній білій робі, мабуть, уже мертвий іще до того, як ударився об немаркі чорно-червоні кахлі шпитальної долівки; минуло ще три дні, і цей чоловік, ірраціональний білий привид-бог, який займав панівне становище в житті Джека, опинився під землею.

На камені було написано: «Марк Ентоні Торренс, Люблячий Батько». Джек додав би до цього ще один рядок: «Він Знав Як, Грати В Ліфта».

Була велика купа грошей по страховках. Є люди, що так само маніякально колекціонують страхові поліси, як інші колекціонують монети і поштові марки, і Марк Торренс належав саме до такого типу людей. Страхові гроші нагодилися в той самий час, коли припинилася сплата щомісячних страхових внесків і рахунків за спиртне. П’ять років вони прожили багатіями. Майже багатіями…

У неглибокому, неспокійному сні перед ним, немов у дзеркалі, зринуло його обличчя, його, але й не його, широко розплющені очі й невинні, припухлі губки хлопчика, що сидить у коридорі зі своїми машинками, чекаючи на свого татуся, чекаючи білого привида-бога, чекаючи на ліфт, який підноситиме його з п’янкою, запаморочливою швидкістю крізь солоно-тирсовий туман віддиху таверн, можливо, чекаючи цього ліфта, щоби той гунув униз і розбився, і в нього тоді з вух вискакуватимуть годинникові пружинки, у той час як тато гуркотатиме реготом, і це

(трансформувалося в обличчя Денні, таке схоже на його власне обличчя, яким воно колись було, він має очі світло-блакитні, а в Денні вони сірі, кольору захмареного неба, але губи все одно бантиком, і він так само світлошкірий; Денні в його кабінеті, у трусиках-підгузку, всі його папери понамокали, і запах пива підноситься легким туманом… жахливе місиво, все шумує, підносячись на крилах дріжджів, дихання таверн… тріск кістки… його власний голос п’яно нявчить: «Денні, ти в порядку, доку?.. О, Господи, О, Господи, твоя бідна ніжна рученька…» — і це обличчя трансформувалося у)

(мамине безтямне обличчя зринає з-попід столу, побите і кровоточиве, і мама мовить)

(…від твого батька. Я повторюю, це надзвичайно важливе повідомлення від твого батька. Прошу, залишайся налаштованим або негайно налаштуйся на частоту Щасливого Джека [158] . Повторюю, негайно налаштуйся на частоту Щасливої Години. Я повторюю…)

Повільне мікшування. Безтілесні голоси долітають до нього лунко, немов крізь безкінечний, мрячний коридор.

(«Щось повсякчас стає на заваді, милий Томмі…»)

(«Медоку, ти тут чи ні? Знову блукалось мені уві сні. Нелюдські монстри тут моторошні…»)

(«Перепрошую, містере Уллман, але хіба це не…»)

…кабінет з картотечними шафами, великий письмовий стіл Уллмана, поки що пуста книга резервування номерів на наступний рік уже лежить на місці — ніколи нічого не випустить з уваги, отакий він, Уллман, — усі ключі акуратно висять на своїх гачечках

(окрім одного, якого, котрого, майстер-ключа — майстер-ключа, майстер-ключа, хто взяв майстер-ключа? якщо ми піднімемося нагору, ймовірно, там побачимо)

і великого приймально-передавального радіоблока на його постійний полиці.

Він клацнув вмикачем. Громадські частоти ожили короткими, тріскучими кулеметними чергами. Він перемкнув хвилю і почав крутити верньєр повз вибухи музики і новин, повз якогось проповідника, що гаряче ганив своїх ніжно стогнучих парафіян, і повз прогноз погоди. Аж раптом інший голос, до якого він відкрутив верньєр назад. То був голос його батька.

«…його вбити. Тобі треба його вбити, Джекі, і її також. Бо справжній митець мусить страждати. Бо кожний чоловік вбиває те, що любить. Бо вони завжди змовлятимуться проти тебе, намагаючись загальмувати тебе, розледащити. Якраз цієї хвилини той твій хлопець перебуває там, де він не мусить бути. Порушує заборону. Ось що воно робить. Це кляте мале щеня. Відлупцюй його за це, Джекі, відлупцюй його палицею так, щоб і місця живого не залишилося. Випий, Джекі, синку мій, і ми пограємо в ліфта. А потім я піду разом з тобою, побуду, поки ти його каратимеш. Я знаю, ти це зможеш зробити, звісно ж, ти зможеш. Ти мусиш його вбити. Тобі треба його вбити, Джекі, і її також. Бо справжній митець мусить страждати. Бо кожний чоловік…»

Голос батька лунав дедалі вище й вище, перетворюючись на щось навісніюче, зовсім нелюдське, щось верескливе, і дратівливе, і навісніюче, на голос Привида-Бога, Кабана-Бога, який домагається уваги з цього радіо, і

— Ні! — закричав він у відповідь. — Ти мертвий, ти лежиш у своїй могилі, тебе в мені зовсім нема!

Бо свого батька він цілком витруїв із себе, і це було неправильно, що той зумів повернутися, проповзши дві тисячі миль до цього готелю від того містечка в Новій Англії, де він колись жив і помер.

Він підняв радіоблок і кинув його долі, і той вдарився об підлогу, розлетівшись у розсип старими годинниковими пружинками й лампами, немовби внаслідок якоїсь скаженої гри в ліфта, що пішла невдало, завдяки чому голос його батька пропав, а залишився тільки його власний голос, Джеків голос, голос Джекі, що декламує в холодній реальності кабінету:

«…мертвий, ти мертвий, ти мертвий!»

І переляканий звук підошов Венді по підлозі над його головою, і переляканий, нажаханий голос Венді: «Джеку? Джеку!»

Він стояв, лупаючи очима собі під ноги, на розтрощене радіо. Тепер єдиною ланкою, що поєднувала їх із зовнішнім світом, залишився лише снігохід у реманентному складі.

Він затулив собі очі долонями, вчепившись пальцями в скроні. У нього розболілася голова.

Розділ двадцять сьомий

У ступорі

Венді босяка, у самих лише панчохах, пробігла коридором і збігла донизу по головних сходах, перестрибуючи за раз по дві приступки. Вона не подивилася на вкритий килимом прогін, що вів на другий поверх, але якби вона це зробила, то побачила б Денні, який стояв там на верхньому сходовому майданчику, застиглий і беззвучний, з очима, спрямованими в байдужий простір, з пальцем у роті, з мокрим коміром і плечима сорочки. На шиї й відразу під підборіддям у нього бубнявіли синці.

Крики Джека припинилися, але це аж ніяк не допомогло стишитися переляку Венді. Вирвана зі сну його голосом, тим загрозливо верескливим голосом, який вона так добре пам’ятала, вона все ще гадала, ніби їй це сниться, — але інша частина її розуміла, що вона не спить, і це жахало ще більше. Вона майже очікувала, що влетить зараз в офіс і побачить, як він стоїть там над розпластаним тілом Денні — п’яний, очманілий.

Вона ввірвалася крізь двері, і Джек таки стояв там, потираючи собі скроні пальцями. Обличчя його було білим, як у привида. Під ногами в нього лежала розсипом потрощеного скла радіостанція громадських частот.

— Венді? — запитав він непевно. — Венді?..

Збентеження ніби посилилося, і на мить вона побачила його справжнє обличчя, те, яке він зазвичай так добре умів приховувати, і обличчя те було обличчям розпачливої безрадісності, обличчям звірятка, вловленого в таке сильце, якого йому ані розплутати, ані розірвати безпечно. Потім запрацювали м’язи, почали корчитися під шкірою, губи почали хворобливо дрижати, адамове яблуко в нього почало підскакувати й опадати.

Її власне збентеження і здивування поступилося місцем шоку: він був на межі того, щоби заплакати. Вона бачила, як він плаче й раніше, але ніколи, відтоді як він припинив пити… та й тоді майже ніколи, окрім тих моментів, коли він бував дуже п’яним і жалісливо каявся. Він був міцним чоловіком, цупким, як барабанна шкіра, і ця його нестриманість знову сильно її налякала.

Він підійшов до неї, тепер уже сльози бриніли в нього на нижніх віях і голова мимовіль трусилася, наче у безпліднім зусиллі відвернути цей емоційний буран, і груди в нього здіймалися в конвульсивних зітханнях, які врешті вилилися у величезні, страдницькі ридання. Його взуті у «Нишкові Щенята»[159] ступні спіткнулися об потрощене радіо, і він буквально впав Венді на руки, змусивши її поточитися назад під його вагою. Його віддих війнув їй в обличчя, і в ньому не було запаху алкоголю. Звісно, що ні; тут у них не малося ніякого алкоголю.

— Що трапилося? — Вона з усіх сил намагалася його утримати. — Джеку, що це таке?

Але спершу він не був спроможний ні на що, окрім як ридати, вчепившись у неї, ледь не вичавлюючи з неї дух, з головою похиленою їй на плече в тій його безпорадній, тремтливій, покинутій позі. Його схлипи були важкими, несамовитими. Він весь здригався, м’язи смикалися під його картатою сорочкою й джинсами.

— Джеку? Що? Скажи мені, що трапилося!

Схлипи нарешті почали перемінятися на слова, спершу здебільшого нерозбірливі, але потроху, по тому, як в нього почав зменшуватися запас сліз, вони ставали яснішими.

— …сновидіння, здається, я бачив сон, але він був таким реальним, я… там моя матір сказала, що тато говоритиме по радіо, і я… він… він наказував мені зробити… я не знаю, він кричав на мене… і тому я розбив радіо… щоби його заткнути. Щоби його заткнути. Він мертвий. Я навіть уві сні не бажаю його бачити. Він мертвий. Боже мій, Венді, Боже мій. У мене ніколи раніше не було такого кошмару. Я не хочу, щоби таке сталося колись знову. Господи Ісусе! Це було жахливо.

— Ти заснув просто тут, у кабінеті?

— Ні… не тут. Унизу.

Він уже трішки випростався, знявши з неї тиск своєї ваги, і постійне похитування головою взад-вперед у нього спершу вповільнилося, а потім і припинилося.

— Я переглядав там ті старі папери. Сидів собі на стільці, який там собі був поставив. Рахунки за молоко. Нудь така. І мабуть, я там трохи задрімав. От тоді мені й почало оте снитися. Я, мабуть, прийшов сюди уві сні, сновидою. — Він видав немічний, тремкий смішок просто їй у шию. — Знову ж, таке в мене трапилось уперше.

— Де зараз Денні, Джеку?

— Я не знаю. Хіба він не з тобою?

— Його не було внизу… з тобою?

Він кинув погляд через плече, і обличчя в нього напружилося, коли він побачив вираз обличчя Венді.

— Ти волієш ніколи мені не дозволити про те забути, чи не так, Венді?

— Джеку…

— Коли я лежатиму на смертельному ложі, ти й тоді нахилишся і скажеш: «Так тобі й треба, пам’ятаєш той раз, коли ти зламав Денні руку?»

— Джеку!

— Що, Джеку? — запально перепитав він, аж скинувшись. — Чи ти будеш заперечувати, що думала саме про це? Що я заподіяв йому якусь шкоду? Що, якщо я колись зробив йому зле, то можу зробити це знову?

— Я бажаю знати, де він, от і все!

— Катай, горлай на всю свою дурну голову, від цього все буде гаразд, чи не так?

Вона відвернулася й вийшла за двері. Він дивився їй услід, заціпенілий на мить, тримаючи в руці вкритий осколками скла аркушик промокального паперу. Потім кинув його до сміттєвого кошика і пішов слідом за нею, наздогнавши її у вестибюлі біля реєстраційної стійки. Поклавши долоні їй на плечі, він розвернув Венді до себе. На її обличчі застигла настороженість.

— Венді, пробач мені. Це все той сон. Я сам не свій. Пробачаєш?

— Звичайно, — відповіла вона, але вираз її обличчя не змінився.

Її задерев’янілі плечі вислизнули з-під його долонь. Вона вийшла на середину вестибюля й погукала:

— Агов, доку! Де ти?

Відповіддю була тиша. Вона підійшла до подвійних дверей вестибюля, прочинила одну стулку і ступила на прокопану Джеком стежку. Та радше нагадувала траншею; напластований і нанесений сніг по її боках сягав Венді по плечі. Вона знову погукала сина, дихання виривалося їй з рота білим плюмажем. Коли вона знову зайшла досередини, вигляд уже мала переляканий.

Стримуючи своє роздратування нею, Джек промовив розважливо:

— А ти впевнена, що він не спить у себе в кімнаті?

— Я тобі вже казала, він десь грався, коли я в’язала. Я чула його внизу.

— Ти теж заснула?

— До чого тут це? Так. Денні?

— А ти подивилася в його кімнаті, перед тим як спускатися донизу?

— Я… — вона затнулася.

Він кивнув:

— Я так і думав.

Не чекаючи її, він вирушив угору сходами. Вона навздогін за ним, ледь не бігом, але він долав по дві сходинки за раз. Вона мало не врізалася йому в спину, коли він різко зупинився на майданчику першого поверху. Він приріс до місця, дивлячись угору широко розплющеними очима.

— Що?.. — почала було вона, але простежила за його поглядом.

Там так і стояв Денні, з порожніми очима, смокчучи палець. Сліди на його горлі немилосердно кидалися в очі у світлі настінних електричних канделябрів.

— Денні! — пронизливо скрикнула вона.

Це вирвало з паралічу Джека, і вони разом кинулися вгору по сходах туди, де стояв їхній син. Упавши поряд з ним на коліна, Венді миттю змела хлопчика в обійми. Денні доволі м’яко піддався, але навзаєм її не обійняв. Відчуття було, немов вона обнімає м’яку ляльку, і солодкавий смак жаху затопив їй рота. Він просто смоктав собі палець і з байдужою порожнечею в очах дивився на сходовий прогін поза ними.

— Денні, що трапилося? — запитав Джек. Він простягнув руку, щоби торкнутися набряклого місця збоку на шиї в сина. — Хто це тобі зро…

— Не смій його торкатися! — прошипіла Венді. Вона ще міцніше стиснула Денні в обіймах, підважила його і, задкуючи, відступила на половину сходового прогону, перш ніж устиг випростатися спантеличений Джек.

— Що? Венді, що ти до чорта таке…

— Не смій його торкатися! Я тебе вб’ю, якщо ти знову піднімеш на нього руку!

— Венді…

— Ти виродок!

Вона відвернулася й пробігла вниз решту сходів до першого поверху. Поки вона бігла, легенько підстрибувала голова Денні. Великий палець так само безпечно тулився в його роті. Очі його були намиленими шибками. На сходовому майданчику вона повернула праворуч, і Джек почув, як по коридору віддаляються її кроки. Хряснули двері їхньої спальні. Посунувся на своє місце засув. Проклацав замок. Коротка тиша. А потім м’які, приглушені звуки втішань.

Він простояв там невідомо скільки часу, фактично паралізований усім, що відбулося за такий короткий термін. Його сон усе ще залишався з ним, малюючи все в дещо нереальних тонах. Це було так, немов він отримав дуже делікатний мескаліновий прихід. Чи дійсно він міг поранити Денні, як вважає Венді? Намагався на вимогу свого мертвого батька задушити власного сина? Ні. Він ніколи не завдав би Денні болю.

(лікарю, він упав зі сходів.)

Він ніколи не завдав би Денні болю тепер.

(Звідки я міг знати, що димова шашка виявиться дефектною?)

Ніколи в житті він не був навмисне злонаміреним, коли бував тверезим.

(Окрім як тоді, коли ти ледь не вбив Джорджа Гетфілда.)

— Ні! — вигукнув він у темряву. І з силою обрушив кулаки собі на стегна, і знову, і знову, і знову, і знову.

Венді сиділа біля вікна в м’якому кріслі, тримаючи Денні, обнімаючи його, нашіптуючи йому ті самі старі недолугі слова, що їх, яким би чином потім не обернулася справа, ніяк не пригадати. Він сидів, зібгавшись, у неї на колінах, не виказуючи ні протесту, ані радості, наче паперовий силует самого себе, і навіть його очі не ворухнулися в бік дверей, коли десь у коридорі викрикнув «Ні!» Джек. Збентеження трохи відступило з голови Венді, але поза ним їй тепер відкрилося дещо ще гірше. Паніка.

Це зробив Джек. Щодо цього сумнівів вона не мала. Його заперечення для неї нічого не значили. Вона вважала цілком можливим, що Джек намагався вдавити Денні вві сні, точно так, як він уві сні розбив той радіоприймач-передавач. У нього якогось роду порушення. Але що ж їй з цим робити? Вона не може вічно сидіти, замкнувшись тут. Їм треба їсти.

Насправді було лише одне питання, і його з усією холодною прагматичністю поставив внутрішній голос, голос її материнства, голос, який набрав прохолодної розсудливості, щойно вийшовши за межі замкненого кола матері і дитини і спрямувавшись на Джека. То був голос, що нагадував про самозбереження тільки після синозбереження, а питання було таким:

(«Фактично, наскільки він небезпечний?»)

Джек заперечував, що він це зробив. Його нажахали синці, нажахала непіддатлива відцураність Денні. Якщо це зробив Джек, відповідальною була якась окрема частина його єства. Той факт, що він зробив це уві сні, — якимсь моторошним, збоченим чином — надавав трохи оптимізму. Чи не існує шансу довіритися йому, щоби він вивіз їх звідси? Щоби доправив їх униз і геть подалі. А після того…

Але вона не уявляла для себе з Денні чогось дальшого, аніж безпечно дістатися до кабінету доктора Едмондса в Сайдвіндері. Взагалі-то, й не було особливої потреби уявляти їй щось далі. Венді цілком достатньо було теперішньої кризи, щоби займати її всю цілком.

Вона наспівувала Денні, колисаючи його біля грудей. Її пальці в нього на плечах відчули, що майка на ньому волога, проте інформацію про це вони не потурбувалися передати їй в мозок повнішу за просто перебіжний сигнал. Якби це до неї дійшло, вона могла б згадати, що руки Джека, коли він у офісі обнімав її і ридав у неї на плечі, були сухими. Це могло подарувати їй перепочинок. Але її розум усе ще займало інше. Рішення мусило бути прийняте — провадити переговори з Джеком чи ні?

Фактично, тут не вбачалося вибору. Вона нічого не могла вдіяти сама, навіть знести Денні донизу чи звернутись по допомогу по ГЧ-радіо. Син пережив потужний шок. Його треба якомога швидше вивезти звідси, поки не розвинулося невідворотне ушкодження. Вона не дозволяла собі думати, що невідворотне ушкодження там уже могло бути.

Але вона не переставала болісно роздумувати, шукаючи іншої альтернативи. Вона не хотіла допускати Денні знову в межі досяжності Джека. Тепер вона розуміла, що прийняла одне хибне рішення, коли пішла проти власних чуттів (і чуття Денні), дозволивши снігу замкнути їх тут… заради Джека. Інше хибне рішення було, коли вона відхилила плановане нею розлучення. Тепер її мало не паралізувала думка, що вона може зробити чергову похибку, таку, про яку жалітиме щодня всю решту свого життя.

У готелі не було вогнепальної зброї. У кухні на магнітних смугах висіли ножі, але між ними і нею був Джек.

У своїх зусиллях прийняти правильне рішення, знайти альтернативу, вона не усвідомлювала гіркої іронії власних думок: лише якусь годину тому вона спала, твердо упевнена, що все з ними гаразд, а невдовзі стане ще краще. А зараз вона зважувала можливість застосування різницького ножа проти свого чоловіка, якщо він намагатиметься чіплятися до неї і її сина.

Врешті-решт, тримаючи Денні на руках, вона підвелася, ноги в неї дрижали. Іншого шляху не було. Їй доведеться припустити, що Джек, коли він не спить, це Джек при здоровому розумі і він допоможе їй доправити Денні до Сайдвіндера, до доктора Едмондса. А якщо Джек спробує зробити будь-що поза допомогою, тоді хай береже його Бог.

Вона підійшла до дверей і відімкнула їх. Піддавши Денні собі вище на плече, вона прочинила двері й вийшла в коридор.

— Джеку? — погукала вона нервово і не отримала відповіді.

Зі зростаючим занепокоєнням вона пройшла коридором до сходової клітини, але Джека там не було. Проте, поки вона стояла там, на майданчику, загадуючись, що робити далі, знизу долинув спів, потужний, сердитий, уїдливо-глузливий:

Перекинь мене, мужчино,

У м’якую конюшину.

Перекинь мене, вклади й зроби те знов[160].

Його спів налякав її ще дужче за тишу до того, проте іншої альтернативи все одно не існувало. Вона вирушила вниз по сходах.

Розділ двадцять восьмий

«То була вона!»

Джек стояв на сходах, прислухаючись до утішливих звуків квиління, що приглушено долинало крізь замкнені двері, і його збентеження потроху поступалося місцем гніву. Нічого насправді так і не змінилося. Не для Венді. Він міг хоч двадцять років триматися без пійла, але однаково, коли ввечері приходитиме додому і вона обніматиме його в дверях, він помічатиме/відчуватиме той легкий трепет її ніздрів, коли вона намагатиметься вгадати — випари скотчу чи джину від’їжджають на потязі його віддиху. Вона завжди припускатиме найгірше; якщо він потрапить в автокатастрофу разом із Денні, де іншим учасником буде якийсь п’яний сліпий водій, котрого саме перед їх зіткненням розбив інсульт, вона мовчки покладе провину в аварії на нього і відвернеться.

Її обличчя, коли вона вхопила і понесла геть Денні… воно постало перед ним, і йому зненацька схотілося стерти присутній на ньому гнів за допомогою кулака.

Вона, к лихій годині, не мала ніякого права!

Авжеж, можливо, попервах. Він був алкашем, він коїв жахливі речі. Зламати руку Денні, авжеж, то було жахливо. Але якщо чоловік виправляється, хіба він не заслуговує на те, щоби його виправлення рано чи пізно оцінили? А якщо він цього не отримує, хіба він не заслуговує на гру за нав’язуваними йому правилами? Якщо якийсь батько постійно звинувачує свою незайману дочку в тому, що вона трахається в школі з кожним старшокласником, чи не мусить вона врешті-решт від такого (достатньо) втомитися, щоби дійсно виправдати наклепи? А якщо дружина потай — та й не дуже-то потай — продовжує вірити, що її тверезісінький чоловік є п’яницею…

Він підвівся, повільно зійшов на сходовий майданчик першого поверху і там на хвилинку зупинився. Дістав із задньої кишені хустинку, витер нею собі губи і подумав, чи не піти туди, погрюкати в двері спальні з вимогою, щоби вона впустила його подивитися на сина. Не має вона права бути такою свавільною.

Ну, рано чи пізно їй таки доведеться вийти, хіба що вона вирішила призначити їм обом якусь радикальну дієту. За цією думкою доволі гидотна посмішка торкнулася його губ. Нехай вона сама прийде до нього. Муситиме, коли надійде час.

Він зійшов донизу, на вестибюльний поверх, бездумно постояв біля реєстраційної стійки, потім повернув праворуч.

Увійшовши до обідньої зали, він став просто в дверях. Порожні столи з їх ретельно випраними й напрасованими білими лляними скатертинами під прозорими пластиковими накривками завмерли перед ним. Зараз тут було зовсім порожньо, але

«Обід Буде Подано о 8-й Годині Вечора

Зняття Масок і Танці — Опівночі»

Джек вирушив уздовж столів, наразі забувши про своїх дружину і сина нагорі, про сновидіння, про розбите радіо, про ті синці. Проводячи пальцями по гладеньких пластикових накривках, він намагався уявити собі, як воно було тут тієї гарячої серпневої ночі тисяча дев’ятсот сорок п’ятого року, війна виграна, попереду простяглося майбутнє — таке розмаїте й нове, наче країна мрій[161]. Строкаті різнокольорові японські ліхтарики висіли вздовж усього периметра круглого розворотного майданчика, золотаво-жовте світло ливцем лилося з цих високих вікон, що занесені зараз снігом. Чоловіки й жінки в маскарадних костюмах, тут блискотлива принцеса, там галантний кавалер у ботфортах, виблискують коштовні прикраси і зблискує дотепність, повсюди танці, вільно ллються хмільні напої, спершу вина, а потім коктейлі, а далі, либонь, і міцніше пійло, балачки гучнішають, гучнішають, гучнішають, аж поки з диригентського подіуму не лунає веселий клич, тобто заклик: «Маски геть! Маски геть!»

(«І кара — Червона Смерть — опанувала…»)

Він усвідомив, що вже стоїть на протилежному кінці обідньої зали, просто перед дверима «кажанячі крила» салон-бару «Колорадо», де того вечора тисяча дев’ятсот сорок п’ятого року вся випивка мусила бути безкоштовною.

(«Нумо, навалися черевом на шинквас, парднере, випивка за рахунок закладу»)

Він ступив крізь «кажанячі крила» у глибоку, збористу півтемряву бару. І сталася дивна річ. Він заходив сюди раніше, одного разу, щоби перевірити залишений Уллманом інвентарний реєстр, і пам’ятав, що це приміщення залишили звільненим геть від усього. Полиці були абсолютно пустими. Але зараз Джеку здалося, ніби він бачить мрійно зблискуючі у світлі, що просочувалося з обідньої зали (яка й сама була освітлена тьмяно через заблоковані снігом вікна) ряди й ряди пляшок, які помірковано мерехтять поза шинквасом, і сифони, і навіть пиво скрапує з носиків усіх трьох натертих до дзеркального блиску кранів. Так, він навіть почув запах пива, той вологий, дріжджовий дух бродіння, що не відрізнявся від того запаху, який висів легеньким туманом навкруг обличчя його батька, коли той повертався додому з роботи.

З розширеними очима він налапав настінний вмикач, і загорілося приглушене, інтимне барне світло — кола двадцятиватових жарівок, вкручених поверх трьох шандалів у формі возових коліс під стелею.

Усі полиці зяяли порожнечею. Вони не встигли навіть зібрати на себе достатньо значного шару пилу. Пивні крани були сухими — так само, як і хромовані стоки під ними. У кабінках праворуч і ліворуч від нього оббиті оксамитом диванчики стояли, наче люди з прямими спинами, кожна збудована так, щоби подарувати максимум приватності парі всередині неї. Прямо по курсу, під іншим берегом покритої червоним килимом підлоги, навкруг шинкваса у формі підкови стояло сорок високих барних стільців. Кожен оббитий шкірою з випаленим тавром хазяїв рогатої худоби — Circle H, Bar D Bar (це пасувало), Rocking W, Lazy B.

Він вирушив туди, по дорозі злегка струснувши головою від збентеження. Схоже було того дня на ігровому майданчику, коли… втім, не було сенсу в роздумах про це. Попри все, він міг би заприсягтися, що бачив ті пляшки, нехай і неясно, як ото бачиш контури меблів у кімнаті з затуленими шторами. Ніжні зблиски на склі. Єдиним, що залишилося, був запах пива, але Джек знав, що цей запах, який в’їдається в дерев’яні деталі кожного бару у всьому світі, неможливо витравити жодним з до тепер винайдених очисних засобів. Проте тут цей запах здавався пронизливим… майже свіжим.

Він сів на один зі стільців, зіпершись ліктями на пружну шкіряну облямівку, що йшла по краю шинкваса. Біля його лівої руки стояла вазочка для арахісу — зараз, звісно, порожня. Це перший бар, до якого він завітав за останні дев’ятнадцять місяців, і той виявився висохлим — отака його вдача. Та все одно його накрило гіркою потужною хвилею ностальгії, а фізичне бажання випити, здавалося, буквально проривається зі шлунка йому до горла, рота й носа, зсушуючи і морщачи по дорозі епітелій, змушуючи його нутрощі волати від бажання чогось мокрого, і тривкого, і прохолодного.

Він поглянув на полиці знову з дикою, ірраціональною надією, але полиці залишалися порожніми, як і перше. Він вищирився від болючого розчарування. Його пальці повільно стиснулися в кулаки, на мить дряпонувши шкіряну подушку, що облямовувала край шинкваса.

— Привіт, Ллойде, — промовив він. — Трохи гальмівно сьогодні, чи не так?

Ллойд погодився. Ллойд запитав у Джека, що йому зробити.

— Ну, я насправді радий, що ти в мене про це запитав, — сказав Джек, — насправді радий. Бо так уже сталося, що маю в гаманці дві двадцятки і дві десятки, і вже боявся, що вони залишаться лежати там десь аж до наступного квітня. Тут поблизу нема жодного «Сім-Одинадцять», ти можеш в таке повірити? А я був гадав, що вони вже відкрили «Сім-Одинадцять» навіть десь, нахер, аж на місяці.

Ллойд висловив своє співчуття.

— Отакі-от справи, — промовив Джек. — Зроби-но мені рівно двадцять порцій мартіні. І рівно двадцять, саме так, порцій казангів[162]. По одній порції за кожний з тих місяців, що я провів у зав’язці, і одну, щоби пройняло. Можеш ти мені це зробити чи ні? Ти не дуже заклопотаний?

Ллойд відповів, що він зовсім не заклопотаний.

— Добрий чоловік. Тоді вишикуй ті мартіні вздовж шинкваса, а я ковтатиму їх один по одному. Тягар білої людини. Друзяко, Ллойде.

Ллойд відвернувся робити свою роботу. Джек поліз до кишені по затискач для банкнот і натомість дістав звідти пляшечку екседрину. Його затискач для банкнот лежав на комоді в спальні, але, як відомо, його маловдячна дружина замкнулася там проти Джека. Чудові справи, Венді. Чортова ти курва.

— Здається, я наразі порожній, — сказав Джек. — Як справи з моїм кредитом у цьому закладі, до речі?

Ллойд сказав, що з його кредитом усе гаразд.

— Це просто супер. Ти мені подобаєшся, Ллойде. Ти завжди був із них найкращим. Найкращий збіса бармен між Беррі і Портлендом, що в штаті Мейн. Та хай тобі грець, аж до Портленда у штаті Орегон[163].

Ллойд подякував йому за такі слова.

Джек великим пальцем скинув кришку з пляшечки з екседрином, витрусив дві пігулки і закинув їх собі до рота. Рот почало заливати знайомим кислотно-принадним смаком.

Раптом майнуло відчуття, ніби на нього дивляться люди, з цікавістю і дещо зневажливо. Кабінки позаду нього були переповнені — там сиділи сивочолі, поважні чоловіки і вродливі молоді дівчата, всі у маскарадних костюмах, вони з холодним зачудуванням спостерігали це сумне вправляння в театральному мистецтві.

Джек крутнувся на стільці.

Усі кабінки були порожніми, вони тягнулися від дверей салон-бару вліво і вправо, той ряд, що ішов ліворуч від нього, дугою вздовж коротшої стіни заходив за бік шинкваса-підкови. М’які шкіряні сидіння і спинки. Зблискують темним пластиком «Форміка»[164] поверхні столів, на кожному з них попільничка, при кожній попільничці картонна книжечка сірників, на кожній понад логотипом із зображенням дверей «кажанячі крила» золотий, зроблений сухозліткою, напис: Салон-бар «Колорадо».

Він знову повернувся до шинкваса, з гримасою проковтнувши решту вже розчиненого в роті екседрину.

— Ллойде, ти просто чудо, — сказав він. — Уже приготував. Твою спритність перевищує тільки душевна краса твоїх неаполітанських очей. Salud[165].

Джек роздивлявся на двадцять уявних порцій випивки, запотілі бокали мартіні спалахували крапельками, в кожному прохромлена соломинкою зелена, дебела оливка. Він майже чув у повітрі запах джину.

— Ця зав’язка, — промовив Джек. — Ти коли-небудь мав знайомого джентльмена, котрий би перестрибнув на Віз до тверезників?

Ллойд визнав, що час від часу йому такі люди зустрічалися.

— А ти коли-небудь відновлював знайомство з такою людиною після того, як вона звідти зістрибнула?

З усією його щирістю, Ллойд такого пригадати не міг.

— Отже, ніколи, — сказав Джек. Він обхопив пальцями першу чарку, підніс кулак до вже відкритого рота і перекинув туди кулак. Проковтнув, а тоді метнув уявну чарку через плече собі за спину. Туди знову повернулися люди, щойно зі свого бал-маскараду, вони спостерігали за ним, посміюючись тихцем. Він відчував їх. Якби на стіні за шинквасом було дзеркало замість цих тупих порожніх полиць, він би міг їх і бачити. Та нехай додивляються. Нахер їх. Хай собі всі додивляються, кому так хочеться.

— Отже, ти ніколи таких не знав, — сказав він Ллойду. — Мало хто повертається з того легендарного Воза, але ті, хто це роблять, з’являються сповненими жахливих оповідок. Коли ти туди застрибуєш, він здається найрадіснішим, найчистішим з усіх будь-коли бачених тобою Возів, з десятифутовими колесами, що несуть його дно високо над тим рівчаком, у якому валяються всі п’яниці зі своїми захованими в коричневі пакети пляшками «Громовиці» та головокрутного самогону дідуся Спалаху[166]. Ти далекий від усіх тих людей, що кидали на тебе страшні погляди та наказували виправити поведінку або забиратися геть до якогось іншого міста і там задирати ноги на стіл. З того рівчака це найгарніший Віз з усіх бачених тобою, Ллойде, хлопчику мій. Весь прикрашений прапорцями, і духовий оркестр попереду, і по три мажоретки з кожного боку крутять жезлами, зблискуючи своїми трусиками тобі в очі. Чоловіче, ти мусиш залізти на той Віз, подалі від п’яндилиг, що фільтрують «консервований жар»[167] і нюхають власні ригаки, аби знову вчаділими нишпорити по рівчаку, шукаючи недопалки, на яких лишилося півдюйма до фільтра.

Джек потягнув ще пару уявних порцій і жбурнув чарки собі через плече. І майже справді почув, як вони на друзки розбилися об підлогу. І хай його чорти візьмуть, якщо він не почав уже відчувати прихід кайфу. То діяв екседрин.

— Отже, ти туди вилазиш, — розказував він Ллойду, — і як же тобі стає там радісно. Боже мій, істинно так, сам тому свідок. Той Віз — то найбільший і найкращий корабель на весь парад, люди всі стоять вздовж вулиць, плескають у долоні, і вигукують привітання, і махають руками, і все це тобі. Окрім п’яниць, що валяються у відключці в рівчаку. Ті хлопці колись були твоїми друзями, але все це тепер для тебе позаду.

Він підніс порожній кулак собі до рота і влив туди нову порцію — чотири пішло, шістнадцять на черзі. Пречудова динаміка. Він злегка похитнувся на стільці. Нехай собі витріщають очі, якщо це для них у кайф. Робіть знімки, народе, то тривкіше діло.

— Потім ти починаєш дещо бачити, Ллойді-хлопче-мій. Дещо, чого ти не помічав з рівчака. Типу того, що підлога Возу це не що інше, як прості соснові дошки, такі свіжі, що з них іще смола точиться, і якщо роззуєшся, напевне загониш собі скабку. Або те, що єдині меблі на тім Возі — довгі лави з високими спинками, без жодних подушок для сидіння, а фактично вони є не чимсь іншим, але церковними лавками, на яких через кожні п’ять футів чи близько того лежить збірка псалмів. Або те, що всі люди, які сидять на тих лавках, це оті плоскогруді «el birdos»[168] у довгих сукнях зі скромним мереживцем по комірцю й волоссям, яке вони собі так туго стягують ззаду в пучок, що воно ледь не верещить. І кожне лице там пласке, і бліде, і осяяне, і всі вони співають: «Чи зберемось ми біля річки — прекрасної, прекрасної ріііііки»[169], а попереду сидить ота смердюча білява сука, грає на органі і наказує їм співати голосніше, співати голосніше. І хтось тицяє тобі в руки той пісенник і приказує: «Нумо, співай, брате. Якщо сподіваєшся залишитися на цьому Возі, ти мусиш співати вранці, в полудень і ввечері. Особливо ввечері». І от тоді-то тобі доходить, чим він насправді є, отой Віз, Ллойде. То церква з ґратами на вікнах — церква для жінок і в’язниця для тебе.

Він зупинився. Ллойд пропав. Гірше за те, його там ніколи не було. І випивки теж ніякої не було. Тільки ті люди в кабінках, люди з маскарадної вечірки, він буквально чув їхній притлумлений сміх, як вони прикривають собі долонями роти і показують на нього, очі в них іскряться жорстокими, гострими колючками світла.

Він знову вихорем крутнувся назад.

— Залиште мене…

(самого?)

Усі кабінки стояли порожні. Звуки сміху пощезли, як шурхіт осіннього листя. Якусь мить Джек вдивлявся у пустий салон широко розплющеними, потемнілими очима. Посеред лоба в нього відчутно пульсувала жила. Усередині нього формувалася виразна холодна впевненість, впевненість у тому, що він втрачає глузд. Він відчув нагальну потребу вхопити сусідній барний стілець, перевернути його догори дриґом і пройтися по цьому закладу каральним вихором. Натомість він вихором розвернувся назад до шинкваса і почав волати:

Перекинь мене, мужчино,

У м’якую конюшину.

Перекинь мене, вклади й зроби те знов.

Перед ним зринуло обличчя Денні, не нормальне обличчя Денні, живе й уважне, з яскравими, широко розплющеними очима, а заціпеніле обличчя схожого на зомбі чужинця, очі порожні і каламутні, губи по-немовлячому зібгані навкруг великого пальця. Що це він таке робить, сидячи тут, балакаючи сам з собою, наче якийсь надутий підліток, коли його син десь там, нагорі, чому він поводиться, ніби той, кому належить перебувати в палаті з м’якими стінами, поводиться так, як, за словами Воллі Холліса, поводився Вік Стенджер перед тим, як по нього приїхали і забрали люди в білих халатах?

(«Але ж я його навіть пальцем не торкався! Чорти забирай, не робив я цього!»)

— Джеку? — голос був боязкий, нерішучий.

Він злякано здригнувся і, крутнувшись назад на стільці, ледь не впав з нього. Прямо у дверцятах «кажанячі крила» стояла Венді, Денні зіщулився в неї на руках, немов якась воскова лялька з кімнати жахів. Джек гостро відчув, що за живописну картину разом складає їхня трійця: ось-ось відкриється завіса до Другого акту якоїсь старосвітської п’єси про користь тверезості, та ще й з такими бідними декораціями, що бутафор забув заповнити полиці в Гнізді Гріха.

— Я й пальцем його не торкався, — нерозбірливо сказав Джек. — Жодного разу, відтоді як зламав йому руку. Навіть не шльопнув його по дупці.

— Джеку, зараз це не має значення. Значення має те…

— Це має значення! — закричав він. Він гахнув кулаком по шинквасуі з такою силою, що аж підскочила порожня вазочка для арахісу. — Має значення, чорти забирай, воно має значення!

— Джеку, нам треба вивезти його з гір. Він…

Денні завовтузився в неї на руках. Той погаслий, порожній вираз на його обличчі почав тріскатися, наче товста матова крига, під шаром котрої відбувається якесь збурення. Губи в нього кривилися, немов від якогось ненормального смаку. Очі розширилися. Руки здійнялися вгору, начебто аби їх прикрити, але потім упали назад.

Зненацька він задерев’янів у неї на руках. Спина його вигнулася, немов лук, аж Венді поточилася. І раптом він заверещав, божевільні звуки виривалися з його напруженого горла скаженими громовими стрілами, лункими блискавками. Цей вереск, здавалося, заповнює собою весь нижній поверх і вертається назад до них зграями банши[170]. Неначе разом верещала ціла сотня Денні.

— Джеку! — закричала нажахана Венді. — О Боже, Джеку, що з ним коїться?

Він зіскочив зі стільця, із занімілим нижче пояса тілом, ніколи в житті йому ще не було так страшно. Що за діру проколупав його син, куди він зазирнув? До якого темного кубла? І що ж там таке ховалося, що його вжалило?

— Денні! — заволав він. — Денні!

Денні його побачив. Він розірвав материнські обійми з такою раптовою, лютою силою, що Венді не мала жодного шансу його втримати. Вона поточилася назад, на одну з кабінок, і мало до неї не впала.

— Тату! — закричав він, кинувшись бігом до Джека, очі мав величезні і сповнені жахом. — Ой, татку, татуню, то була вона! Вона! Вона! Ой, таааааточкууу…

Тупою стрілою він встряг Джеку в руки, змусивши того похитнутися. Денні нестямно вчепився в батька, спершу, немов збираючись дубасити того кулаками, наче боєць, а потім вчепився за ремінь, заридав йому в сорочку. Джек животом відчував гаряче, рвучке лице сина.

«Тату, то була вона».

Джек повільно підняв очі на Венді. Вони в нього були, немов маленькі срібні монетки.

— Венді? — ніжним, майже муркотливим голосом. — Венді, що ти йому зробила?

Остовпіла Венді дивилася на нього з недовірою, з мертвотно-блідим лицем. Вона похитала головою.

— Ох, Джеку, ти ж мусиш розуміти…

Надворі знову розпочався сніг.

Розділ двадцять дев’ятий

Кухонна балачка

Джек поніс Денні на кухню. Хлопчик усе ще рюмсав, відмовляючись відірвати обличчя від батькових грудей. У кухні він віддав Денні знову Венді, яка, схоже, так і залишалася ошелешеною, недовірливою.

— Джеку, я не розумію, про що він каже. Прошу, ти мусиш у це повірити.

— Я вірю, — відповів Джек, хоча подумки собі зазначив, що отримує певну насолоду від того, з якою запаморочливою, неочікуваною швидкістю той чобіт перескочив і почав муляти іншу ногу. Але й гнів на Венді був лише минущим посмиком у кишках. У душі він знав, що Венді радше виллє на себе каністру бензину й шваркне сірником, аніж завдасть якоїсь шкоди Денні.

Великий чайник грівся на задній конфорці, пихкав парою на малому вогні. Джек вкинув пакетик чаю до своєї чималої керамічної чашки і налив у неї до половини окропу.

— У тебе є тут кухарський херес[171]?

— Що?.. Ах, так. Дві, а може, й три пляшки.

— У якій шафі?

Вона показала, Джек дістав одну з пляшок. Наливши в чашку щедру порцію кухарського вина, він поставив пляшку назад до шафи і заповнив ще чверть чашки молоком. Потім поклав туди три чайних ложки цукру і розмішав. Він підніс чашку Денні, чиї ридання вже стишилися до мокрих схлипів і гикавки. Але хлопчик весь тремтів, і очі в нього залишалися величезними, переляканими.

— Тобі варто випити оцього, доку, — сказав Джек. — Байдуже, що на смак воно мусить бути жахливим, натомість тобі від нього покращає. Зможеш випити заради свого тата?

Денні кивнув, що зможе, і взяв чашку. Відпивши трохи, він скривився і запитально поглянув на Джека. Джек кивнув, і Денні знову відпив. Венді відчула в себе в грудині знайоме ворушіння ревнощів, розуміючи, що за неї син такого пити б не став.

По п’ятах першу наздогнала інша, незручна і навіть лячна думка: а чи не хочеться їй просто звинувачувати Джека? Невже вона така ревнива? Подібним чином думала б її матір, що було насправді жахливим. Вона згадала, як якось у неділю тато повів її до парку і вона там упала з другого ярусу дитячих «джунглів», розбивши собі обидва коліна. Коли батько привів її додому, матір на нього розкричалася:

«Що ти наробив? Чому ти не дивився за нею? Що з тебе за батько такий?»

(Вона цькувала його і тим загнала в могилу; на той час, коли він з нею розлучився, було вже запізно).

Вона не подарувала Джеку навіть кредиту віри. Ані найменшого. Венді відчула, як палає в неї обличчя, проте зрозуміла з якоюсь остаточною безпорадністю, що, якби все це розігралося знову, вона б думала і діяла так само. На добре чи на зле, а в ній завжди жила частинка її матері.

— Джеку… — почала було вона, сама не певна, збирається вона вибачатися чи виправдовуватися. Що те, що інше, як вона розуміла, було б марним.

— Не зараз, — промовив він.

Денні знадобилося п’ятнадцять хвилин, щоби випити половину вмісту тієї великої чашки, і на той час він вочевидь заспокоївся. Дрож у нього майже минувся.

Джек поважно поклав руки синові на плечі.

— Денні, як думаєш, ти зможеш нам достеменно розповісти, що з тобою трапилося? Це дуже важливо.

Денні перевів погляд з Джека на Венді, потім знову назад. У мовчазній паузі оприявнилося їхнє місцеперебування й становище: голосіння надворі вітру, який наганяв свіжого снігу з північного заходу; потріскування й стогони старого готелю, що приладжувався до чергового буревію. Раптом з неочікуваною силою, немов удар під серце, як це вже з нею подеколи траплялося, до розуму Венді дійшов факт їхньої окремішності.

— Я хочу… розказати вам усе, — промовив Денні. — Краще б я це ще раніше зробив. — Він вхопив чашку і тримався за неї так, немов вона його заспокоювала своїм теплом.

— Чому ж ти цього не зробив, синку? — ласкаво відкинув Джек спітніле, сплутане волосся з його лоба.

— Тому що дядько Ел знайшов тобі цю роботу. А я не міг вирішити, як тобі заразом може бути тут і добре, і погано. Це була… — Він подивився на них, чекаючи допомоги. У нього не знаходилося потрібного слова.

— Дилема? — запитала лагідно Венді. — Коли будь-який вибір здається недобрим?

— Так, це воно, — кивнув він з полегшенням.

Венді сказала:

— Того дня, коли ти підстригав живоплоти, ми з Денні мали розмову в пікапі. Того дня, коли почався перший справжній сніг. Пам’ятаєш?

Джек кивнув. Той день, коли він підстригав кущі, чіпко засів у його пам’яті.

Венді зітхнула:

— Боюся, ми тоді не договорили. Правда, доку?

Денні — справжнє втілення розпачу — помотав головою.

— Про що саме точно ви розмовляли? — спитав Джек. — Я не певен, щоби мені аж так подобалося те, що моя дружина й син…

— …обговорюють, як дуже вони тебе люблять?

— Хоч би що там було, мені це незрозуміло. Я почуваюся так, ніби зайшов до кінотеатру тільки після перерви[172].

— Ми говорили про тебе, — тихо сказала Венді. — І хоча, можливо, ми не промовляли цього словами, обоє ми розуміли, про що йдеться. Я, тому що я твоя дружина, а Денні, тому що він… просто він знає певні речі.

Джек залишався безмовним.

— Денні сказав все правильно. Схоже було, це гарне місце для тебе. Ти опинився далеко від того, що давило на тебе у Стовінгтоні, роблячи нещасним. Ти став сам собі господарем, працюючи руками, щоби звільнити собі мозок — весь мозок цілком — для вечірнього писання. А потім… я не знаю точно, коли… почало здаватися, що це місце для тебе недобре. Весь свій час ти проводиш, сидячи в тому підвалі, копирсаєшся в тих старих паперах, перелопачуєш усю ту старезну історію. Балакаєш уві сні…

— Уві сні? — перепитав Джек. Його обличчя набрало обережного, ошелешеного виразу. — Я балакаю вві сні?

— Здебільшого це нерозбірливий белькіт. Одного разу я піднялася сходити до туалету, а ти якраз промовив: «До біса все це, встановіть принаймні гральні автомати, ніхто ніколи не дізнається». Іншим разом я прокинулась фактично від твоїх криків: «Маски геть, маски геть, маски геть».

— Господи-Ісусе, — промовив Джек, тручи долонею собі обличчя. Вигляд він мав хворий.

— І всі ті твої п’яні звички також. Жування екседрину. Витирання губ повсякчас. Роздратованість вранці. І ти досі не зміг закінчити свою п’єсу, правда ж?

— Ні. Поки ще ні, але це лише питання часу. Я думав про іншу річ… про певний новий проект…

— Це цей готель. Проект, через який тобі телефонував Ел Шоклі. Проект, від якого він хоче, щоби ти відмовився.

— Звідки ти про це можеш знати? — гаркнув Джек. — Ти підслуховувала? Ти…

— Ні, — сказала вона. — Я не змогла б підслухати, навіть якби схотіла, і ти б це зрозумів, якби подумав тверезо. Ми з Денні були того вечора у вестибюлі. Комутатор відімкнутий. Наш телефон нагорі єдиний, який працює в готелі, бо він напряму приєднаний до зовнішньої лінії. Ти сам мені про це розповідав.

— Звідки ж тоді ти можеш знати, що говорив мені Ел?

— Денні мені розповів. Денні знає. Так само, як інколи він знає, коли губляться якісь речі або коли люди думають про розлучення.

— Той лікар сказав…

Вона заперечливо замотала головою.

— Той лікар наговорив повно всякого лайна, і ми обоє це розуміємо. Ми розуміли це весь час. Згадай, як Денні сказав, що хоче подивитися на пожежні машини? То не була якась там інтуїція. Він тоді був майже немовлям. Він знає певні речі. А тепер я боюся… — Вона подивилася на синці в Денні на шиї.

— Денні, ти насправді знаєш, що дядько Ел мені телефонував?

Денні кивнув:

— Він був справді розлючений, тату. Тому що ти подзвонив містеру Уллману, а містер Уллман подзвонив йому. Дядько Ел не хотів, щоби ти бодай щось писав про цей готель.

— Господи, — знову промовив Джек. — Ці синці, Денні. Хто намагався тебе душити?

Обличчя Денні померкло.

— Вона, — промовив він. — Та жінка в тому номері двісті сімнадцять. Мертва леді.

Губи в нього почали знову тремтіти, тож він вхопив чашку й відпив.

Понад його похиленою головою Джек з Венді обмінялися зляканими поглядами.

— Ти що-небудь про це знаєш? — спитав він у неї.

Вона похитала головою:

— Ні, про це нічого.

— Денні? — Джек підняв нажахане обличчя хлопчика. — Спробуй, синку. Ми тут, з тобою.

— Я знав, що тут погано, — сказав Денні тихим голосом. — Іще коли ми жили в Боулдері. Бо Тоні показував мені сни про це.

— Які сни?

— Усе я не пам’ятаю. Він показував мені «Оверлук» серед ночі, з черепом і перехрещеними кістками на фасаді. Щось… я не пам’ятаю що… женеться за мною. Якийсь монстр. Тоні показав мені арак.

— Що це таке, доку? — спитала Венді.

Він помотав головою:

— Я не знаю.

— Це той рак, як той що «у полі свисне»? — спитав Джек.

Денні знову помотав головою

— Я не знаю. Потім ми приїхали сюди і містер Хеллоран поговорив зі мною в машині. Бо в нього теж сяйво.

— Сяйво?

— Це таке… — Денні змахнув руками у всеосяжному жесті. — Це, коли ти вмієш розуміти різне. Дізнаватися про різні речі. Інколи ти бачиш різні речі. Як от я взнав про те, що дядько Ел тобі дзвонив. І містер Хеллоран знав, що ви мене називаєте доком. Містер Хеллоран, він чистив картоплю в армії, коли взнав, що його брата вбило в катастрофі, коли розбився потяг. А коли він подзвонив додому, так насправді і було.

— Святий Боже, — прошепотів Джек. — Ти це не вигадуєш, Дене, ні?

Денні енергійно помотав головою.

— Ні, Богом присягаюся, ні. — А потім, з крихтою гордовитості, додав: — Містер Хеллоран сказав, що в мене найкраще сяйво з усіх, які він бодай колись зустрічав. Ми з ним могли балакати про все, навіть не розкриваючи ротів.

Його батьки знову перезирнулися, відверто ошелешені.

— Містер Хеллоран покликав мене самого, бо він був стурбований, — продовжував Денні. — Він сказав, що це погане місце для людей, які сяють. Він сказав, що сам бачив деякі речі. Я теж дещо побачив. Зразу по тому, як з ним побалакав. Коли нас водив містер Уллман.

— Що саме? — запитав Джек.

— У Президентському люку. На стіні, біля дверей у спальню. Там дуже забризкано кров’ю і ще чимсь. Якісь ніби крихти. Я гадаю… то можуть бути крихти мозку.

— Ох, Боже мій, — мовив Джек.

Венді тепер уже зовсім зблідла, губи в неї стали майже геть сірими.

— Цей готель, — почав Джек. — Доволі нехороші люди володіли ним колись, протягом певного часу. Люди, що належали до певного угруповання в Лас-Вегасі.

— Шахраї? — перепитав Денні.

— Йо, шахраї. — Джек подивився на Венді. — Тисяча дев’ятсот шістдесят шостого року великого цабе, бандита на ім’я Віто Джінеллі було там убито, разом з двома його охоронцями. Є фото в газеті. Денні точно описав ту фотографію.

— Містер Хеллоран казав, що він бачив також інші речі, — розповідав їм Денні. — Одного разу біля ігрового майданчика. А іншого разу там було щось у тому номері, у двісті сімнадцятому. Одна покоївка те побачила і втратила роботу, бо розказувала про це. Тоді містер Хеллоран сам туди сходив і також те побачив. Але він про це нікому не розказував, бо не хотів також втратити свою роботу. От тільки мені він сказав, щоби я ніколи туди не заходив. Але я зайшов. Тому що повірив йому, коли він казав, що речі, які тут бачиш, не можуть вчинити чогось злого. — Ці останні слова прозвучали низьким, хриплим голосом, майже шепотом, і Денні торкнувся припухлого кола синців у себе на шиї.

— А що там з ігровим майданчиком? — запитав Джек дещо дивним, ніби недбалим тоном.

— Я не знаю. Просто він казав про ігровий майданчик. І ті кущі-тварини.

Джек злегка здригнувся, і Венді здивовано подивилася на нього.

— Ти там, унизу, щось бачив, Джеку?

— Ні, — відповів він. — Нічого.

Денні дивився на нього.

— Нічого, — повторив він знову, спокійніше. І це було правдою. Він став жертвою якоїсь галюцинації. Ото й усе.

— Денні, ми хочемо почути про ту жінку, — лагідно промовила Венді.

Отже, Денні їм розповів, хоча, поспішаючи виговоритися, аби швидше звільнитися від всього цього, він раз у раз вибухав скоромовкою, що була на межі незбагненної нісенітниці. Розповідаючи, він усе тісніше й тісніше притискався до материних грудей.

— Я туди зайшов, — казав він. — Я викрав майстер-ключа і зайшов. Це було так, ніби я не в силах був себе зупинити. Мені треба було дізнатися. А вона… та леді… була там у ванні. Мертва була. Уся розпухла. На н-н-н… н-н-ній не було одягу. — Він жалібно подивився на матір. — І вона почала підводитись, і вона жадала мене. Я знаю це, бо я це відчував. Вона навіть ні про що не думала, не думала так, як думаєш ти або тато. То було темне… зло-думання… як… як у тих ос у моїй кімнаті тієї ночі! Вона тільки жадала зробити зло. Як ті оси.

Він ковтнув слину, і на мить стало тихо, геть тихо, поки образ тих ос всотувався в них.

— А потім я побіг, — сказав Денні. — Я побіг, але двері були закриті. Я їх полишив відчиненими, але вони були зачинені. Я не подумав про те, щоби їх просто відчинити і вибігти. Я був переляканий. Тому я просто… притулився до дверей, заплющивши очі, і подумав про те, як містер Хеллоран тоді казав, що ці речі тут, вони просто, ніби картинки в книжці і якщо я… буду собі повторювати… тебе тут нема, іди геть, тебе тут нема… вона піде геть. Але це не подіяло.

Голос у нього почав істерично підвищуватися.

— Вона мене вхопила… обернула мене до себе… я бачив її очі… які в неї були очі… і вона почала мене душити… я чув її запах… я чув її запах, яка вона мертва…

— Досить уже, шшш, — промовила налякано Венді. — Припини, Денні. Усе гаразд. Це…

Вона була готова знову запасти у своє квиління. Оте Універсальне Квиління Венді Торренс. Завчене. Некінченне.

— Дай йому закінчити, — різко промовив Джек.

— Більше нема нічого, — сказав Денні. — Я зомлів. Або тому, що вона мене душила, або тому, що перелякався. Коли я очуняв, мені снилося, ніби ви з мамою б’єтеся через мене і ти, тату, хочеш знову робити Оте Погане. Потім я зрозумів, що то зовсім не сон… і я не сплю… і… я обмочив собі штани. Я обмочився в штанці, наче якесь маля.

Його голова впала на светр Венді, і він почав плакати з жахливою слабкістю, впустивши змарніло руки, вони лежали безвільно в нього на колінах. Джек підвівся.

— Доглянь за ним.

— Що ти збираєшся робити? — Її обличчя було сповнене жахом.

— Збираюся піти до тієї кімнати, що ще інакше, як ти вважаєш, я збирався б зробити? Випити кави?

— Ні! Не треба, Джеку, прошу тебе, не треба!

— Венді, якщо в готелі є ще хтось інший, ми мусимо про це знати.

— Навіть не здумай кидати нас самих! — закричала вона на нього. І то так сильно, що аж слина злетіла їй з губ.

Джек сказав:

— Венді, це була пречудова подобизна твоєї матінки.

І тоді вона вдарилася в сльози, неспроможна прикрити собі обличчя, бо на колінах у неї сидів Денні.

— Вибач, — промовив Джек. — Але я мушу, ти ж знаєш. Я ж тут чортів доглядач. Саме за це мені й платять.

Вона тільки ще дужче розплакалась, і, покинувши її в цьому стані, він вийшов з кухні, витираючи собі губи хустинкою, і гойднулися двері, зачинившись за ним.

— Не переживай, мамуню, — сказав Денні. — З ним усе буде гаразд. Він не сяє. Ніщо йому тут не вчинить злого.

Крізь сльози вона відповіла:

— Ні, я в це не вірю.

Розділ тридцятий

Знову відвідини номера двісті сімнадцять

Він поїхав нагору ліфтом, і це було дивно, бо ніхто з них не користувався ліфтом відтоді, як вони тут оселилися. Він перекинув мідний важіль, і ліфт трусько захрипів угору шахтою, мідна решітка дико деренчала. У Венді цей ліфт викликав правдивий жах клаустрофобії, і він про це знав. Вона собі уявляла, як вони втрьох могли б застрягти між поверхами, тим часом як надворі шаленіють сніговії, вона ніби в живі очі бачила, як вони дедалі худнуть, слабшають і вмирають від голоду. Або, можливо, харчуються одне одним, як було оті регбісти. Йому згадалася бачена в Боулдері наліпка на бампері: «РЕГБІСТИ ЇДЯТЬ СВОЇХ МЕРТВИХ»[173]. Йому згадалися інші: «ТИ ТЕ, ЩО ТИ ЇСИ»[174]. Або фрази з меню: «Ласкаво просимо до обідньої зали «Оверлука», Гордості Скелястих гір». «Шикарно пообідайте на «Даху Світу»». «La Specialite de la Maison[175]: Людське Стегно Смажене На Сірниках». Знову зблиснула на його обличчі зневажлива усмішка. Коли на стіні шахти з’явилася цифра два, він перекинув мідний важіль назад у його сталу позицію, і кабіна ліфта, зарипівши, зупинилася. Він дістав з кишені свій екседрин, витрусив на долоню три пігулки і відчинив двері ліфта. Ніщо в «Оверлуку» його не лякало. Він відчував, що між ним і готелем уже виникла simpatico[176].

Він вирушив коридором, закидаючи собі до рота екседрин, жуючи одна по одній пігулки. Він завернув з головного коридору в короткий завулок, двері номера двісті сімнадцять стояли навстіж і майстер-ключ з його білою біркою стирчав із замка.

Він нахмурився, відчувши хвилю роздратування, ба навіть справжнього гніву. Що там з цього не вийшло, але хлопчик зайшов, куди йому було не слід. Йому було сказано, і сказано ясно, що певні місця в готелі заборонені для доступу: реманентний склад, підвал і всі гостьові номери. Він поговорить про це з Денні, щойно той оговтається від свого переляку. Він поговорить з ним розважливо, але суворо. Багато хто з батьків зробив б дещо більше, ніж просто поговорити. Вони б завдали добрячої прочуханки, і, можливо, саме цього Денні й потребує. Якщо хлопчика щось налякало, хіба це, принаймні, не те, на що він заслужив?

Він підійшов до дверей, витяг майстер-ключа, вкинув його собі до кишені і ступив у номер. Там горіло верхнє світло. Він поглянув на ліжко, побачив, що воно не пом’яте, і відтак вирушив просто до дверей ванної кімнати. У ньому вигулькнула дивна впевненість. Хоча Ватсон не називав ні імен, ні номера апартаментів, Джек відчував переконаність у тому, що саме цей номер ділила зі своїм жеребчиком та дружина юриста, що саме в цій ванні її знайшли мертвою, переповненою барбітуратами і питвом з салон-бару «Колорадо».

Він штовхнув опоряджені дзеркалом двері ванної кімнати, ті прочинилися, і він увійшов досередини. Тут світло було вимкнутим. Він його увімкнув і обдивлявся довге, схоже на пуллманівський вагон приміщення, що було оформлено в характерному стилі «тисяча дев’ятисоті, модернізовані в двадцятих», схоже, що спільному для всіх ванних кімнат «Оверлука», окрім тих, що містилися на третьому поверсі, — там безумовно панувала Візантія, як і личило особам королівської крові, політикам, кінозіркам та мафіозним капо, які роками зупинялися саме там.

Рожева, мертвотно-блідого кольору, душова завіса була запопадливо

зашморгнута довкола довгої, з пазуристими лапами ванни.

(«і все ж таки вони рухалися»)

І тут Джек уперше відчув, як оте його нове відчуття впевненості, що було охопило його, коли до нього з криками «то була вона! то була вона!» підбіг Денні, його покидає. Ніби якийсь крижаний палець делікатно вперся йому в поперек, охолодивши його тіло градусів на десять. До того пальця приєдналися інші, і раптом вони забігали вгору по спині, аж до самого довгастого мозку, граючи на його хребті, немов на якомусь джунглевому інструменті.

Його гнів на Денні випарувався, і коли Джек ступив уперед і відшморгнув завісу, в роті в нього вже було сухо і відчував він лише симпатію до свого сина і страх за себе.

Ванна була сухою й порожньою.

Вмент його затопило полегшенням і роздратуванням, позначеними раптовим звуком «Пах!», що злетів з його стиснутих губ, немов маленький вибух. У кінці сезону ванну було вимито дочиста; якщо не рахувати іржавої плями під краном-змішувачем, вона блищала. Тут вчувався легкий, проте явний запах очищувача, той запах, що може подразнювати тобі носа своєю праведністю ще впродовж тижнів, а то й місяців після того, як його було застосовано.

Він нахилився і провів пальцями по дну ванни. Суха, як порох. Ані натяку на вологу. Хлопчик пережив галюцинацію або відверто брехав. Він знову відчував гнів. Й от тоді-то його увагу привернув ванний килимок на підлозі. Він нахмурено дивився вниз на нього. Що робить тут цей килимок? Він мусив би лежати в білизняній комірчині в кінці цього крила, разом із простирадлами, рушниками і пошивками. Вся білизна мусить бути там. Навіть ліжка стоять не насправді застеленими в гостьових номерах; матраци упаковані в прозорі поліетиленові чохли на блискавках і накриті покривалами. Він припустив, що Денні міг піти і принести його звідти — майстер-ключ відкриває і білизняну комірку, — але навіщо? Він поводив по ньому пучками туди-сюди. Килимок був сухий, як порох.

Він повернувся до дверей ванної і став в одвірку. Все тут у порядку. Хлопчику намарилося. Кожна річ тут на своєму місці. Трохи спантеличував килимок, авжеж, проте існувало логічне пояснення: якась покоївка, поспішаючи, мов скажена, в останній день сезону, просто забула його підібрати. Опріч цього, все решта було…

Злегка стрепенулися його ніздрі. Дезінфектант, отой зарозумілий, «чистіший-за-саму-святість» запах. Та…

Мило?

Звісно, ні. Але щойно цей запах було ідентифіковано, він став надто ясним, щоби його відкинути. Мило. Та ще й не «Айворі», цурками якого, завбільшки з поштову листівку, тебе забезпечують у готелях і мотелях. Цей запах був легким і ароматним, запах дамського мила. Рожевого обарвлення запах. «Камей» або «Ловайла», той сорт, яким завжди користувалася Венді у Стовінгтоні[177].

(«Нічого такого тут нема. Це лише твоя уява».)

(«Так, як ті живоплоти, які все ж таки рухалися».)

(«Вони не рухалися!»)

Він рвучко вирушив до дверей, що вели в коридор, відчуваючи в скронях початок аритмічного гупання головного болю. Забагато всього трапилося сьогодні, далебі надто багато. Він не буде шльопати сина, не шарпатиме його, просто поговорить з ним, але, на Бога, він не мав наміру додавати до своїх проблем ще й цей номер двісті сімнадцять. Тільки не на підставі сухого килимка у ванній і легкого аромату мила «Ловайла». Він…

Раптом у нього за спиною щось металево проскреготіло. Цей звук пролунав якраз у ту мить, коли його пальці зімкнулися на дверній ручці, і якийсь сторонній споглядач міг би вирішити, ніби полірована сталь ручки мала електричний заряд. Він конвульсивно смикнувся, очі вибалушилися, інші риси обличчя натягнулись у гримасі.

Потім, опанувавши себе, бодай і не цілком, він відпустив дверну ручку й обережно обернувся. Скрипнули його суглоби. Він крок по кроку, на свинцевих ногах вирушив назад до дверей ванної кімнати.

Душову завісу, яку він був відсунув, щоб подивитися у ванну, знову було зашморгнуто. Той металевий скрегіт, що прозвучав для нього ворушінням кісток у крипті, видали колечка завіси на горішній рейці. Джек втупився очима в ту завісу. Власне обличчя йому вчувалося, ніби густо навощеним, ззовні цілком мертва шкіра, всередині живі, гарячі ручаї жаху. Так само він почувався на ігровому майданчику.

Щось там було, за цією рожевою пластиковою завісою. Щось було там, у цій ванні.

Він його бачив, нечітко окреслене і притьмарене пластиком, майже людиноподібне за формою. Воно могло бути будь-чим. Хоч би й грою світла. Хоч тінню від душового пристрою. Хоч давно мертвою жінкою, що з милом «Ловайла» в одній задубілій руці напівлежить у своїй ванні, терпляче чекаючи на будь-якого коханця, котрий може сюди зазирнути.

Джек наказав собі зухвало ступити вперед і знову відсмикнути завісу. Відкрити оте, чим воно там не є. Натомість він рвучко, рухаючись мов маріонетка, розвернувся й вирушив назад у спальню/вітальню.

Двері в коридор стояли зачинені.

Він дивився на них цілу довгу, знерухомлену секунду. Тепер він уже відчував смак свого жаху. Той вчувався на задній стінці глотки смаком перестиглих вишень.

Він пройшов до дверей тією ж рвучкою ходою і примусив свої пальці обхопити ручку.

(«вони не відчиняться»)

Але вони відчинилися.

Вимкнувши незграбним помахом світло, він ступив у коридор і, не озираючись назад, притулив за собою двері. За ними йому почулося начеб якесь химерне, вологе гупання, віддалене, приглушене — наче щось запізніло вибралося з ванни, начебто привітати гостя, неначебто воно второпало, що гість уже йде геть, раніше ніж його було обдаровано увагою, і отже, тепер воно поспішає до дверей, усе саме з себе фіолетове й вишкірене, щоби запросити цього гостя назад. Ймовірно, назавжди.

Кроки наближаються до дверей чи це лише стукіт його власного серця у вухах?

Він незграбно намацав майстер-ключ. Той здався глейким, не бажав обертатися в замку. Він присилував майстер-ключа. Замкові важелі раптом піддалися, і він відступив назад, під дальню стіну коридору, тихий стогін полегшення вирвався йому з горла. Він заплющив очі, і всі ті старі фрази почали проходити парадом крізь його мозок, схоже, їх там були сотні й сотні

(«стерявся неадекватний злетів з котушок парубок торкнутий він причинний з глузду зсунувся дах поїхав звар’ював сказився»)

і всі означали одне й те саме: рішитися ума.

— Ні, — заскиглив він, ледве усвідомлюючи, що занепав до такого, до скиглення з заплющеними очима, наче мала дитина. — Ой, ні, Господи. Прошу, Господи, ні.

Але попід шумовинням хаотичних думок, під сподом відбійно-молоткового стукоту власного серця він почув делікатний і марний звук обертання туди-сюди дверної ручки, бо щось замкнене всередині безпорадно намагалося вибратися звідти, щось, що бажало познайомитися з ним, щось, що радо запізналося б і з його родиною в той час, коли витиме буря, а білий день стане чорною ніччю. Якби він зараз розкрив очі і побачив, що дверна ручка ворушиться, він збожеволів би. Тому він тримав їх заплющеними, і по тому, як минуло невідомо скільки часу, настала тиша.

Джек присилував себе відкрити очі, наполовину впевнений — щойно він це зробить, вона стоятиме перед ним. Але в коридорі було пусто.

І все одно він відчував, ніби за ним стежать.

Він подивився на вічко в центрі дверей і загадався, що було б, якби він наблизився і зазирнув туди. З чим він опинився б око в око?

Ноги його почали рухатися,

(«ступні не зрадьте мене зараз»)

перш ніж він це усвідомив. Він розвернув їх геть від цих дверей і пішов до головного коридору, ступні його шепотіли, ступаючи по синьо-чорних джунглях килима. На півдорозі до сходів він зупинився і подивився на вогнегасник. Майнула думка, що складки брезенту зібрані трохи на інший манер. І він був цілком переконаний, що мідний наконечник дивився в бік ліфта, коли він сюди підходив коридором. Тепер він дивився в протилежний бік.

— Я цього зовсім не бачив, — цілком чітко промовив Джек Торренс. Обличчя в нього було білим, змарнілим, а губи його все намагалися посміхнутися.

Але, спускаючись назад, він не скористався ліфтом. Занадто той був схожим на роззявлений рот. Надто вже дуже був схожим. Він скористався сходами.

Розділ тридцять

перший Вердикт

Він увійшов до кухні і подивився на них, підкидаючи на кілька дюймів угору майстер-ключа на своїй лівій долоні і ловлячи його знову, змушуючи ланцюжок при білому металевому язичку дзеленчати. Денні був блідим, змученим. Венді перед тим плакала, він це помітив; очі в неї були червоними, з темним колами навкруг них. У ньому раптом вибухнула радість від цього. Не тільки він сам страждав, це було напевне. Обоє вони дивилися на нього без слів.

— Нічого там нема, — промовив він, здивований щирістю власного голосу. — Анічогісінько.

Він підкидав і підкидав той ключ, бадьористо посміхаючись до них, дивлячись, як полегшення розпливається на їхніх обличчях, і думаючи, що ще ніколи в житті йому так сильно не хотілося випити, як зараз.

Розділ тридцять другий

Спальня

Надвечір того ж дня Джек приніс із комори на першому поверсі розкладачку і поставив її в кутку їхньої спальні. Венді очікувала, що син півночі не зможе заснути, але Денні почав куняти, коли ще й до половини не дійшли «Волтони»[178], і за п’ятнадцять хвилин по тому, як вони його вклали, він уже глибоко спав, недвижний, з долонею підкладеною собі під щоку. Венді заклала одним пальцем свою сторінку в товстелезній «Кешелмарі» в паперовій обкладинці[179] й сиділа, задивившись на сина. Джек сидів за столом, дивлячись у свою п’єсу

— От, лайно, — промовив він.

Венді підняла очі від споглядання Денні.

— Що?

— Нічого.

Він вдивлявся в п’єсу з тліючим роздратуванням. Як тільки він міг подумати, ніби вона добра? Вона інфантильна. Подібне робилося й вичерпано вже тисячу разів. Гірше того, він уявлення не мав, як її закінчити. Колись це здавалося доволі простим. Денкер, у нападі люті, хапає побіля каміна коцюбу і забиває праведного Ґері на смерть. Потім, розставивши ноги, він стоїть над тілом із закривавленою коцюбою в руці і кричить у зал:

— Воно десь тут і я його знайду!

Потім, коли починає згасати світло і повільно закривається завіса, аудиторія бачить на авансцені тіло Ґері, який лежить долілиць, тим часом як Денкер простує вглиб сцени до книжкової шафи, де починає гарячково витягати з полиць книжки і, поглянувши на кожну, відкидає її вбік. Джек подумав, що це щось таке достатньо старе, щоби сприйнятись новим, п’єса, самої новітності якої може вистачити, щоби побачити її успішну постановку на Бродвеї: трагедія на п’ять дій.

А втім, окрім раптового переміщення його цікавості до історії «Оверлука», відбулося ще дещо. Якось так зробилося, що він почав протилежним чином ставитися до своїх персонажів. От це було абсолютно новим. Зазвичай усі його герої — і позитивні, й негативні — йому подобалася однаково. І він цьому радів. Це дозволяло йому бачити всі їхні сторони і таким чином ясніше розуміти їх мотивації. Його улюблене оповідання, продане ним у маленький південномейнський журнал «Контрабанда» за гонорар у вигляді кількох безкоштовних примірників «його» номера, називалося «Ось така Мавпа, Пол де Лонг». У ньому йшлося про сексуально схибленого на дітях парубка, який вчиняє самогубство в орендованій ним умебльованій кімнаті. Маніяка звали Пол де Лонг, для друзів — Мавпа. Джекові дуже подобався цей Мавпа. Він співчував Мавпі в його химерних потребах, знаючи, що Мавпа не єдиний, кого слід звинувачувати у трьох зґвалтуваннях з убивствами в його минулому. Там була погана родина, забіяка батько, яким був і його рідний батько, матір безвільна й безмовна кухонна ганчірка, якою була і його рідна матір. Гомосексуальний досвід у початковій школі. Публічне приниження. Ще гірший досвід у старших класах і в коледжі. Його було заарештовано й відправлено до закритого спецзакладу за роздягання перед парою маленьких дівчаток, що виходили зі шкільного автобуса. І що найгірше, його виписали з того закладу, дозволили повернутись на волю, бо чоловік, який був там головним, вирішив, що з ним усе гаразд. Прізвище того чоловіка було Гріммер. Гріммер знав, що Мавпа де Лонг має симптоми збочень, але він усе одно написав хороший, позитивний висновок і відпустив його. Джеку подобався також цей Гріммер, він і йому симпатизував. Гріммеру доводилося керувати закладом, де не вистачало ні персоналу, ні фінансування, він намагався тримати там усе купи мотузками зв’язаним і власною слиною склеєним — на копійчаних асигнуваннях законодавчих зборів штату, які мусили озиратися на своїх виборців. Гріммер знав, що Мавпа здатен спілкуватися з людьми, що він не випорожняється собі в штани і не намагається увігнати ножиці в когось з інших пацієнтів. Він не оголошував себе Наполеоном. Штатний психіатр, який вів справу Мавпи, вважав, що найкращі шанси зробити це відкриються перед Мавпою на волі, і обидва лікарі розуміли — що довше людина перебуває в подібному закладі, то дужче вона потребує такого замкненого довкілля, як алконавт ковтка своєї мульки. Але тим часом у їхні двері стукають інші люди. Параноїки, шизофреніки, циклоїдні особи, напівкататоніки, чоловіки, які заявляють, що їх забирали на небо в летючих тарілках, жінки, які попалили статеві органи своїм дітям запальничками «Бік», алкоголіки, піроманіяки, клептомани, люди з маніякально-депресивним психозом, люди, схильні до самогубства. Старий знайомий небезпечний світ, бейбі. Якщо ти не міцно згвинчений, тобі не виповниться ще й тридцяти, як почнеш трястись, труситись й калататись[180]. Джек умів співчувати проблемам Гріммера. Він умів співчувати батькам жертв убивств. Як і самим замордованим дітям, звичайно. І Мавпі де Лонгу. Нехай читач визначає винних. У ті старі дні він не бажав судити. Тога мораліста погано сиділа в нього на плечах.

За «Маленьку школу» він узявся з тим же оптимістичним настроєм. Проте останнім часом він почав ставати на той чи інший бік, і що ще гірше, він дійшов до того, що відчував огиду до свого героя Ґері Бенсона. Задуманий в оригіналі як тямовитий хлопець, для котрого гроші є більш прокляттям, аніж благословенням, — юнак, що більш за все бажає заробити гарні оцінки, щоби потім вступити до гарного університету не завдяки ниточкам, які потягнув його батько, а цілком заслужено, він перетворився для Джека на якогось немовби глупувато-самозадоволеного цяця-хлопчика, радше на послушника перед олтарем знань, аніж на щирого їх шукача, зовнішньо послідовного носія зразкових бойскаутських цінностей, але внутрішньо цинічного, сповненого не справжньої кмітливості (як він був спершу задуманий), а лише хитрого тваринного лукавства. Упродовж всієї п’єси він неодмінно звертався до Денкера «сер», саме так, як Джек навчив власного сина звертатися «сер» до людей старших і тих, хто має певні повноваження. Джек гадав, що Денні використовує це слово цілком щиро, і Ґері Бенсон, як в оригіналі це було задумано, також, але розпочавши п’яту дію, він дедалі дужче переконувався, що Ґері з серйозним на позір виразом обличчя користується цим словом насмішкувато, тоді як внутрішній Ґері Бенсон, зловісно вишкіряючись, кепкує з Денкера. З Денкера, який ніколи не мав нічого з тих речей, які має Ґері. З Денкера, який усе своє життя мусив працювати, щоби стати на чолі єдиної невеличкої школи. Перед яким вигулькнула катастрофа через те, що цей вродливий, невинний на вигляд багатий хлопець намахлював зі своїм випускним твором, а потім підступно затер сліди. У Денкері Джек вбачав учителя, який не вельми відрізняється від бундючних південноамериканських дрібних цезарів у їхніх бананових королівствах, отих, що ставлять дисидентів до стінки першого-ліпшого баскетбольного майданчика або сквош-корту; вбачав у ньому нестямного ентузіаста у порівняно маленькій калюжі, таку людину, у котрої кожна примха перетворюється на хрестовий похід. Спочатку він хотів використати цю п’єсу як мікрокосм, аби сказати щось про зловживання владою. Тепер він дедалі більше схилявся до того, щоби роздивитися в Денкері особистість на кшталт містера Чіпса[181], і трагедією ставали не інтелектуальні потуги Ґері Бенсона, а радше нищення добросердого старого вчителя й директора школи, неспроможного крізь цинічні хитрощі розгледіти монстра, що ховається під маскою такого собі юнака.

Він був не в змозі закінчити цю п’єсу.

Зараз він сидів, насуплено вдивляючись у неї, загадуючись, чи існує бодай якийсь спосіб, яким він міг би врятувати ситуацію. Насправді йому не вірилося, що такий є. Він починав одну п’єсу, а вона якимсь чином вивернулася в іншу, сама з себе. Та хай їй чорт. Хоч круть, хоч верть, а подібне вже робилося раніше. Хоч так, хоч сяк, вона повне лайно. Та й на кий ляд він доводить нею себе до божевілля саме цього вечора? Після такого дня, як цей, що щойно минув, нема дива, що він не здатен мислити ясно.

— …відвезти його вниз?

Він підняв голову, кліпаючи очима, намагаючись провітрити собі мозок.

— Га?

— Я питала, як ми відвеземо його вниз? Нам треба вивезти його звідси, Джеку.

Якусь мить його думки перебували в такому розпорошенні, що він навіть не був певен, що розуміє, про що вона говорить. Потім второпав і видав короткий, гавкаючий сміх.

— Ти так кажеш, ніби це дійсно легко зробити.

— Я не мала на увазі…

— Без проблем, Венді. Ось я лишень перевдягнуся в тій телефонній будці, що в фойє, посаджу його собі на спину і полечу з ним у Денвер. Супермен Джек Торренс, так мене називали, коли я був ще зовсім зеленим[182].

На її обличчі відбилася стримувана образа.

— Я розумію цю проблему, Джеку. Радіо розбите. Сніг… але ти також мусиш розуміти проблему Денні. Господи, та хіба тобі не ясно? Джеку, він ледь не запав у кататонію! Що, якби він з того стану не вийшов?

— Але ж він вийшов, — промовив Джек дещо легковажним тоном. Його теж був налякав той стан Денні, з порожніми очима, безвільним обличчям, звісно, що налякав. Спершу. Але що більше він про це думав, то дужче загадувався, чи не було це просто акторством, щоб уникнути покарання? Він же, як не верти, зайшов туди, куди було заборонено заходити.

— Усе одно, — сказала Венді. Вона підійшла до чоловіка і сіла на край ліжка біля його стола. Обличчя в неї було водночас здивованим і занепокоєним. — Джеку, а ті синці в нього на горлі! Щось на нього напало! І я хочу його прибрати від цього!

— Не кричи, — промовив він. — Мені голова болить, Венді. Я не менш твого цим занепокоєний, тому, будь-ласка… не… кричи.

— Гаразд, — сказала вона, стишуючи голос. — Я не кричатиму. Але я не розумію тебе, Джеку. Хтось тут є ще, окрім нас. І цей хтось ще й не вельми приємний. Нам треба спуститися вниз, у Сайдвіндер, не тільки Денні, а всім нам. І то швидше. А ти… ти сидиш тут, читаєш свою п’єсу!

— Нам треба спуститися вниз, нам треба спуститися вниз, ти тільки це й повторюєш. Ти, мабуть, думаєш, що я насправді якийсь супермен?

— Я думаю, що ти мій чоловік, — м’яко відповіла вона й опустила очі вниз, собі на руки.

У нім спалахнув норов. Він ляснув рукописом по столу, знову збиваючи рівний стос врізнобіч, мнучи спідні аркуші.

— Уже час тобі второпати і прийняти гірку правду, Венді. Схоже, ти її, як то кажуть соціологи, все ще не інтерналізувала. Вона розкочується у твоїй голові, мов зграя неприкаяних більярдних куль. Тобі слід загнати їх у лузи. Тобі слід зрозуміти, що ми тут занесені снігом.

Раптом Денні розворушився в ліжку. Все ще вві сні, він крутився і перевертався. «Так, як він це завжди робив, коли ми лаялися, — подумала печально Венді. — І ми це робимо тепер знову».

— Не розбуди його, Джеку. Прошу.

Той озирнувся на Денні, і на щоках у нього виступило трохи рум’янцю.

— Окей. Я вибачаюся. Я вибачаюся, Венді, за те, що говорив дещо психовано. Це не зовсім через тебе. Адже це я розбив радіоблок. Це тільки моя провина, і більш нічия. Радіо було важливою ланкою, що пов’язувала нас із зовнішнім світом. Хто-не-заховався-я-іду-шукати. Просимо, визволіть нас, містере Рейнджер. Нам не можна так довго гуляти.

— Не треба, — промовила вона, кладучи руку йому на плече. Він прихилився до неї головою. Іншою рукою вона скуйовдила йому волосся. — Я думаю, ти маєш право, після того як я звинуватила в тому тебе. Я буваю інколи, як моя матір. Можу ставати курвою. Але ти мусиш розуміти, що деякі речі… важко з себе зжити. Ти мусиш це розуміти.

— Ти маєш на увазі його руку? — Джекові губи стоншилися.

— Так, — сказала Венді, а тоді поспішливо: — Але це не лише через тебе. Я непокоюся, коли він іде погратися надворі. Я непокоюся тим, що наступного року він хоче собі двоколісний, нехай навіть той буде з тренувальними коліщатками. Мене непокоять його зуби, і його зір, і ця річ, яку він називає сяйвом. Я занепокоєна. Бо він маленький і, схоже, такий вразливий, і тому що… тому що щось у цьому готелі, здається, його видивляється. І якщо йому треба, воно переступить через нас, щоби його дістати. Саме тому ми мусимо вивезти його звідси, Джеку. Я це знаю! Я відчуваю це! Ми мусимо його звідси вивезти!

Рука Венді збуджено стиснулась на його плечі, але він не поворухнувся, щоби звільнитись від болю. Його рука знайшла ваговиту твердість її лівої груді і почала гладити крізь сорочку.

— Венді, — почав він, але тут же замовк. Вона чекала, поки він упорядкує слова, які збирався промовити. Добре було відчувати його міцну руку на груді, це заспокоювало. — Можливо, я зміг би доправити його вниз на снігоступах. Частину шляху він міг би пройти сам, але здебільшого я мусив би його тягти. Це означає одну, дві, а може, й три зупинки на ніч. Це означає, що треба збудувати волокушу, щоби тягнути на ній харчі і спальні речі. У нас є транзисторний радіоприймач, отже, ми могли б вибрати день, коли прогноз обіцятиме три доби гарної погоди. Але якщо синоптики помиляться… — Закінчив він делікатним, врівноваженим голосом: — Гадаю, ми можемо загинути.

Лице в неї зблідло. Взялося полиском, ставши на вигляд ледь не примарним. Він не переставав пестити її грудь, ласкаво потираючи сосок пучкою великого пальця.

Вона відгукнулася тихим зітханням — чи від його слів, чи то реагуючи на його ніжне пещення її груді, напевне він сказати б не зміг. Він трішки підвів руку і розстібнув верхній ґудзик її сорочки. Венді злегка посовала ногами. Джинси відразу здалися їй занадто тісними, це трохи дратувало й водночас подразнювало приємним чином.

— Це означало б залишити тебе тут саму, тому що твоє вміння ходити на снігоступах сміху варте. Це означало б зо три доби невідомості. Тобі такого хотілося б?

Його рука впала до другого ґудзика і розчепила його, відкривши початок її улоговини.

— Ні, — промовила Венді голосом, що став трохи в’язким. Вона поглянула на Денні. Той перестав вовтузитись і крутитися. Знову йому до рота заповз його великий палець. Отже, все було гаразд. Але Джек залишив щось поза намальованою ним картиною. Вона була занадто бляклою. Було там щось іще… що?

— Якщо ж ми сидітимемо на місці, — сказав Джек, розстібаючи на ній третій і четвертий ґудзики з тією ж умисною повільністю, — сюди напевне поткнеться якийсь рейнджер з національного парку або єгер з департаменту охорони дикої природи — просто, щоби дізнатися, як нам тут ведеться. І тоді ми йому просто скажемо, що бажаємо вниз. Він про це подбає.

Він допоміг її голим грудям вислизнути у широке V розтуленої сорочки і, нахилившись, обхопив губами стрижень соска. Той був твердим, ерегованим. Джек повільно ковзав по ньому язиком, тим способом, що, як він знав, їй подобається. Венді тихо застогнала, вигинаючи дугою спину.

(«?Про щось я забула?»)

— Любий? — спитала вона. Її руки своєю волею знайшли його потилицю, і тому, коли він відповів, голос його прозвучав приглушеним її тілом. — А як же той рейнджер нас забере звідси?

Він трішки підвів голову, щоби відповісти, а по тому вхопив губами другий її сосок.

— Гадаю, якщо вертоліт буде зайнятий, тоді мусить нагодитися снігохід.

(«!!!»)

— Але ж у нас є свій! Уллман нам про нього казав!

На мить його губи застигли на її соску, потім він сів прямо. Лице Венді трохи розчервонілося, очі її блищали. Натомість Джекове обличчя було спокійним, ніби він щойно займався не еротичною прелюдією зі своєю дружиною, а читав якусь доволі нудну книжку.

— Якщо в нас є снігохід, тоді нема жодної проблеми, — схвильовано промовила вона. — Ми зможемо спуститися вниз усі втрьох.

— Венді, я ніколи в житті не водив снігохода.

— Цього навряд чи важко буде навчитися. У Вермонті ти сам бачив десятирічних дітей, які ганяють на них у полях… хоча не знаю, про що думають їхні батьки. І в тебе ж був мотоцикл, коли ми познайомилися.

Дійсно, він мав «хонду» з двигуном триста п’ятдесят кубів[183]. Мотоцикл він зміняв на «сааб» щойно по тому, як вони з Венді спільно винайняли помешкання і почали жити разом[184].

— Гадаю, я би зміг, — промовив він мляво. — Але мені цікаво, в якому він стані. Уллман і Ватсон… вони тут порядкують з травня до жовтня. Мізками вони налаштовані на літо. Я певен, бензину в ньому нема. Може не бути свічок, а то й самого акумулятора. Я не хотів би, аби ти забивала собі голову занадто високими надіями, Венді.

Тепер уже не на жарт розхвильована, вона нахилилася над ним, груди її цілком викотилися з сорочки. Джек відчув раптове бажання вхопити дружину за цицьку і вивертати її, поки Венді не заверещить. Може, це навчило б її не патякати.

— Бензин не проблема, — сказала вона. — У «фольксвагені» і в готельному пікапі баки повні. Також унизу є запас бензину для аварійного генератора. А в тому складі мусить бути й каністра, отже, ти зможеш взяти з собою запас.

— Так, — промовив він. — Є.

Насправді там було три каністри, дві п’ятигалонові й одна двогалонова[185].

— Я певна, свічки запалювання й акумулятор теж там мусять бути. Ніхто ж не зберігатиме снігохід в одному місці, а свічки й акумулятор в іншому, правильно?

— Схоже, малоймовірно, еге ж?

Він підвівся і пройшов туди, де лежав сплячий Денні. Пасемце волосся впало йому на лоба, і Джек дуже делікатно його змахнув. Денні не поворухнувся.

— Тож якщо ти зможеш його запустити, ти нас вивезеш звідси? — спитала вона в нього з-за спини. — У перший же день, тільки-но по радіо пообіцяють гарну погоду?

На якусь мить він забарився з відповіддю. Стояв і дивився вниз на свого сина, і його змішані почуття розчинялися у хвилі любові. Той був саме таким, як вона сказала, тендітним, вразливим. Позначки в нього на шиї були дуже помітні.

— Так, — промовив він. — Я його запущу, і ми виберемося звідси якомога швидше.

— Слава Богу!

Він обернувся. Вона зняла сорочку і лежала на ліжку, живіт плаский, груди грайливо націлені в бік стелі. Вона ліниво грається з ними, підбиваючи пипки.

— Покваптеся, джентльмени, — ніжно промовила вона, — час.

Потім, без жодного світла в кімнаті, окрім нічника Денні, який той переніс сюди зі своєї спальні, Венді лежала на згині його ліктя, почуваючись пречудово, у мирі і спокої. Їй подумалося, як важко зараз повірити, що вони можуть ділити «Оверлук» з чимось зайшлим, убивчим.

— Джеку?

— Гмммммм?

— Що напало на нього?

Він не відповів їй прямо.

— Він має щось. Якийсь талант, якого решта нас позбавлені. Перепрошую, більшість з нас. І в «Оверлуку», можливо, також щось є.

— Привиди?

— Я не знаю. Напевне щось таке, але не в сенсі Елджернона Блеквуда[186]. Радше, рештки переживань тих людей, які тут колись зупинялися. Як добрих, так і поганих. У цьому сенсі, я гадаю, кожний великий готель має своїх привидів. Особливо старий.

— Але якась жінка у ванні… Джеку, він же не звихнувся з розуму, правда?

Він коротко її стиснув.

— Ми знаємо, що він западає… скажімо так, у транс, якщо тут годиться це слово… час від часу. Ми знаємо, що, коли він в такому стані, він інколи… бачить?.. речі, яких сам не розуміє. Якщо провидницькі транси можливі, вони, либонь, є функцією підсвідомості. Фройд писав, що підсвідомість ніколи не промовляє до нас прямою мовою. Тільки символами. Якщо тобі сниться, що ти потрапив до хлібної крамниці, де ніхто не знає твоєї мови, можливо, тебе непокоїть власна спроможність утримувати свою родину. Або, можливо, просто те, що ніхто тебе не розуміє. Я якось читав, що сновидіння, в якому ти падаєш, це стандартна розрядка почуття невпевненості в собі. Ігри, маленькі ігри. По один бік сітки свідомість, по інший — підсвідомість, і вони собі перекидаються якимсь мізерним образом. Те саме з ментальними хворобами, з передчуттями, з усім таким. Чому провидництво мусить бути іншим? Може, Денні дійсно тоді побачив заляпану кров’ю стіну в Президентському люксі. Для дитини його віку вигляд крові й ідея смерті майже тотожні. Утім, образи для дітей сприйнятніші за ідеї. Це знав Вільям Карлос Вільямс, він був також і педіатром[187]. Ми старшаємо, ідеї поступово стають доступнішими, і образи ми полишаємо поетам… а я оце тут просто патякаю.

— Мені подобається слухати, як ти патякаєш.

— Людоньки, вона це сказала. Вона сказала це. Ви всі чули.

— Джеку, ті позначки на його шиї. Вони справжні.

— Так.

Після цього надовго запала мовчанка. Вона почала було думати, що Джек, либонь, заснув і сама вже спливала у дрімоту, коли він промовив:

— Мені спадають на думку два пояснення. І жодне з них не передбачає участі в цьому якоїсь четвертої сторони в готелі.

— Які? — підвелася вона на лікті

— Ймовірно, стигмати, — сказав він.

— Стигмати? Це як ото в людей іде кров у Страсну п’ятницю, чи щось таке?

— Так. Інколи впродовж Страсного тижня в людей, які глибоко вірять в божественність Христа, проявляються кровоточиві позначки на руках і ногах. Це було більш поширеним у середньовіччі, ніж тепер. У ті часи вважалося, що такі люди благословенні Богом. Я не пригадую, щоби католицька церква оголошувала якийсь з таких випадків безумовним дивом, що доволі тверезо з її боку. Стигмати не вельми відрізняються від деяких речей, що їх вміють робити йоги. Зараз ці речі стали більш зрозумілими, от і все. Люди, які розуміються на взаємодії між розумом і тілом, — я маю на увазі, які це вивчають, бо ніхто цього не розуміє, — вважають, що ми більшою мірою керуємо власними мимовільними реакціями, ніж про це звично було колись думати. Можна уповільнити темп власного серцебиття, якщо достатньо сконцентруватися подумки. Пришвидшити власний метаболізм. Або змусити себе кровоточити.

— Ти вважаєш, що Денні надумав собі оті синці на його шиї? Джеку, я просто не можу в таке повірити.

— Я можу повірити, що таке можливе, хоча й мені також це здається наразі малоймовірним. Що більш імоверно, це те, що він сам собі їх зробив.

— Сам собі?

— У минулому він уже було ранив себе, коли западав в оті свої «транси». Пам’ятаєш, тоді, за столом, під час вечері? Десь зо два роки тому, мені здається. Ми тоді були страшенно злі одне на одного. Ніхто майже не балакав. А потім, абсолютно зненацька, очі в нього закотились під лоба і він упав обличчям собі в тарілку. Потім на підлогу. Пам’ятаєш?

— Так, — сказала вона. — Звісно. Я тоді подумала, що в нього конвульсивний напад.

— Іншого разу ми були в парку, — сказав Джек. — Тільки я і Денні. У суботу. Він сидів на гойдалці, гойдався собі. І раптом звалився на землю. Немов підстрелений. Я підбіг, підняв його, і так само враз він прийшов до тями. Закліпав на мене очима і сказав: «Я собі забив животика. Скажи мамі, нехай позакриває вікна в спальні, якщо піде дощ». І того вечора полило, як той чорт.

— Так, але…

— І завжди він повертається додому із саднами, подряпаними ліктями. Гомілки в нього, наче він щойно вирвався з поля бою. А варто спитати в нього, звідки оце чи оте, він завжди каже: «Ох, та я просто грався», — та й по всьому.

— Джеку, всі діти забиваються і дряпаються. З маленькими хлопчиками це трапляється ледь не постійно, щойно вони навчаться ходити, і так до дванадцяти-тринадцятирічного віку.

— І я не маю сумнівів, що Денні отримує свою частку, — відгукнувся Джек. — Він хлопчик активний. Але я пам’ятаю той день у парку і той вечір за столом. І загадуюся, чи не є деякі з його синців і саден результатом того, що він просто беркицьнувся. Той доктор Едмондс казав, що з Денні саме так трапилося прямо в його кабінеті, Господи помилуй!

— Гаразд. Але ці синці — сліди від пальців. Я заприсягтися готова. Він не міг їх отримати через падіння.

— Він западає в транс, — сказав Джек. — Можливо, бачить щось, що колись було трапилося в тій кімнаті. Скажімо, бійку. Чи, може, самогубство. Люті емоції. Це зовсім не те, що дивитися кіно; він у надзвичайно навіюваному стані. Він просто посеред всього цього. Його підсвідомість, можливо, візуалізує те, що там відбувалося, у якийсь символічний спосіб… як знову ожилу мертву жінку, як зомбі, упиря, демона, вибирай сама, що тобі до вподоби.

— Від твоїх слів у мене мурашки по тілу, — пролепетала Венді.

— Та й у мене самого трохи. Я не психіатр, але схоже, що таким чином усе добре складається купи. Ходяча мертва жінка як символ померлих емоцій, мертвих життів, які ніяк не вгамуються, не підуть геть… але оскільки вона образ у його підсвідомості, вона також є й ним самим. У стані трансу свідомість Денні придушена. За нитки смикає фігура з підсвідомості. Тож Денні кладе руки собі на горло і…

— Стоп, — сказала вона. — Я уявила картину. І гадаю, що це ще жахливіше, аніж хтось невідомий, що скрадається по коридорах, Джеку. Від зайди можна втекти. Від себе втекти неможливо. Ти зараз говориш про шизофренію.

— Вельми обмеженого типу, — промовив він, проте дещо невпевнено. — І вельми специфічної природи. Оскільки він, як то нам здається, вміє читати думки, і оскільки, схоже, в нього дійсно час від часу трапляються провидницькі спалахи. Хоч як би не намагався, я не можу думати про це як про психічну хворобу. Між іншим, у всіх нас закладено шизоїдність. Я гадаю, коли Денні постаршає, він це переборе.

— Якщо ти правий, тоді це просто наш обов’язок вивезти його звідси. Що б там у нього не було, цей готель робить це ще гіршим.

— Я би так не сказав, — заперечив Джек. — Якби Денні робив так, як йому було наказано, насамперед він ніколи б не зайшов до того номера. І цього ніколи б не трапилося.

— Боже мій, Джеку! То ти вважаєш, що опинитися напівзадушеним це… доречне покарання за такого роду неслухняність?

— Ні… ні. Звісно ж, ні. Але…

— Жодних але, — обірвала вона, гнівно трусячи головою. — Правда та, що ми зараз вибудовуємо здогади. Ми не маємо жодного уявлення, коли він може завернути за ріг і потрапити в якусь оту… повітряну яму, в одночастинний фільм жахів чи що воно там іще[188]. Ми мусимо вивезти його звідси геть. — Вона стиха реготнула в темряві. — Наступним стане те, що ми самі почнемо щось таке бачити.

— Не кажи дурниць, — мовив він і в темряві кімнати побачив живоплотових левів, що скупчилися біля стежки, вже не фланкуючи її, а підстерігаючи на ній, тих голодних листопадових левів. Холодний піт виступив йому на лобі.

— То ти дійсно нічого там не бачив? — продовжувала розпитувати вона. — Я маю на увазі, коли піднявся туди, у той номер. Ти справді нічого там не побачив?

Леви пропали. Тепер він бачив пастельно-рожеву завісу з темною фігурою, що розлягалася поза нею. Ті зачинені двері. Те приглушене, поспішливе «гуп», а після нього звуки, що могли бути квапливими кроками. Жахливий, збоїстий стукіт його власного серця, поки він намагався впоратися з майстер-ключем.

— Нічого, — відповів він, і це було правдою. Він тоді був, як натягнута струна, не впевнений у тому, що відбувається. У нього не було жодної можливості ретельно поміркувати, щоби знайти адекватне пояснення появі тих синців на шиї в його сина. Він збіса сам тоді перебував у доволі навіюваному стані. Подеколи галюцинації можуть бути заразливими.

— А ти не передумав? Щодо снігохода, я маю на увазі.

Пальці його стиснулися в несподівано тверді кулаки,

(«Припини діставати мене!»)

притиснуті до стегон.

— Я сказав уже, що все зроблю, хіба не так? Отже, зроблю. А зараз — спати. Цей день був і довгим, і важким.

— Ще б пак, — погодилася вона. Почулося шарудіння ковдри, коли вона перевернулася до нього і поцілувала його в плече.

— Я кохаю тебе, Джеку.

— Я тебе теж кохаю, — промовив він, але то було лише пусте ворушіння губ. Пальці його так само залишалися стиснутими в кулаки. Вони вчувалися, наче камені, якими нібито закінчувалися його руки. На чолі в нього відчутно пульсувала жилка. Вона ні словом не прохопилася про те, що мусить статися з ними після того, як вони спустяться вниз, коли ця вечірка закінчиться. Жодним словом. Тільки Денні се, та Денні те, та, ой Джеку, мені так страшно. О так, вона жах як боїться сонмищ почвар у шафах і стрибких тіней, страшенно боїться. Але, крім них, є вдосталь реальних страхів. Коли вони спустяться вниз, у Сайдвіндер, вони прибудуть туди з шістдесятьма доларами і з одягом лише тим, що матимуть на собі. Навіть без машини. Навіть якби в Сайдвіндері був ломбард, якого там нема, їм нічого закласти, окрім дев’яностодоларової діамантової обручки Венді і транзисторного радіоприймача «Соні». Ломбардник міг би дати їм двадцять баксів. Людяний ломбардник. Там не буде ніякої роботи, навіть сезонної чи на неповний день, хіба що розчищати від снігу під’їзні алеї по три долари з двору. Ця картина: Джон Торренс, віком тридцять років, який одного разу був надрукований в «Ескваєрі» і плекав надії — зовсім небезпідставні надії, як він вірив, — стати протягом наступних десяти років одним із провідних американських письменників, з лопатою з сайдвіндерського «Вестерн Авто»[189] на плечі, дзвонить у двері… ця картина раптом постала перед ним набагато виразніше за левів живоплоту, і він ще міцніше стиснув кулаки, відчуваючи, як вгрузають нігті йому в долоні, вичавлюючи кров з містичних місячних серпиків. Джон Торренс, який стоїть у черзі, щоби поміняти свої шістдесят доларів на харчові талони; знову стоїть у черзі в Сайдвіндерській методистській церкві, щоб отримати пожертвувані речі та брудні погляди місцевих. Джон Торренс пояснює Елові, що вони просто мусили поїхати звідти на снігомобілі, мусили заглушити котел, мусили покинути «Оверлук» з усім його начинням, відкритим вандалам або крадіям, тому що, розумієш, Еле, attendez-vous[190], Еле, там, у ньому, є привиди і вони в’їлися до мого хлопчика. Прощавай, Еле. Думки про Розділ Четвертий, для Джона Торренса настає весна[191]. А потім що? Що потім? Вони, можливо, спромоглися б дістатися «фольксвагеном» до Західного узбережжя, припустив він. З новим бензонасосом це було б можливо. Якихось п’ятдесят миль на захід звідси, а далі вже все з гори, він міг би збіса мало не на самій нейтралці доплисти до Юти. А далі — сонячна Каліфорнія, край помаранчів і можливостей. Він, з його першорядною репутацією алкоголіка, людини, яка б’є учнів і полює на привидів, поза всякими сумнівами, зможе втілити там власні плани. Будь які, на свій смак. Майстер-підмітайло — прибирати в автобусах «Ґрейгаунд»[192]. Автомобільний бізнес — мити машини в гумовому костюмі. Кулінарне мистецтво, як варіант — мити посуд у якійсь харчевні. Або, якщо пощастить, більш відповідальний пост, як от заливати бензин на заправці. У такій роботі присутня навіть стимуляція інтелекту — відрахувати решту, виписати касовий чек. «Я можу дати вам двадцять п’ять годин на тиждень за мінімальну ставку». Отакими-от були важкі мотиви[193] того року, коли «Чудо-хліб» йшов по шістдесят центів за буханець[194].

Уже кров почала скрапувати з його долонь. Немов стигмати, о так. Він стиснув кулаки ще дужче, роз’ятрюючи себе болем. Дружина поряд з ним уже спала, а чом би й ні? Проблем більше не було. Він погодився відвезти її з Денні подалі від великого поганого страховиська, і проблеми зникли. «Тож, розумієш, Еле, я подумав, що найкращим, що можна було б зробити, це…

(її вбити»).

Ця думка виринула нізвідки, гола й неприкрашена. Прагнення зіштовхнути її з ліжка, голу, ошелешену, щойно лише почала прокидатися; стрибнути на неї, вхопитися за її шию, як за зелену гілку молодої осики, і душити, великі пальці на дихальному горлі, а решта стискають шию під потилицею, підсмикувати вгору її голову і гатити нею об дерев’яну підлогу, знову і знову, мостити, садити, гамселити, трощити. Ось тобі джітер і джайв, бейбі[195]. Трясись, трусися й калатайся. Він змусить її скуштувати ліків. До краплі. До останньої гіркої краплі.

Джек туманно усвідомлював притлумлений шум, що долинав звідкілясь з-поза меж його розпаленого, розбурханого внутрішнього світу. Він поглянув через кімнату і побачив, що Денні знову борсається, крутиться в своєму ліжечку, колошкаючи ковдри. Чувся неголосний, запертий у глибині його горла стогін. Щось за кошмар? Фіолетова жінка, давно померла, волочиться за ним по зміїстих готельних коридорах? Джек чомусь так не думав. Щось інше переслідувало Денні в його сновидінні. Щось іще гірше.

Прорвало гірку греблю його емоцій. Він виліз з ліжка і вирушив через кімнату до сина, відчуваючи нудоту і сором. Це за Денні він мусив думати, не за Венді, не за себе. Тільки за Денні. І не важливо, в яку форму він замісив факти, у глибині свого серця він знав, що Денні необхідно звідси вивезти. Він розправив на хлопчику ковдри, вкривши його ще й пледом, що лежав у ногах ліжка. Денні тепер уже знову затих. Джек торкнувся його сонного лоба

(«що за монстри розгулялися просто за цим начілком з кості?»)

і відчув, що той теплий, утім не надміру. І син знову мирно спить. Химерія.

Він повернувся назад до ліжка і спробував заснути. Сон його уникав.

Це було так несправедливо, що все обернулося таким чином, — схоже, невдача переслідує їх. Їм не вдалося скинути її собі з хвоста тим, що вони забралися аж сюди, нагору, врешті-решт. На той час, коли вони завтра після полудня прибудуть у Сайдвіндер, цей золотий шанс уже випарується — піде слідом за блакитним замшевим черевиком, як любив колись приказувати один його старий сусіда по кімнаті в гуртожитку[196]. Уявити лишень різницю, якщо вони не спустяться звідси вниз, якщо вони зможуть це якось перетерпіти. Його п’єсу буде закінчено. Тим чи іншим способом, але він прилаштує до неї якийсь фінал. Його непевність щодо власних персонажів могла б додати певного шарму неоднозначності оригінальному фіналу. Ймовірно, ця п’єса навіть принесла б йому якісь гроші, в цьому нема нічого неможливого. Та навіть без цього цілком можливо, що Ел зміг би переконати Стовінгтонську Раду знов узяти його на роботу. Звісно, він перебуватиме на випробувальному терміні, можливо аж три роки, але якщо він зуміє залишатися тверезим і продовжуватиме писати, йому, можливо, не доведеться цілих три роки залишатися в Стовінгтоні. Авжеж, раніше він не був у великому захваті від Стовінгтону, почувався пригніченим, живцем похованим, але то була незріла реакція. Більше того, як бодай хтось може отримувати задоволення від викладання, коли кожний другий чи третій день на тижні перші три уроки він проводить з похміллям, що розриває череп? Знову так не буде. Він зможе давати раду своїм функціональним обов’язкам набагато краще. Джек був у цьому впевнений.

Десь посеред цієї думки все почало кришитися і він відплив у сон. Остання думка доносилася йому вслід, ніби калатання якогось дзвона:

«Здавалося, що він зумів би знайти тут мир і спокій. Нарешті. Якби вони йому лишень дозволили».

Коли Джек прокинувся, він стояв у ванній номера двісті сімнадцять.

(«знову ходив уві сні — чому? — тут нема рацій, щоб їх розбивати»)

Світло у ванній було ввімкнуте, кімната в нього за спиною перебувала в темряві. Завісу навкруг пазуристолапої ванни було запнуто. Килимок на підлозі лежав брижуватий і вологий.

Його почав обіймати страх, але сама сновидна якість цього страху підказувала Джеку, що все діється не насправжки. Однак це не могло стримати переляку. Занадто багато речей в «Оверлуку» здавалися примарними, ніби в сновидіннях.

Він підступив до ванни, сам того не бажаючи, але неспроможний повернути навспак.

Він відсмикнув завісу.

У ванні лежав голий, майже невагомо завислий у воді Джордж Гетфілд, і ніж стирчав у його грудях. Вода навкруг нього бруднилась яскраво-рожевими плямами. Очі Джордж мав заплющені. Його пеніс плавав безвільно, мов водорість.

— Джордже, — почув Джек, як промовив його власний голос.

На це очі Джорджа вмент розчахнулися. Срібні, зовсім нелюдські очі. Руки Джорджа, риб’ячо-білі, знайшли вінця ванни, і він підтягнувся, прибравши сидячу позу. Ніж так і стирчав йому з грудей, ввігнаний рівновіддалено між сосками. Сама рана вже виглядала безгубою.

— Ви перевели таймер наперед, — сказав йому срібноокий Джордж.

— Ні, Джордже, я цього не…

— Я не заїкуватий.

Тепер Джордж уже стояв, так само вчепившись у нього тим своїм срібним нелюдським поглядом, але рот його розтягнувся в мертвій, фіглярській посмішці. Одну ногу він перекинув через порцеляновий борт ванни. Одною білою, поморщеною ступнею він уже сперся на підложний килимок.

— Спершу ви намагалися задавити мене, коли я їхав на велосипеді, а потім ви перевели наперед таймер, а потім ви намагалися зарізати мене на смерть ножем, але я все одно не заїкуватий.

Джордж насувався на нього, розчепіривши руки зі злегка скарлюченими пальцями. Він тхнув сирістю й цвіллю, як те листя, що його довго поливало дощем.

— То було заради твого ж блага, — сказав Джек, задкуючи. — Я перевів його наперед заради твого ж блага. Більше того, я між іншим дізнався, що ти зшахраював у своєму випускному творі.

— Я не шахрай… і не заїкуватий.

Руки Джорджа торкнулися його горла.

Джек розвернувся і кинувся навтьоки, він побіг з тією пливкою, невагомою повільністю, що є звичайною для сновидінь.

— Ти шахрай! Ти нашахраював! — скрикнув він у жаху й люті, перетинаючи затемнену спальню/вітальню. — Я доведу це!

Руки Джорджа знову сягнули його шиї. Джекове серце спухало страхом, аж він уже був переконаний, що воно ось-ось вибухне. А тоді, нарешті, його пальці обхопили дверну ручку, вона обернулася під його рукою, і він смикнув двері, розчинивши їх навстіж. Він вискочив звідти, проте не в коридор другого поверху, а в підвал, у ту кімнату, що поза аркою. Горіла оплетена павутинням лампа. Під нею геометричною скостенілістю стояв його складаний стілець. А повсюди навкруги височіли мініатюрні гірські хребти з коробок і ящиків і перев’язаних пачок рахунків і накладних і бозна чого ще. Крізь нього прорвалось полегшення.

— Я його знайду! — почув він власний крик. Він ухопив відсирілу, плісняву картонну коробку; та розвалилася просто в нього в руках, розсипаючи водоспад пожовклих тонких папірців. — Воно десь тут! Я його знайду! Він різко занурив руки глибоко в купу паперів і витяг їх звідти — тримаючи в одній руці сухе паперове осине гніздо, а в іншій таймер. Таймер цокотів. Від його задньої стінки тягся електричний дріт, до іншого кінця якого було причеплено в’язку динамітних набоїв. — Ось воно! — заволав він. — Ось воно, тримай!

Його полегшення стало абсолютно тріумфальним. Він досяг більшого, ніж просто втекти від Джорджа; він переміг. З цими чудодійними речами у нього в руках Джордж ніколи більше його не торкнеться. Джордж втікатиме нажаханий.

Він почав розвертатися, щоби протистояти Джорджу, і в цю ж мить пальці Джорджа вхопили його за горло, стиснули, перекрили йому повітря і після одного, фінального, запізнілого «хап» цілком припинили його дихання.

— Я не заїкуватий, — прошепотів Джордж у нього з-за спини.

Джек упустив осине гніздо, і звідти скаженою жовто-коричневою хвилею метнулися оси. Легені його палали вогнем. Джеків тремкий погляд упав на таймер, і відчуття тріумфу повернулося, разом зі зростаючою хвилею праведного гніву. Замість бути приєднаним до динаміту, дріт тягся до золотої головки міцної чорної палиці, такої, як та, з якою ходив його батько після дорожньої пригоди з молочним фургоном.

Він ухопив палицю, і дріт відпав. Палиця вчувалася важкою і цілком йому по руці. Він махнув нею назад собі через плече. Злітаючи вгору, вона чиркнула об дріт, з якого звисала лампочка, і світло почало колихатися вперед-назад, змусивши монструозно скакати по підлозі і стінах склепінчасті тіні. Опустившись, палиця вдарила щось набагато твердіше. Джордж закричав. Хватка на горлі Джека послабшала.

Він вирвався з хватки Джорджа і крутнувся. Джордж укляк на колінах, з похиленою головою, обхопивши себе руками за тім’я. Кров ринула йому крізь пальці.

— Прошу, — боязко прошепотів Джордж. — Не треба, містере Торренс.

— От тепер буде тобі кара, ти отримаєш свої ліки, — загримів Джек. — Їй-богу, зараз же. До краплі. Мале щеня. Мале нікчемне цуценя. Їй-богу, зараз же, просто тепер. До краплі. До останньої чортової краплини!

Над ним іще хилиталося світло, і тіні танцювали і спурхували, коли він почав вимахувати палицею, опускаючи її знову і знову, рука його піднімалась і падала, наче якийсь механізм. Розчепилися й відпали геть Джорджеві скривавлені пальці, що прикривали йому голову, і Джек опускав палицю знову і знову, і на шию, і на плечі, і на спину, і на руки. Ось тільки та палиця була вже не зовсім палицею; вона нібито стала дерев’яним молотком з чимось на кшталт яскраво-смугастого держака. Молотком з м’якшим і твердішим кінцями головки. На його робочому кінці вже запеклася кров, там прилипло волосся. А глухий, в’язкий звук ударів молотка в плоть перемінився на грімке гупання, що розлягалося луною, реверберувало. Його власний голос набув такої ж якості, став лунким, знеособленим. Парадоксально, але в той самий час він зазвучав слабше, невтямніше, ображеніше… так, ніби Джек був п’яний.

Уклякла на колінах постать повільно підняла голову, немов у мольбі. Обличчя там, власне, вже не було, лише кривава маска, крізь яку прозирали очі. Він підняв молоток для фінального свистячого удару і вже гатив ним униз, коли побачив, що благаюче обличчя під ним належить не Джорджу, але Денні. То було обличчя його сина.

— Татуню…

І тут молоток врізався, куди був мусив, поціливши Денні просто межи очі, замкнувши їх навіки. І, здалося, щось десь посміюється…

(«!Ні!»)

Він виринув з цього, стоячи голим над ліжком Денні, руки в нього були порожніми, тіло його блищало від поту. Його фінальний крик прозвучав тільки в нього в голові. Він озвучив його знову, цього разу пошепки.

— Ні. Ні, Денні. Ніколи.

Він повертався до свого ліжка на ногах, що перетворилися на гумові. Венді міцно спала. Годинник на нічному столику показував за чверть п’яту. Він пролежав без сну до сьомої, коли почав крутитися, прокидаючись, Денні. Тоді він спустив ноги з краю ліжка і почав одягатися. Уже був час спускатися вниз і перевіряти котел.

Розділ тридцять третій

Снігохід

Десь після півночі, коли всі вони неспокійно спали, сніг (уже після того, як навалив свіжих вісім дюймів на старий наст) припинився. І тепер, коли розійшлися й відметені геть свіжим вітром хмари, Джек стояв у курному зливку сонячного світла, що косо прозирало крізь брудне віконце у східній стіні реманентного складу.

Тутешнє приміщення було завдовжки, як товарний вагон, і приблизно таким же заввишки. Тут пахло мастилом, гасом, бензином, а ще — такий легесенький ностальгійний запах — духмяною травою. Чотири потужних газонокосарки, немов солдати перед парадом, вишикувалися під південною стіною — дві з них, їздового типу, виглядали, як невеличкі трактори. Ліворуч від них містилися бури для свердління ям під стовпи, півкруглі лопати для упорядження трав’яного покриття на гольф-майданчику, ланцюгова мотопила, садові електричні ножиці та тонка довга сталева щогла з червоним прапорцем на вершечку. «Кедді, принесеш мій м’ячик швидше, ніж за десять секунд, і тут на тебе чекатиме четвертак». — «Так, сер»[197].

До східної стіни, куди найдужче било ранкове сонце, поставлені один поверх іншого на кшталт якогось п’яного карткового будиночка, тулилися тенісні столи. Сітки з них було знято, вони звисали з полиці вгорі. У кутку виднілася купка шайб для шафлборду[198] і комплект для роуку — зв’язані докупи дротом ворітця, яскравих кольорів кулі в чомусь схожому на картонку для яєць («дивних квочок ви тримаєте тут, містере Ватсон»… «Атож, та ось ви ще побачите отих звірів там, унизу, на передній галявині, ха-ха»), і молотки, два набори, у своїх стійках.

Він рушив туди, переступаючи через старий восьмикомірковий акумулятор (який, поза всякими сумнівами, колись був сидів під капотом готельного пікапа), акумуляторний зарядний пристрій та пару з’єднувальних кабелів «Джей Сі Пенні»[199] між ними. З передньої стійки він висмикнув один з молотків і підніс собі до обличчя, немов лицар, що перед битвою салютує своєму королю.

Знову впливли до голови уривки з його сновидіння (воно вже геть переплуталося й вицвітало), щось там про Джорджа Гетфілда і кийок його батька, утім, достатньо, щоби Джекові відчути неспокій і, що доволі абсурдно, дрібку вини через те, що він зараз тримає в руці якийсь зужитий, банальний, звичайнісінький молоток для роуку. Не те щоб роук був зараз аж такою звичайною грою; тепер значно популярнішим є його сучасніший кузен крокет… та на додаток ще й дитяча версія цієї гри. А проте роук… він мусів бути і справді чудовою грою. Джек уже був знайшов у підвалі запліснявілу книжечку правил, надруковану якогось року на початку двадцятих, коли в «Оверлуку» проводився Північноамериканський чемпіонат з роуку. Чудова гра.

(шиза)

Він дещо спохмурнів, потім усміхнувся. Так, а таки дійсно, доволі шизоїдна гра. Сам молоток це ідеально демонструє. М’який кінець і твердий кінець. Гра маневру й прицільності, а також гра брутальної ударної сили.

Він махнув молотком у повітрі… шшшууух. І стиха посміхнувся тому, який потужний свистячий той видав звук. Потім поставив його назад у стійку і повернувся ліворуч. Побачене там змусило його знову нахмуритись.

Снігохід стояв майже посередині складу, майже зовсім новенький, але Джека зовсім не втішав його зовнішній вигляд. «Бомбардир Скі-Ду» було написано збоку на капоті двигуна вигнутими назад чорними літерами, що напевне мусили наголошувати на швидкості цієї машини[200]. Вистромлені наперед лижі також були чорними. По обох боках капота йшли чорні канти, які на спортивних машинах називають гоночними лампасами. Але загалом його було пофарбовано в яскравий, потішно жовтий колір, і саме це Джеку в ньому не подобалося. Застиглий у власному сніп’ї вранішнього сонячного світла, з жовтим тілом і чорними кантами, з чорними лижами й відкритою, оббитою чорним кабіною, він скидався на якусь монструозну механізовану осу. На ходу він і звучав, либонь, схоже на неї. Гудів і дзижчав, готовий ужалити. А втім, який іще вигляд він міг би мати, врешті-решт? Принаймні, він не вдавав з себе щось інше. Бо після того, як він зробить свою роботу, їм стане вельми боляче. Усім їм. Навесні родині Торренсів болітиме так сильно, що те, що наробили оті оси руці Денні, здаватиметься материнськими поцілунками.

Джек витяг із задньої кишені хустинку, витер собі губи і підійшов до цього «Скі-Ду». Ставши над снігоходом, тепер уже глибоко спохмурнілий, він запхав носовичок назад до кишені і дивився. Надворі раптовий порив вітру врізався в реманентний склад, змусивши його похитнутися, заскрипіти. Джек визирнув у віконце і побачив, що той подмух поніс у бік загубленого в каламуті заднього фасаду готелю цілу пелену іскристих сніжних кристалів, підкидаючи їх вихорами високо у невблаганне синє небо.

Вітер вщух, і Джек знову взявся роздивлятися на машину. Безперечно, вона викликала огиду. Мало не очікуєш побачити, що ззаду в неї стирчатиме довге, проворне жало. Йому й раніше завжди не подобалися ці чортові снігомобілі. Вони трощать храмову тишу зими на мільйон деренчливих уламків. Вони лякають птахів і звірів. Вони залишають по собі величезні отруйні хмари, що клубочаться синім бензиновим димом… кахи-кахи, задушує, дайте дихати. Ймовірно, вони — це остання, завершальна в епосі викопного палива гротескна іграшка, яку дарують десятиліткам на Різдво.

Йому згадалася газетна стаття, яку він читав ще у Стовінгтоні, історія, що трапилася десь у штаті Мейн. Хлопець на снігоході мчить, мов ошпарений, навмання по дорозі, якою ніколи раніше не їздив, зі швидкістю далебі більшою за тридцять миль на годину[201]. Ніч. Фара у нього вимкнута. Посередині важкого ланцюга, натягнутого між двома стовпами, там висіла табличка з написом ПРОЇЗД ЗАБОРОНЕНО. Найімовірніше, хлопець її просто не побачив, писалося у тій статті. Напевне, місяць сховавсь за хмарою. Ланцюгом йому відірвало голову. Читаючи тоді статтю, Джек майже радів, і зараз, коли він дивився вниз на цю машину, те почуття в ньому відновилося.

(Якби наразі не йшлося про Денні, я з величезним задоволенням вхопив би один з отих молотків, відкрив капот і просто гатив би, допоки)

Він дозволив вийти з себе застояному повітрю довгим, повільним зітханням. Венді права. Хай там що буде, хоч чорторий, хоч пекло, хоч черга за благодійною допомогою, але Венді права. Забити цю машину на смерть було б верхом дурості, не важить, наскільки приємну перспективу така дурість могла би створити. Це було б майже рівнозначним забиттю на смерть його власного сина.

— Блядський луддит, — вголос промовив він.

Зайшовши ззаду машини, Джек відкрутив кришку бензобака. На одній з полиць, що йшли на рівні його грудей по периметру стін, він знайшов вимірний щуп і засунув його досередини. Мокрою виявилася остання восьмушка дюйма[202]. Небагато, але достатньо, щоби перевірити, чи заведеться ця чортова тарадайка. Пізніше він зможе сточити паливо з «фолькса» й готельного пікапа.

Закрутивши кришку бака, він відкрив капот. Ні акумулятора, ні свічок. Він знову підійшов до полиці і почав ритися вздовж неї, відштовхуючи врізнобіч викрутки і розвідні ключі, знятий з якоїсь старої газонокосарки однокамерний карбюратор, пластмасові коробочки з різноманітних розмірів шурупами, цвяхами і болтами. Полиця була вкрита щільним темним шаром старого мастила і налиплого до нього впродовж багатьох років пилу, що скидався на хутро. Йому було бридко її торкатися.

Він знайшов маленьку, замаслюжену коробочку з лаконічним написом олівцем: Скід. Він струснув коробочку, і всередині неї щось торохнуло. Свічки запалювання. Одну з них він підніс проти світла, намагаючись визначити зазор без того, щоби нишпорити у пошуках інструмента для його вимірювання. Та ну його нахер, подумав він ображено і кинув свічку назад до коробочки. Якщо зазор негодящий, це збіса кінчене паскудство. Сутужна, курва, цицька.

Поодаль, біля дверей стояв стілець. Джек підтяг його, сів, встановив чотири свічки запалювання, а потім вдяг на кожну маленький гумовий ковпачок. Зробивши це, він дозволив своїм пальцям швиденько погратися з магнето. Люди сміялися, коли я сідав до піаніно[203].

Знову до полиць. Цього разу тим бажаним, чого він не міг знайти, був маленький акумулятор. Три-або чотирикамерний. Там були торцеві ключі, ящик зі свердлами та долотами, мішки з добривами для моріжка та «Вігоро»[204] для квітників, але акумулятора для снігохода не було. Це його анітрішечки не стурбувало. Фактично, йому полегшало на душі. «Капітане, я зробив усе, що від мені залежало, але до кінця впоратися не зміг». — «Усе гаразд, синку. Я рекомендуватиму тебе до нагородження Срібною Зіркою і Пурпуровим Снігомобілем[205]. Ти робиш честь своєму полку». — «Дякую, сер. Я старався».

Порпаючись на останніх двох-трьох футах полиці, Джек почав прискорено насвистувати «Долину Червоної ріки»[206]. Ноти вилітали маленькими білими клубками пари. Він уже зробив повне коло по складу, потрібної речі там не було. Може, хтось її поцупив. Може, сам Ватсон. Джек голосно розсміявся. Старовинна традиція офісних несунів. Кілька скріпок, пара пачок паперу, ніхто не помітить пропажі оцієї скатертини або цього куверта «Королівське золото»… а як щодо отого гарнюсінького акумулятора від снігохода? Так, ця річ може згодитися. Вкинемо її до мішка. Злочини білих комірців, бейбі. У кожного липкі пальці. Дітьми ми таке називали «знижками, схованими за пазухою».

Він вирушив назад і, проходячи повз снігохід, дав йому в борт щирого копняка. Ну, от і по всьому. Залишається лише сказати Венді, вибач бейбі, але…

Там, у кутку біля дверей, лежить якась коробка. Той стілець був стояв просто над нею. На ній олівцем написано так само коротко: Скід.

Він дивився на цю коробку, і посмішка всихала на його губах. Погляньте, сер, а ось і кавалерія[207]. Схоже, що ваші димові сигнали подіяли врешті-решт.

Це несправедливо.

Чорти забирай, це просто несправедливо.

Щось — жереб, доля, провидіння — намагалося його врятувати. Якийсь інший жереб, білий жереб. Але в останній момент втрутився старий поганий жереб Джека Торренса. Карти тієї ж паскудної масті ще не закінчилися.

Обурення зловісною сірою хвилею підступило до горла. Пальці його знову стислися в кулаки.

(Несправедливо, чорти забирай, несправедливо!)

Чому він у ту мить не подивився кудись деінде? Будь-куди! Чому в нього не смикнулась шия, не засвербіло в носі, чому він не моргнув? Бодай щось з цих дрібних пригод. І він би ніколи її не помітив.

Авжеж, саме так і сталося. От і все. Це була просто галюцинація, не відрізнити від того, що сталося вчора проти готельного номера на другому поверсі або з тим чортовим звіринцем живоплотів. Якась одномоментна заморока, от і все. Дивовижно, мені здалося, ніби я побачив акумулятор снігохода в тому кутку. А тепер там ніц нема. «Я гадаю, виснаження після бою, сер. Вибачте». — «Тримай хвіст пістолетом, синку. Рано чи пізно таке трапляється з усіма нами».

Джек так сильно смикнув, відчиняючи двері, що ледь не зірвав їх з завіс, і затягнув досередини свої снігоступи. Вони були щільно обліплені снігом, і він так сильно ляскав ними об підлогу, що аж здійнялася курява. Він вставив ліву ступню в лівий снігоступ… і застиг.

Денні надворі, біля молочарської платформи. Схоже, намагається зробити сніговика. Шансів небагато; сніг занадто холодний, щоб ліпитися купи. Та цей закутаний хлопчик — лише цяточка серед іскристого ранку, на блискучому снігу під блискучим небом — докладав щирих зусиль. У шапці, одягненій задом-наперед на манер Карлтона Фіска[208].

(«Про що, не дай Господи, ти оце був думав?»)

Відповідь надійшла без затримки.

(«Про себе. Я думав про себе»).

Раптом йому згадалося, як він цієї ночі лежав у ліжку, лежав і зненацька вловив себе на тому, що обмірковує вбивство власної дружини.

У ту мить йому, укляклому тут на колінах, усе стало ясно. Це не лише Денні пороблено «Оверлуком». Готель і йому також пороблює. І це не Денні слабка ланка, а він сам. Це він уразливий, той, кого можна нагнути й викручувати, аж поки щось не лусне.

(аж поки я не здамся і засну… а коли я так зроблю, якщо я так зроблю)

Він подивився вгору на ряди вікон і, хоча сонце, відбиваючись у їхніх багатошибкових площинах, розкидало майже засліпливе сяйво, усе одно дивився. Джек уперше звернув увагу на те, як дуже вони скидаються на очі. Вони відбивали сонце, а власну темряву тримали всередині. І не на Денні дивилися вони. Дивилися вони на нього.

У ті кілька секунд він зрозумів усе. Згадалася одна чорно-біла картинка, яку він бачив ще хлопчиком на уроці Закону Божого. Черниця поставила її перед ними на пюпітрі й назвала це чудом Господнім. Весь клас тупо дивився на неї, не бачачи нічого, окрім безладної мішанки білого й чорного, безглуздої і безформної. А тоді хтось із дітей у третьому ряді скрикнув: «Це ж Ісус!» — і той хлопчик пішов додому з новеньким Євангелієм, а також із календарем, бо він був першим. Решта вдивлялися ще дужче, і Джекі Торренс разом з усіма. Одне по одному діти видавали подібний зойк, а одна дівчинка, запавши мало не в екстаз, пронизливо закричала: «Я бачу Його! Я бачу Його!» Її також було винагороджено Євангелієм. Врешті-решт уже всі серед тієї мішанки чорного й білого побачили лик Ісуса, окрім Джекі. Він вдивлявся з усіх своїх сил, уже зляканий, почасти цинічно думаючи, що всі решта просто прикидаються, аби підлеститися до сестри Беатриси, почасти потайки переконаний, що він нічого не бачить, бо Бог вирішив, що він найгірший грішник у всьому класі.

— Невже ти нічого не бачиш, Джекі? — своїм печальним, солодкавим манером запитала в нього сестра Беатриса. «Цицьки я ваші бачу», — подумав він у жорстокому відчаї. Він почав мотати головою, а потім, вдаючи фальшивий захват, промовив:

— Так, я бачу! Вау! Там дійсно Ісус!

І всі в класі засміялися й зааплодували йому, від чого він відчув себе переможним, засоромленим і переляканим. Пізніше, коли всі, штовхаючись, наввипередки рвонули з цокольного приміщення церкви на вулицю, він затримався на місці, роздивляючись безсенсову чорно-білу мазанину, яку сестра Беатриса залишила на пюпітрі. Він ненавидів цю картинку. Всі вони, як і він, прикидалися, навіть сама сестра. Велике ошуканство, ось що це було.

— Лайно-вогонь, пекельні муки, — прошепотів він собі під ніс, а коли вже відвертався, щоби йти звідти, краєчком ока він побачив Ісуса, печального і мудрого. Він розвернувся назад, з серцем, застряглим у горлі. Усе раптом вскочило на свої місця, і Джекі вирячився на картинку з боязким зачудуванням, неспроможний повірити, як це він її не бачив. Ось очі, ось тінь зигзагом через змучене чоло, ось тонкий ніс, ось жалісливі губи. Дивиться на Джекі Торренса. Те, що було щойно безсенсовою мішанкою, зненацька перетворилося на різку чорно-білу гравюру з ликом Господа Нашого Христа. Боязке здивування стало жахом. Він лаявся перед образом Ісуса. Він буде проклятим. Він опиниться в пеклі разом із грішниками. Цей лик Ісуса був на цій картинці весь час. Весь час.

І зараз, укляклий на осонні, дивлячись на свого сина, як той грається в тіні готелю, він зрозумів, що все це правда. Цей готель воліє запопасти Денні, можливо, й їх усіх, але найперше Денні. Живоплоти рухалися насправді. У двісті сімнадцятому номері мертва жінка, жінка, яка, либонь, є просто привидом і нешкідлива за більшості обставин, але ця сама жінка наразі становить дієву небезпеку. Її, немов якусь злонамірену заводну іграшку, було накручено й запущено в роботу власним розумом Денні… і його розумом. Чи, бува, не Ватсон розповідав йому про якогось чоловіка, котрий одного дня раптом помер від інсульту просто на роук-корті? Чи то Уллман розповідав? Неважливо. На третьому поверсі колись сталося вбивство. Хтозна скільки було давніх скандалів, самогубств, природних смертей? Скільки ще вбивств? Чи никає десь у західному крилі Ґрейді зі своєю сокирою, просто чекаючи, щоб Денні його завів, і отже, він зможе знову вигулькнути з-за дверей?

Те набрякле кільце з синців навкруг шиї Денні.

Ті мерехтливі, напіввидимі пляшки в порожньому барі.

Те радіо.

Ті сновидіння.

Той альбом, який він знайшов у підвалі.

(«Медоку, ти тут чи ні? Знову блукалось мені уві сні…»)

Він різко підхопився, пожбуривши снігоступи знову за двері. Його всього трусило. Він затріснув двері і підняв коробку з акумулятором. Вона вислизнула йому з тремтячих пальців

(о боже а якщо я його розбив)

і гепнулася, перекинувшись на бік. Він розвів картонні клапани і висмикнув акумулятор з коробки, байдужий до кислоти, яка може протікати крізь корпус акумулятора, якщо той тріснув. Але той був цілим. З його губ злетіло коротке зітхання.

Бережно тримаючи, Джек поніс його до «Скі-Ду» і поставив на платформу перед двигуном. На одній з полиць він знайшов маленький розвідний ключ і швидко, без жодних завад, під’єднав до нього кабелі. Акумулятор виявився живим; зарядник до нього застосовувати не було потреби. Коли він вставляв у відповідне гніздо плюсовий кабель, тріснув електричний розряд і трішки запахло озоном. Роботу зроблено, він відступив, нервово витираючи долоні собі об вилинялу джинсову куртку. Ну от. Він мусить працювати. Нема причин, чому б ні. Жодних причин, окрім того, що це частина «Оверлука», а «Оверлук» дійсно не бажає випускати їх звідси. Зовсім не бажає. Цей «Оверлук» лишень щойно був розпочав свої пекельні розваги. Тут тобі є маленький хлопчик, щоби його жахати, є чоловік і його жінка, щоб нацьковувати їх одне проти одного, і якщо готель правильно розіграє свої карти, вони шугатимуть його коридорами, наче безплотні тіні в якомусь з романів Ширлі Джексон, хай що там тинялося в будинку на пагорбі на самоті, але в «Оверлуку» ти самотнім не будеш, о ні, тут є чимала компанія[209]. Але ж дійсно нема причин, щоби снігоходу не завестися. Звісно, окрім

(Окрім того що йому, як і перше, насправді не хочеться від’їздити)

так, окрім цієї причини.

Джек стояв і дивився на «Скі-Ду», і дихання виривалося з нього маленькими морозними клубочками. Йому хотілося, щоби все залишилося таким, як було. Коли він сюди прийшов, він не мав сумнівів. Тоді він розумів, що спуститися донизу було б неправильним рішенням. Венді боялася всього лише страшидла, викликаного самим істеричним маленьким хлопчиком. Тепер же він раптом зміг поставити себе на її місце. Це було, як у його п’єсі, у тій його триклятій п’єсі. Він більше не знав, на чиєму він боці або яким чином мусять розвиватись події. Щойно ти побачив лик Бога в тій чорно-білій мазанині, тут тобі й край — ти ніколи більше не зможеш його не бачити. Дехто може сміятися й казати, що це ніщо, всього лиш брудні узори без сенсу, дайте мені якусь безсумнівну, написану за всіма правилами роботу доброго старого Майстра, але ти завжди бачитимеш, що звідти на тебе дивиться лик Господа Нашого Христа. Ти колись побачив його через один спалах осягнення, свідомість і підсвідомість злилися разом в той один бентежний момент прозріння. Ти завжди його бачитимеш. Ти збіса приречений завжди його бачити

(«знову блукалось мені уві сні…»)

Та все було гаразд, поки він не побачив Денні, як той грається в снігу. Це провина Денні. У всьому тут винен Денні. Це він має оте сяйво, чи що воно там не є. Та це не сяйво, це прокляття. Якби він і Венді були тут тільки вдвох, вони цілком приємно провели б цю зиму. Ані турбот, ні мороки.

(Не бажаєш виїжджати? Не можеш?)

«Оверлук» не хотів, щоби вони їхали, і він також не хотів, щоби бодай хтось звідси поїхав. Навіть Денні. Може, він тепер уже пов’язаний з ним. Можливо, «Оверлук», цей великий і великомовний Семюел Джонсон вибрав його на роль власного Бозвела[210]. Кажете, новий доглядач пише? Дуже добре, наймаємо його. Настав час нам висловитися. Проте спершу нам треба позбавитися цієї жінки і його шмаркатого синка. Ми не бажаємо, щоби його відволікали. Ми не…

Він стояв біля кабіни снігохода, в нього знову починала боліти голова. До чого все зійшлося? Їхати чи залишатися. Дуже просто. Нелукава простота. Чи ми мусимо їхати, чи мусимо залишитися?

«Якщо ми поїдемо, скільки мине часу, поки ти знайдеш там, у Сайдвіндері, якусь місцеву поїльню? — запитав чийсь голос усередині нього. — Темну нору з паскудним кольоровим телевізором, перед яким цілими днями стирчать неголені безробітні чоловіки, дивлячись ігрові шоу? Де в чоловічій вбиральні смердить двотисячолітньою сечею і в унітазі завжди кисне промоклий недопалок «Кемела»? Де пиво по тридцять центів за склянку і ти посипаєш її вінця сіллю, а джукбокс заряджений сімдесятьма древніми кантрі-хітами? Скільки мине часу?»

О, Боже, йому стало так страшно, що це займе зовсім небагато часу.

— Я не можу виграти, — промовив він, і то дуже тихо. Саме так. Це все одно, що намагатися викладати пасьянс без одного туза в колоді.

Зненацька він нахилився над моторним відсіком «Скі-Ду» і висмикнув магнето. Воно піддалося з нудотною легкістю. Якусь мить він дивився на нього, а потім пішов до задніх дверей реманентного складу і відчинив їх.

Звідси ніщо не затуляло вид на гори, картинно красиві в променисто яскравому світлі ранку. Незаймане снігове поле здіймалося вгору до перших сосон, приблизно на милю звідси. Він пожбурив магнето якомога подалі у сніг. Воно полетіло набагато далі, ніж мусило б. На місці його падіння спурхнула хмарка снігу. Легкий вітерець відніс снігові гранули вбік, на нове місце упокоєння. Розсіюйся там, я кажу. Нема там на що дивитися. Усе скінчено. Розсіюйся.

Він почувався умиротвореним.

Він ще довго стояв в одвірку, дихаючи добрим гірським повітрям, а потім міцно зачинив ці двері й рушив назад, вийшов через інші, щоби сказати Венді, що вони залишаються. По дорозі він затримався і покидався сніжками з Денні.

Розділ тридцять четвертий

Живоплоти

Уже було двадцять дев’яте листопада, третій день після Дня подяки. Останній тиждень був гарним, а святкова вечеря найкращою, яку бодай-колись мала на День подяки їхня родина. Венді чудово засмажила індичку Діка Хеллорана, але вони встигли наїстися як не луснути, тож навіть зблизька не підступились до зруйнування святкової птиці. Джек простогнав, що їм доведеться до кінця зими їсти цю індичку — індичка з вершками, індичка у сендвічах, індичка з локшиною, індичка з сюрпризом.

— Ні, заперечила йому Венді, злегка усміхаючись. — Тільки до Різдва. Тоді в нас буде каплун.

Джек з Денні простогнали разом.

Ті синці, що були на шиї у Денні, вже зійшли, а з ними, здавалось, розвіялися і їхні страхи. Пополудні в День подяки Венді покатала Денні навкруги на санчатах, поки Джек працював над своєю п’єсою, що тепер уже була майже доробленою.

— Тобі все ще лячно, доку? — спитала вона, не знаючи, яким чином поставити це запитання менш прямолінійно.

— Так, — просто відповів він. — Але тепер я тримаюся в безпечних місцях.

— Твій тато каже, що рано чи пізно лісові рейнджери здивуються, чому ми не виходимо на зв’язок по ГЧ-радіо. Вони приїдуть подивитися, чи не трапилося чогось поганого. Тоді ми зможемо спуститися вниз. Ти і я. А татові дамо можливість доробити тут зиму. Він має на це важливі причини. У певному сенсі, доку… я знаю, тобі це важкувато зрозуміти… ми опинилися тут у глухому куті.

— Так, — дипломатично відповів він.

Пополудні цього осяйного дня батьки були нагорі, і Денні розумів, що вони там кохалися. Зараз вони дрімали. Він знав, що вони почувались щасливими. Його матері все ще було трохи лячно, а от настрій батька був дивним. Було таке відчуття, ніби він зробив щось дуже важке, і зробив це правильно. Але Денні не вдавалося розібратися, чим саме було оте щось. Батько стеріг ту річ ретельно, навіть у власній голові. Як таке можливе, дивувався Денні, радіти зробленому тобою і водночас так цього соромитися, що намагатися про нього не думати? Його бентежило це питання. Він не думав, що таке можливе… в нормальному розумі. Найнаполегливіші промацування ним батька давали йому тільки тьмяну картинку, як щось, схоже на восьминога, вихором злітає в невблаганне синє небо. І в обох випадках, коли він достатньо сильно зосереджувався, щоби цього дістатися, тато раптом починав дивитися на нього пронизливо й лячно, ніби він розумів, що зараз робить Денні.

Зараз Денні був у фойє, готуючись вийти надвір. Він часто виходив гуляти, беручи з собою санки або надягаючи снігоступи. Йому подобалося вибиратися з готелю. Коли він перебував надворі, на сонячному світлі, здавалося, ніби якийсь тягар спадає йому з плечей.

Він підтягнув стілець і, ставши на нього, дістав з шафи в бальній залі свою парку й утеплений комбінезон, а потім, сівши на стілець, їх одягнув. Чобітки стояли в ящику для взуття, він взув їх, а коли шнурував і зав’язував сирицеві поворозки акуратними бабусиними вузлами, від зосередження в нього аж язик висунувся і стирчав у кутку рота. Натягнувши рукавиці і лижварську маску, Денні був готовий.

Через кухню він попростував до задніх дверей, але там завагався. Йому вже набридло гратися на задвір’ї, а ще о цій порі дня на ту місцину падатиме тінь готелю. Йому не подобалося перебувати навіть у тіні «Оверлука». Він вирішив, що начепить натомість снігоступи і спуститься на ігровий майданчик. Дік Хеллоран казав йому, щоби він тримався подалі від топіарію, але згадка про живоплотових тварин його не вельми стурбувала. Зараз вони поховані під сніговими заметами, нічого явного, тільки невиразна кучугура, що була головою кроля і лев’ячими хвостами. Манячачи отаким чином зі снігу, ці хвости виглядали більш абсурдними, аніж лячними.

Денні відчинив задні двері й забрав з молочарської платформи свої снігоступи. За п’ять хвилин він уже підв’язував їх собі до стіп на передньому ґанку. Тато був казав йому, що в нього (у Денні) є схильність до користання снігоступами — ледача, човгаюча хода, вивертання щиколотки, завдяки чому сніговий пил струшується з плетених підошов якраз перед тим, як нозі ступити знов, — усе, що йому залишається, це напрацювати собі м’язи на стегнах, гомілках і щиколотках. Денні виявив, що щиколотки в нього втомлюються найшвидше. Ходіння на снігоступах було майже таким само важким для щиколоток, як катання на ковзанах, бо тут ти мусив повсякчас очищати плетінки. Щоб дати щиколоткам відпочинок, ти мусив кожні хвилин п’ять зупинятися з розставленими ногами і щоб снігоступи пласко впиралися в сніг.

Але на шляху до ігрового майданчика йому не доведеться відпочивати, бо там усю дорогу вниз. Менш ніж за десять хвилин по тому, подолавши сходження і спуск з монструозної снігової дюни, яку намело на передній ґанок «Оверлука», Денні вже стояв на ігровому майданчику, поклавши долоню в рукавиці на дитячу гірку. Він навіть не захекався.

Під глибоким снігом ігровий майданчик мав вигляд набагато кращий, аніж протягом всієї осені. Він скидався на скульптури в якійсь казковій країні. У дивних позиціях застигли схоплені морозом ланцюги гойдалки, сидіння гойдалок для великих дітей спочивали просто на поверхні снігу. Гімнастичні джунглі перетворилися на льодову печеру, яку охороняли скрапуючі ікла бурульок. Тільки димарі іграшкового «Оверлука» стирчали понад снігом

(хотілося б, аби й інший завалило так само, тільки щоби нас у ньому не було)

та верхівки бетонних труб видавалися в двох місцях, наче ескімоські іглу[211]. Денні добрів туди, присів навпочіпки і почав рити. Невдовзі перед ним відкрилася темна паща одного з них і він прослизнув у холодний тунель. У своїй уяві він був Патриком Макґуханом, секретним агентом (вони двічі дивилися повтори цієї програми по місцевому Берлінгтонському[212] телеканалу, і тато жодного разу не пропустив; він би навіть від вечірки якоїсь відмовився, аби тільки залишитися вдома і подивитися «Секретного агента»[213] або «Месників»[214], і Денні дивився їх разом з ним), який у горах Швейцарії втікає від агентів КДБ. Це небезпечний лавинами район, і осоружний агент КДБ Слоббо вже убив його подружку отруйним дротиком, але десь неподалік росіяни тримали свою антигравітаційну машину. Ймовірно, якраз у кінці цього тунелю. Він дістав свій автоматичний пістолет і рушив вглиб бетонного тунелю, насторожені очі широко розкриті, віддихи вириваються хмарками.

Дальній кінець бетонної труби було наглухо заблоковано снігом. Денні спробував крізь нього проритися, але був здивований (і трохи занепокоєний), виявивши, який той щільний, майже як крига, завдяки холоду і постійному важкому тиску того снігу, що встиг нападати поверх цього.

Нафантазована Денні гра обсипалася довкола нього, і раптом він усвідомив, що почувається замкненим і надзвичайно стривоженим у цій тісній бетонній трубі. Він почув власне дихання; на слух воно було вологим, прискореним і лунким. Він перебував під снігом, і зараз уже світло майже не пробивалося крізь ту діру, яку він був прокопав, щоби сюди залізти. Раптом йому найдужче за все схотілося опинитися надворі, на сонячному світлі, раптом йому згадалося, що його тато й мама зараз сплять і не знають, де він, а якщо прокопану ним діру завалить, він залишиться в цій пастці, і що «Оверлук» його не любить.

Денні ледве-не-ледве розвернувся і поповз назад уздовж бетонної труби, його снігоступи дерев’яно постукували позаду, під його долонями потріскувало мертве листя осінніх осик. Він якраз досяг кінця й тієї холодної плями світла, що надходило згори, коли сніг і справді посунувся всередину, лише невеличка лавина, але достатня, щоб обсипати йому обличчя і, запечатавши отвір, крізь який він сюди був протиснувся, залишити його в темряві.

На якусь мить розум Денні закляк у лютій паніці і він не міг думати. Потім, немов дуже звіддалік, він почув, як батько каже йому, щоби ніколи не грався на Стовінгтонському звалищі, бо інколи дурнуваті люди викидають на звалище старі холодильники, не знявши з них дверцят, і якщо ти залізеш до такого холодильника, а двері за тобою затріснуться, можливості вилізти не буде. Так і помреш у темряві.

(ти ж не хотів би, аби з тобою таке трапилося, правда, доку?)

(ні, тату)

І от саме це й трапилося, підказав його ошаленілий розум, а таки трапилося, він опинився в темряві, наглухо замкнений, і холодно тут, як у холодильнику. І…

(щось тут іще є разом зі мною)

Йому перехопило дихання. Мало не заколисуючий жах скрадався по його жилах. Так. Так. Тут є щось іще разом з ним, якесь страшне створіння, котре «Оверлук» приберігав саме для такого, як цей, випадку. Може, велетенський павук, який причаївся в норі під мертвим листям, або пацюк… чи, може, труп якогось малюка, що колись помер тут, на ігровому майданчику. Могло таке коли-небудь трапитися? Так, подумав він, мабуть, могло. Він згадав про ту жінку у ванні. Про ту кров і шматки мозку на стіні в Президентському люку. Про якесь маля, чия голова луснула, коли воно впало з гойдалки, або з мавпячого рукоходу, яке повзе позаду нього в цій темряві, усміхаючись, шукаючи собі одного останнього товариша в розвагах на своєму нескінченному ігровому майданчику. Назавжди. Уже за мить він почує його наближення.

У дальньому кінці бетонної труби Денні почув скрадливе потріскування мертвого листя, ніби щось звідти рачки сунулося до нього. У будь-яку мить він відчує, як на його щиколотці зімкнуться холодні пальці…

Ця думка зруйнувала його параліч. Він проривався крізь рихлий завал, що закоркував цей кінець бетонної труби, відкидаючи сніг собі між ногами вибуховими порціями, наче якийсь собака, що відкопує кістку. Згори просочувалося блакитне світло, і Денні рвонувся вгору, до нього, наче норець з глибоководдя. Він дер собі спину об край бетонної труби. Один снігоступ у нього зчепився з іншим. Сніг засипався всередину лижварської маски і за комір його парки. Він проривався крізь сніг, грібся крізь нього. Той, схоже, намагався його утримати, всмоктати його вниз, назад у бетонну трубу, де було те невидиме створіння, що потріскувало листям, й тримати його там. Назавжди.

Потім він вирвався, з обличчям, обернутим до сонця, і тоді він поповз у снігу, він повз геть від напівзасипаної бетонної труби, хрипло хекаючи, з обличчям майже кумедно вибіленим сніговою пудрою — живою маскою жаху. Він дошкутильгав до гімнастичних джунглів і сів, щоби поправити на собі снігоступи й віддихатися. Сидячи там, поправляючи й знову підтягуючи ремінці, він не відривався очима від тієї діри на кінці бетонної труби. Він чекав, чи не вигулькне щось звідти. Нічого не з’явилося, і хвилини за три чи чотири дихання Денні почало уповільнюватись. Що воно там не було, а сонячного світла не терпіло. Воно залишилося запертим там, можливо, здатне проявляти себе тільки в темряві… або коли обидва кінці його круглої в’язниці закупорені снігом.

(«але я в безпеці тепер я в безпеці я просто піду собі додому тому що тепер я в»)

Щось м’яко гупнуло позаду нього.

Він обернувся в бік готелю і подивився. Але ще раніше, ніж подивитися

(«чи бачиш ти індіанців на цій картинці?»)

він уже знав, що побачить, бо знав, чим був той м’який гупаючий звук. То був звук падіння великої снігової брили, так гупало, коли сніг сповзав з даху готелю і падав на землю.

(«чи бачиш ти?..)

Так. Він побачив. Сніг упав з живоплотового собаки. Коли Денні йшов сюди, той був всього лиш невинною сніговою кучугурою перед цим майданчиком. Тепер пес цілком проявився, недоречний сплеск зелені серед усієї цієї неймовірної, сльозоточивої білості. Він сидів, ніби випрошує цукерку або якийсь недоїдок.

Але цього разу Денні не втрачатиме глузду, він зберігатиме спокій. Бо зараз він принаймні не запертий у якійсь темній старій норі. Він на сонячному світлі. А це всього лиш собака. Сьогодні доволі тепло надворі, подумав він з надією. Можливо, це просто сонце достатньо витопило снігу з цього старого собаки, тож решта разом спала з нього. Можливо, оце й усе.

(не наближайся до того місця… тримайся від нього подалі).

Зав’язки на його снігоступах були затягнуті так туго, як лишень їх тільки можна було затягнути. Він став на рівні і знову задивився на бетонну трубу, майже цілком поховану під снігом, і те, що він побачив на тому кінці, з якого виборсався, пройняло морозом його серце. Там, на тому її кінці, було видно круглу латку темряви, згусток тіні, що позначав діру, яку він був прорив, щоб залізти досередини. І зараз, попри сліпучий блиск снігу, йому подумалося, що щось він там бачить. Щось рухається. Ніби рука. Змахує рука якоїсь безнадійно нещасної дитини, хистка рука, благаюча рука, рука потопельника.

(Врятуй мене О благаю врятуй мене Якщо не можеш врятувати мене прийди принаймні погратися зі мною… Назавжди. І Назавжди. І Назавжди.)

— Ні, — хрипко прошепотів Денні. Це слово сухим і вбогим випало з його губ, позбавлених вологості. Він відчув, що вже захитався його здоровий глузд, намагаючись відлетіти геть, як тоді, коли та жінка у тому номері… ні, краще про те не думати.

Він ухопився за нитки реальності і міцно за них тримався. Йому треба забиратися звідси. Зосередитися на цьому. Зберігати спокій. Бути, як секретний агент. Хіба Патрик Макґухан заплакав би, хіба обпісявся собі в штани, наче мала дитина?

А хіба його татусь?

Це його трохи заспокоїло.

За його спиною знову почулося те м’яке гуп, звук падіння снігу. Він розвернувся, і тепер там зі снігу стирчала голова одного з живоплотових левів, щирилася на нього. Той опинився ближче, ніж мав бути перед тим, майже перед хвірткою ігрового майданчика.

Жах спробував піднестись, але Денні його задавив. Він секретний агент, і він мусить врятуватися.

Він вирушив геть з цього майданчика, взявши той самий кружний напрямок, що й його батько того дня, коли повалив сніг. Він зосередився на роботі снігоступами. Повільні, гладенькі кроки. Не задирай ступню надто високо, бо втратиш рівновагу. Крути щиколотками, щоби струшувати сніг з навхресних плетінок. Це здавалося таким повільним. Він досяг кута майданчика. Тут високо намело снігу і він міг переступити через огорожу. Він уже майже перебрався через неї, а тоді ледь не впав пластом, коли задній снігоступ зачепився за один зі стовпчиків огорожі. Він наліг супроти сили тяжіння, пам’ятаючи, як важко підводитись, якщо впадеш.

Праворуч від нього знову той м’який звук падіння снігової брили. Він поглянув туди і побачив приблизно за шістдесят кроків двох інших левів поряд один з одним, тепер уже до передніх лап звільнених від снігу. Зелені западини, що були їхніми очима, вглядалися в нього. І пес повернув голову.

(це відбувається, тільки коли ти не дивишся)

— Ох! Ой…

Снігоступи зашпорталися, і він, безпорадно змахнувши руками, повалився просто в сніг. Снігу забилося йому під каптур, і за шию, і в халяви чобіт. Серце тепер уже колотилося скажено, він виборсався зі снігу, намагався підсунути снігоступи під себе

(секретний агент пам’ятай ти секретний агент)

і завалився навзнак.

Якусь мить він так і лежав, дивлячись у небо, думаючи, що простіше буде взяти і здатись.

А тоді подумав про те створіння в бетонному тунелі і зрозумів, що не зможе. Він зіп’явся на ноги і втупився очима в топіарій. Усі три леви тепер були вкупі, десь за сорок футів віддалік. Собака розташувався лівіше них, немов, щоб перекрити Денні шлях до відступу. Вони були позбавлені снігу, окрім розсипчастих рюшів навкруг їхніх ший і морд. Усі вони зирили на нього.

Тепер уже дихання його скакало галопом, а паніка викручувалася й гризла під лобом, немов пацюк. Він поборював паніку, і він поборював снігоступи.

(Татів голос: Ні, не поборюй їх, доку. Йди ними, наче вони твої власні ступні. Йди на них).

(Так, тату).

Він знову почав іти, намагаючись відтворити той легкий ритм, у якому був практикувався з татом. Мало-помалу той ритм повертався, але разом з ним прийшло усвідомлення того, який він вимотаний, як дуже виснажив його власний страх. Сухожилля у стегнах і литках, і щиколотках йому горіли й тремтіли. Попереду він бачив «Оверлук», насмішкувато віддалений, здавалося, він дивиться на Денні своїми багатьма вікнами, немов тут відбувається якесь трішки цікаве йому змагання.

Денні озирнувся через плече, на мить йому забило похапливе дихання, але потім хекання ще дужче пришвидшилось. Найближчий лев уже лише за двадцять футів позаду пер уперед грудьми крізь сніг, наче собака, що талапається в ставку. Ліворуч і праворуч від цього дибали двоє інших. Вони скидалися на якусь армійську розвідгрупу, собака, все ще поодалік зліва від них, як дозорець. Найближчий лев мав похилену голову. Плечі потужно випнуті понад шиєю. Хвіст задраний, немов за мить перед тим, як Денні озирнутись, той з посвистом хльоскав уперед-назад, уперед-назад. Денні подумалося, що він схожий на великого домашнього кота, якому приємно бавитися, граючись з мишкою перед тим, як її вбити.

(…завалити…)

Ні, якщо він упаде, йому смерть. Вони нізащо не дадуть йому підвестись. Нападуть на нього. Оскаженіло вертячи руками, він смикнувся вперед, центр інерції затанцював у нього просто перед носом. Денні його вловив і поспішив далі, кидаючи через плече погляди назад. Свистіло повітря, входячи і виходячи з його сухого, як розпечене скло, горла.

Світ стиснувся до сліпучого снігу, зелених живоплотів і шаркання його снігоступів. І ще чогось. Якихось м’яких, приглушених, ватних звуків. Він спробував додати ходу, та не зміг. Зараз він ішов понад засипаною снігом під’їзною алеєю, маленький хлопчик з обличчям, майже похованим у тіні каптура його парки. День був тихий, яскравий.

Коли він знов озирнувся, центровий лев уже був лише за п’ять футів позаду нього. Він вищирявся. З роззявленою пащею, присілий на стиснутих, як годинникові пружини, задніх лапах. Поза цим левом і іншими Денні побачив кроля, його голова тепер стирчала з-під снігу, яскраво-зелена, немов той обернувся сюди своєю гидотною, безвиразною пикою, щоби побачити фінал цього переслідування.

Уже на передній галявині «Оверлука», між розворотним колом для машин і ґанком, Денні дав волю паніці і почав незграбно бігти на снігоступах, тепер уже не наважуючись озиратися, хилячись дужче і дужче вперед, з руками далеко попереду себе, як у сліпця, що намацує перешкоди. Каптур спав з голови назад, виявивши його лице, борошняна білість якого поступилася гарячково-червоним плямам на щоках, очі хлопчик мав вирячені від жаху. Ґанок був уже зовсім близько.

Позаду себе він почув раптове жорстке репання снігу, наче щось там плигнуло.

Він упав на сходи ґанку з беззвучним криком і рачки поповз ними вгору, позаду нього торохкали перехняблені снігоступи.

У повітрі пролунало шшшух, і потім раптовий біль у нозі. Звук роздирання тканини. Щось іще, що могло бути — мусило бути — його уявою.

Ревіння, сердитий рик.

Запах крові й зимостійкої зелені.

Він упав ницьма на ґанку, захрипло схлипуючи, з важким металевим присмаком міді в роті. Серце калаталося йому в грудях. Маленька цівка крові текла в нього з носа.

Денні уявлення не мав, скільки часу він пролежав там, перш ніж розчахнулися двері фойє і вибіг Джек, який мав на собі тільки джинси і шльопки. А відразу за ним і Венді.

— Денні! — скрикнула вона.

— Доку! Денні, заради Бога-Христа! Що трапилося? Що скоїлося?

Тато допоміг йому підвестись. Холоша його комбінезону прорвалася під коліном. Усередині його шерстяна лижварська шкарпетка була розідрана, а литка дрібно подряпана… немов він намагався продертися крізь якісь близько посаджені зимозелені кущі і його пошкрябало гілками.

Він подивився собі через плече. Далеко внизу на галявині, поза гольф-майданчиком, виднілися кілька ледь розпізнаваних, засипаних снігом купин. Живоплотові звірі. Між ними й ігровим майданчиком. Між ними й дорогою.

У нього підломилися ноги. Джек його підхопив. Денні почав плакати.

Розділ тридцять п’ятий

Фойє

Він розповів їм усе, окрім того, що з ним трапилося, коли снігом засипало кінець бетонної труби. Він не міг змусити себе цього переповісти. І не знав правильних слів, якими виразити те повзуче, млосне відчуття жаху, що облягло його, коли він почув, як там, у холодній темряві, почало скрадливо потріскувати мертве осикове листя. Але він розповів їм про те, як м’яко гупали, обвалюючись, снігові брили. Про лева, про його голову і нап’яті плечі, коли той виборсувався вгору й уперед зі снігу, щоби погнатись за ним. Денні навіть розповів їм про те, як наприкінці повернув голову і подивився кролик.

Усі троє перебували в фойє. Джек розпалив у каміні такий вогонь, що той аж ревів. Цілком закутаний у ковдру Денні сидів на маленькому диванчику, де колись, мільйон років тому, були сиділи й сміялися, наче дівчатка, три черниці, чекаючи поки зменшиться черга на виписку. Він сьорбав з великої чашки гарячий локшиновий суп. Венді сиділа поряд і гладила його по голові. Джек усівся на підлозі, обличчя в нього вочевидь усе дужче застигало, кам’яніло, що далі Денні розповідав свою історію. Двічі він витягав із задньої кишені носовичок і витирав свої зашерхлі губи.

— А потім вони за мною гналися, — закінчив хлопчик. Джек підвівся й пішов до вікна. Денні подивився на мамуню. — Вони гнались за мною аж до самого ґанку.

Він щосили намагався, щоби голос його звучав спокійно, бо якщо він зберігатиме спокій, може, тоді вони йому повірять. Містер Стенджер не зберіг спокою. Він почав плакати і не міг зупинитися, і тому приїхали ЛЮДИ В БІЛИХ ХАЛАТАХ, щоби забрати його з дому, бо якщо ти не можеш перестати плакати, значить ти З’ЇХАВ З КОТУШОК, а коли ж ти повернешся назад? НІХТО ЦЬОГО НЕ ЗНАЄ. Його парка і комбінезон, і обліплені снігом снігоступи лежали на килимку просто всередині великих подвійних дверей.

(«Я не заплачу, я не дозволю собі заплакати».)

І Денні здавалося, що він це зможе зробити, але труситися він перестати не міг. Він дивився у вогонь і чекав, коли щось скаже його тато. Високе жовте полум’я танцювало в темному кам’яному каміні. Гучно стрельнув сосновий сучок, й іскри сипонули вгору, в комин.

— Денні, ходи-но сюди, — обернувся Джек. Його обличчя все ще мало той самий заціплений, мертвотний вираз. Денні неприємно було на нього дивитися.

— Джеку…

— Я всього лиш хочу, аби хлопчик підійшов сюди на хвильку.

Денні зісковзнув з дивана і, підійшовши, став біля тата.

— Добре, синку. А тепер, що ти бачиш?

Іще раніше, аніж підійти до вікна, Денні вже знав, що він там побачить. Поза плутаниною слідів від чобіт, слідів від санок і слідів від снігоступів, якими була позначена їхня звичайна прогулянкова територія, суцільне снігове поле, що вкрило галявини «Оверлука», тяглося положисто вниз до топіарію й ігрового майданчика. Його трохи псували дві низки слідів, одна з них тягнулася прямою лінією від ґанку до ігрового майданчика, інша довгою, кривою дугою вела назад.

— Тільки мої сліди, тату. Але…

— А як щодо живоплотів, Денні?

У Денні почали тремтіти губи. Він був на межі того, щоби заплакати. А якщо він не зможе зупинитися?

(«я не не заплачу Я Не Заплачу Не Заплачу НЕ ЗАПЛАЧУ»)

— Усе засипано снігом, — прошепотів він. — Але, тату…

— Що? Я тебе не чую!

— Джеку, ти жорстко допитуєш його! Хіба ти не бачиш, що він збентежений, він…

— Замовч! Ну, Денні?

— Вони подряпали мене, тату. В мене нога…

— Напевне, ти міг роздряпати собі ногу об сніжний наст.

А тоді Венді постала між ними, з обличчям блідим і сердитим.

— Що це ти намагаєшся примусити його зробити? — запитала вона. — Зізнатися у вбивстві? Що таке скоїлося з тобою?

І тоді відчуженість в очах Джека, на позір, зруйнувалася.

— Я намагаюся допомогти йому знайти різницю між тим, що є реальним і дечим таким, що є всього лише галюцинацією, от і все. — Він присів навпочіпки перед Денні так, що вони опинилися очі-в-очі, а потім міцно його обійняв. — Денні, насправді нічого з того не відбувалося. Окей? Це був ніби черговий транс з отих, у які ти іноді западаєш. Ото й усе.

— Тату?

— Що, Дене?

— Я не роздряпував ногу об наст. Там нема ніякого насту. Всюди тільки сипкий сніг. Він навіть не ліпиться, з нього не можна сніжку зробити. Пам’ятаєш, як ми спробували покидатися сніжками і не змогли?

Він відчув, як напружився батько проти нього.

— Тоді об сходинку ґанку.

Денні відсахнувся. Раптом він збагнув. Усе враз зблиснуло йому в голові, як траплялося інколи, як тоді, з тією жінкою, що хотіла влізти в сірі чоловічі штани. Він дивився на батька вибалушеними очима.

— Ти ж знаєш, що я кажу правду, — прошепотів він, шокований.

— Денні… — обличчя Джека напружилось.

— Ти знаєш, бо сам бачив…

Звук удару відкритою долонею Джека по обличчю Денні був бляклим, зовсім не драматичним. Голова хлопчика хитнулась назад, відбиток долоні червонів на його щоці, немов клеймо.

Венді видала якийсь плаксивий звук.

Нам мить усі застигли, всі троє, а тоді Джек вхопив сина і проказав:

— Денні, вибач мені, з тобою все гаразд, доку?

— Ти його вдарив, сучий ти сину! — закричала Венді. — Брудний ти покидьок!

Вона вхопила сина за іншу руку, і на мить Денні опинився розіп’ятим між ними.

— Ой, будь ласочка, перестаньте розтягувати мене! — заверещав він, і таке страждання звучало в його голосі, що батьки його відпустили, і тоді звичайно надійшли сльози, і він повалився, ридаючи, між диваном і вікном, а батьки безпорадно дивилися на нього, як то можуть дивитися діти на якусь іграшку, що зламалася через шалене шарпання в суперечці за те, кому вона мусить належати. У каміні ручною гранатою вибухнув черговий сучок, змусивши їх здригнутися.

Венді дала синові дитячого аспірину, і Джек поклав його, покірного, до ліжка й укутав ковдрами. Невдовзі Денні вже спав з великим пальцем у роті.

— Не подобається мені це, — промовила Венді. — Це ніби повернення в минуле.

Джек не відповів.

Вона лагідно подивилася на нього, без злості, але й без посмішки.

— Хочеш, щоби я вибачилася за те, що назвала тебе сучим сином? Гаразд, я перепрошую. І все одно ти не мусив його бити.

— Знаю, — буркнув він. — Сам знаю. Я не знаю, що збіса на мене найшло.

— Ти обіцяв, що більше ніколи його не вдариш.

Він люто глянув на неї, але враз уся лють пропала. Раптом, із сумом і жахом, вона побачила, яким виглядатиме Джек у старості. Ще ніколи до того вона його таким не бачила.

(?яким?)

«Зламаним, — відповіла вона сама собі. — Він має вигляд побитого».

Джек промовив:

— Я завжди вважав, що здатен дотримуватися своїх обіцянок.

Вона підійшла до Джека і поклала йому на руку обидві долоні.

— Гаразд, усе минулося. А коли той рейнджер приїде перевірити, як нам тут ведеться, ми йому скажемо, що всі разом хочемо спуститися вниз. Добре?

— Добре, — відповів Джек, і, принаймні у ту мить, він так і думав. Так само, як подібним чином він завжди думав тими похмільними ранками, коли дивився у ванній кімнаті на своє бліде й виснажене обличчя у дзеркалі. «Я мушу кинути, я кину, я назавжди зав’яжу». Але ранок поступався полудню, а після полудня він почувався вже трохи краще. А по тому надходив вечір. А тоді, як казав один великий мислитель двадцятого століття, «мусить запасти ніч»[215].

Він усвідомив, що йому хочеться, аби Венді запитала його про живоплоти, запитала його, що мав на увазі Денні, коли сказав «ти знаєш, бо сам бачив»… Якби вона запитала, він розповів би їй усе. Усе. Про живоплоти, про жінку в тому номері, навіть про пожежний шланг, який нібито змінив своє розташування. Але на чому зупинити сповідь? Чи він зміг би їй розповісти про те, що закинув геть магнето, що вони могли б уже зараз всі разом перебувати внизу, в Сайдвіндері, якби він цього не зробив?

Натомість вона запитала:

— Хочеш чаю?

— Так. Чашка чаю, це було б добре.

Вона підійшла до дверей і там затрималась, чухаючи собі передпліччя крізь светр.

— У цьому моя вина не менша за твою, — промовила вона. — Чим ми займалися в той час, коли з ним усе це відбувалося… видіння, чи що воно там було?

— Венді…

— Ми спали, — сказала вона. — Спали, як парочка підлітків, які добряче почухали свою сверблячку.

— Припини, — сказав він. — Усе минулося.

— Ні, — відповіла Венді, подарувавши йому дивну, тривожну посмішку. — Нічого не минулося.

Вона пішла робити чай, залишивши його наглядати за їхнім сином.

Розділ тридцять шостий

Ліфт

Джек прокинувся з неглибокого й неспокійного сну, де якісь велетенські невиразні постаті ганялися за ним по безкінечних засніжених полях, прокинувся в те, що йому спершу здалося іншим сновидінням: темрява, а в ній раптова мішанина шумів — скрегіт й брязкіт, гудіння, деренчання, клацання й висвистування.

А тоді поряд з ним також і Венді сіла прямо, і він зрозумів, що це не сон.

— Що це таке?

Її холодні, немовби мармурові, пальці вхопили його за зап’ясток. Він задавив миттєве бажання їх струсити — звідки, чорти забирай, він міг знати, що там таке? Годинник з ілюмінованим циферблатом на його нічному столику показував за п’ять хвилин північ.

Знову те гудіння. Гучне й розмірене, лише трішечки мінливе. А по тому, коли гудіння припинилося, брязк. Деренчливий скрегіт. Гуп. Гудіння відновилося.

Це ж ліфт.

Сів у ліжку Денні.

— Тату? Тату? — голосом сонним, зляканим.

— Тут я, доку, — відгукнувся Джек. — Ходи сюди, застрибуй до нас. Твоя мама теж уже не спить.

Зашурхотіли простирадла, і Денні опинився в ліжку між ними.

— Це ліфт, — прошепотів він.

— Так і є, — сказав Джек. — Усього лише ліфт.

— Що ти цим хочеш сказати, усього лише? — вимогливо перепитала Венді. Її голос містив у собі крижану поволоку істерики. — Серед ночі. Хто ним управляє?

Гууууууууууу. Дриг/брязк. Тепер над ними. Деренчання решітки, що відсовується, гупання дверей, це вони відчинились і зачинились. Потім знову гудіння мотора й тросів.

Денні почав скиглити.

Джек скинув ноги з ліжка на підлогу.

— Там, можливо, коротке замикання. Я перевірю.

— Не смій виходити з цієї кімнати!

— Не будь дурепою, — сказав він, натягуючи на себе халат. — Це моя робота.

За мить і вона також підхопилася з ліжка, потягнувши за собою й Денні.

— Ми теж підемо.

— Венді…

— Що не так? — запитав Денні стривожено. — Що не так, тату?

Замість відповіді, той відвернувся, обличчя мав сердите й напружене. Халат на собі він підперезав уже в дверях, відчинив їх і ступив у темряву.

Венді на хвильку завагалася, тож саме Денні першим почав рухатися. Вона швидко його наздогнала, і вийшли вони разом.

Джек не переймався тим, щоби ввімкнути світло. Отже, вона намацала клавіш, яким вмикався ряд з чотирьох світильників на стелі їхнього завулка, що вів у головний коридор. Далі попереду Джек уже завертав за ріг. Цього разу Денні знайшов панель і поклацав всіма трьома вмикачами. Коридор, що вів до сходів і шахти ліфта освітився.

Джек стояв на чекальному майданчику, фланкованому лавами й урнами для недопалків. Він бездвижно стояв перед зачиненими дверима ліфта. У своєму вилинялому картатому халаті і коричневих шкіряних капцях зі стертими підборами, зі сплутаним після сну волоссям — уся голова у вихрах, як в Альфальфи[216] — він їй скидався на якогось абсурдного Гамлета двадцятого сторіччя, нерішучого героя, настільки причарованого насуванням трагедії, що він залишається безпорадним у тому, щоби її відвернути чи будь-як змінити напрямок її розвитку.

(«господи перестань думати так божевільно…»)

Рука Денні боляче стиснулася на її руці. Син прискіпливо дивився на неї, з обличчям напруженим і стривоженим. Він уловив плин її думок, второпала вона. От лишень, як багато чи як мало він зрозумів, цього неможливо було вгадати, але вона зачервонілася, почуваючись достеменно так, якби він був запопав її під час заняття мастурбацією.

— Ходімо, — промовила вона, і вони рушили коридором до Джека.

Гудіння і брязкіт, і гупання тут лунали голосніше, лякаючи їх в якийсь роз’єднувальний, паралізуючий спосіб. Джек з гарячковою напруженістю вдивлявся в зачинені двері. Венді здалося, що крізь ромбоподібне віконце в центрі ліфтових дверей вона бачить троси, що злегка вібрують. Ліфт грюкнув, зупинившись нижче них, на вестибюльному поверсі. Вони почули, як гупають, відчиняючись, його двері. І…

(вечірка)

Чому вона подумала «вечірка»? Це слово просто вскочило їй у голову зовсім без усяких на те причин. В «Оверлуку» стояла суцільна напружена тиша, якщо не враховувати ці дивні звуки, що долинали з ліфтової шахти.

(мабуть, ще та, незлецька вечірка)

(???ЯКА ВЕЧІРКА???)

Усього на мить її розум заповнився такою реальною картиною, що вона здалася спогадом… і не просто банальним спогадом, а одним із тих, що їх цінуєш, із тих, що їх бережеш для вельми особливих оказій і рідко згадуєш про них уголос. Вогні… сотні, можливо, тисячі їх. Вогні й кольори, постріли корків шампанського, сорокачленний оркестр грає «У настрої» Ґлена Міллера[217]. Але Ґлен Міллер пішов на дно в своєму бомбардувальнику ще до її народження, звідки вона могла мати спогади про Ґлена Міллера[218]?

Вона подивилася вниз, на Денні, і побачила, що голова в нього нахилена набік, немов він чує щось таке, чого не здатна чути вона. Обличчя в нього було дуже блідим.

Гуп.

Двері внизу зачинилися. Виюче гудіння, це почав підніматись ліфт. Спершу крізь ромбоподібне віконце вона побачила моторний блок над кабіною, потім, крізь трохи віддалені ромбоподібні клітини мідної решітки, інтер’єр самої кабіни. Тепле жовте світло лилося зі стелі кабіни. Кабіна була порожньою. Вона була порожньою, але

(у ніч вечірки вони, мабуть, набивалися до неї цілими дюжинами, набивалися в цю кабіну, не зважаючи на жодні обмеження правил безпеки, але звісно, ліфт тоді був новесенький, а на них усіх були маски)

(???ЯКІ ЩЕ МАСКИ???)

Кабіна зупинилася над ними, на третьому поверсі. Венді подивилася на Денні. Обличчя сина перетворилося на суцільні очі. Губи стислись в одну нажахану, безкровну щілину. Над ними задеренчала, відчиняючись, мідна решітка. Двері ліфта гупнули, відчинившись, вони гупнули, бо надійшов час, час надійшов, настав час, щоби сказати

(На добраніч… на добраніч… так, це було чудово… ні, я ніяк не можу залишитися на зняття масок… раніше ляжеш, раніше встанеш… о, це була Шейла?… отой чорнорясник?.. ну хіба не дотепно, Шейла наряджається ченцем?.. так, на добраніч… на добра)

Гуп.

Зчепилися шестерні. Ввімкнувся мотор. Кабіна жалібно завила, спускаючись.

— Джеку, — прошепотіла Венді. — Що воно таке? Що це з ним сталося?

— Коротке замикання, — промовив він. Обличчя мав, наче з дерева. — Як я тобі вже казав, це коротке замикання.

— Я весь час чую голоси в себе в голові! — закричала вона. — Що це таке? Що сталося? Я почуваюся так, немов втрачаю глузд!

— Які голоси? — Подивився він на неї з нещадною ґречністю.

Вона обернулась до Денні:

— А ти..?

Денні спроквола кивнув:

— Так. І музика. Наче з дуже давніх часів. У мене в голові.

Кабіна ліфта знов зупинилася. Готель стояв безмовним, порипуючи пусткою. Надворі, у темряві, скавулів вітер, увиваючись довкола карнизів.

— Може, ви обоє збожеволіли, — невимушено зауважив Джек. — Я жодної чортівні не чую, окрім того, що з ліфтом якась дрібна проблема на кшталт нападу електричної гикавки. Якщо вашому дуету забажалося влаштувати спільну істерику, гаразд. Але на мене не розраховуйте.

Ліфт знову пішов донизу.

Джек відступив праворуч, де на стіні на рівні грудей містився ящик зі скляною передньою стінкою. Він вдарив у неї голим кулаком. Скло з дзенькотом бризнуло всередину. З двох кісточок у нього капала кров. Він засунув досередини руку і дістав якийсь ключ з довгою, гладенькою цівкою.

— Ні, Джеку. Не треба.

— Я мушу робити свою роботу. А тепер полиш мене самого, Венді!

Вона спробувала вхопити його за руку. Він відштовхнув її назад. Ступня Венді зашпорталася в подолі її халата, і вона з якимсь недоладним, глухим стуком впала на килим. Денні пронизливо скрикнув і впав на коліна поряд з нею. Джек знову відвернувся до ліфта і встромив ключ у гніздо.

Ліфтові троси в маленькому віконці зникли, і показалося дно кабіни. За секунду по тому Джек різко крутнув ключ. Почувся верескливий скрегіт, це ліфт відгукнувся на раптову зупинку. На якусь мить від’єднаний від зчеплення двигун у підвалі завив іще голосніше, та потім втрутився автоматичний розмикач і «Оверлук» запав у потойбічну тишу. Порівняно з нею нічний вітер надворі здавався дуже гучним. Джек тупо дивився на сірі металеві двері ліфта. Нижче ключового гнізда виднілося три мазки крові з його розідраних кісточок.

На мить він знову обернувся до Венді з Денні. Дружина вже сиділа прямо, а син обіймав її однією рукою. Обоє насторожено дивилися на нього, ніби він був якимсь ніколи раніше не баченим ними незнайомцем й, можливо, небезпечним. Він відкрив рота, сам не певен того, що з нього зараз прозвучить.

— Це… Венді, це моя робота.

Вона чітко промовила:

— Нахер твою роботу.

Він знов обернувся до ліфта, просунув пальці в щілину з правого боку дверей і змусив їх трішки відчинитися. Після того він уже зміг прикласти до них усю свою вагу і відчинив їх навстіж.

Кабіна зупинилася на півдорозі, її дно зависло на рівні Джекових грудей. З неї все ще лилося тепле світло, що контрастувало з масною темрявою шахти внизу.

Доволі довго, як це здалося, він дивився в кабіну.

— Тут пусто, — нарешті промовив він. — Коротке замикання, як я й казав.

Вчепившись пальцями в щілину під дверима він почав їх тягнути, зачиняючи… та тут у нього на плечі опинилася рука Венді, на диво сильна, й відсмикнула його геть.

— Венді! — заволав він. Але вона вже встигла вхопитися за край дна кабіни і підтягнулася вгору достатньо, щоби зазирнути всередину. А потім, з конвульсивним ривком плеча і напруженням м’язів черева, вона спробувала підкинути себе вгору цілком. Якусь мить ця справа здавалась сумнівною. Її ступні заметлялися над чорнотою ліфтової шахти, один рожевий капець спав їй з ноги і зник з виду.

— Мамуню! — закричав Денні.

Але тоді вона вже була нагорі, щоки в неї горіли, збілілий лоб сяяв, як спиртівка.

— А як щодо цього, Джеку? — Вона жбурнула щось, і раптом в холі коридору розлетілося повно конфеті, червоного і білого, синього і жовтого кольорів. — А щодо цього? — Зелений серпантин, вицвілий від віку до блідо-пастельного тону.

— А оце?

Вона пожбурила знайдену річ, і та впала на синьо-чорний джунглевий килим, чорна шовкова маска «котячі очка», на скронях припорошена блискітками.

— А чи для тебе це схоже на коротке замикання, Джеку? — закричала вона на нього.

Джек повільно відступив геть, механічно хитаючи туди-сюди головою. З усіяного конфеті килима сліпо зорила вгору, на стелю, маска «котячі очка».

Розділ тридцять сьомий

Бальна зала

Настало перше грудня.

Денні був у східному крилі, у бальній залі, він стояв на сидінні м’якого фотеля з високою спинкою і роздивлявся дзиґар під склом. Той стояв у центрі високої декоративної полиці над каміном бальної зали, по боках дзиґаря стояли два великих, вирізаних зі слонової кістки слони. Денні майже очікував, що слони ось-ось рушать уперед, намагаючись встромити в нього свої бивні, але вони залишались недвижними. Вони були «безпечними». Від тієї «ліфтової» ночі він почав усі речі в «Оверлуку» ділити на дві категорії. Ліфт, підвал, ігровий майданчик, двісті сімнадцятий номер і Президентський люкс (то був Люкс, а не Люк; він побачив, як правильно пишеться це слово у якійсь бухгалтерський книзі, що її тато вчора читав під час вечері, і ретельно його запам’ятав) — ці місцини були «небезпечними». Їхня квартира, фойє і ґанок були «безпечними». Скидається на те, що ця бальна зала також.

(принаймні, слони точно безпечні).

Він не був певен щодо інших місць і тому загалом наперед їх уникав.

Він дивився на дзиґар, накритий скляним куполом. Той містився під склом, бо всі його коліщатка і трибки, і пружинки були на виду. Чи то хромована, чи сталева рейка йшла довкола цього механізму, а просто під циферблатом був маленький осьовий стрижень з парою зчепних трибків на кожному кінці. Стрілки дзиґаря стояли на чверті по XI, і, хоча Денні не знав римських цифр, за розташуванням стрілок він зумів здогадатися, у який час цей дзиґар колись зупинився. Дзиґар стояв на оксамитовій підкладці. Перед ним, трішки викривлений вигином ковпака, лежав ретельно вирізьблений срібний ключ.

Денні припускав, що цей дзиґар належить до тих речей, яких йому не можна чіпати, як ті декоративні інструменти для каміна в їхній оббитій міддю вітрині в фойє або той високий креденс для порцеляни під задньою стіною обідньої зали.

Раптом у ньому здійнялося відчуття несправедливості й сердита жага протесту

(дурниці це, що чогось мені не можна торкатися, просто дурниці, мене ж чіпав, хіба не так? грався зі мною, хіба не так?)

А таки так. І до того ж він аж ніяк не був делікатним, не переживав, що мене зламає.

Денні простягнув руки, вхопився за скляний купол і підняв його, відставивши вбік. Він дозволив собі одним пальчиком провести по механізму, пучкою вказівного пальця натискаючи на трибки, пробігаючи легенько по коліщатках. Він узяв срібний ключ. Для когось дорослого той був би незручно дрібним, але для його пальців цей ключ годився ідеально. Він вставив його у гніздо в центрі циферблата. Ключ встромився упевнено, мов додому ввійшов, з легесеньким клац, більш відчутним, аніж чутним. Обертався він, звісно, праворуч: за годинниковими стрілками.

Денні крутив ключ, аж поки той уже не зміг крутитися далі, а потім його витяг. Го Дзиґар инник почав цокотіти. Трибки обертатися. Захилиталося вперед-назад у півкрузі велике балансирне колесо. Ожили стрілки. Якщо тримати голову абсолютно нерухомою, а очі широко розплющеними, можна було помітити, як хвилинна стрілка помалу смикається, рухаючись до своєї зустрічі з годинною стрілкою, яка відбудеться приблизно за сорок п’ять хвилин від тепер. Об XII.

(І кара — Червона Смерть — опанувала геть усе).

Він нахмурився, а потім витрусив з голови цю думку. Це була думка, яка для нього не мала ні сенсу, ні якихось асоціацій.

Він знову наставив вказівний палець і підштовхнув хвилинну стрілку до годинної, цікавий до того, що може відбутися. Це вочевидь не був годинник з зозулею, але для чогось же призначалася ота сталева рейка.

Почулася серія тихих, уривчастих клацань, а тоді дзиґар почав теленькати вальс Штрауса «Блакитний Дунай». Почав розгортатися якийсь сувій дірчастої тканини, не більше як два дюйми завширшки. Піднімалися й падали рядком мідні стукальця. З-поза циферблата по сталевій рейці плавно виїхали дві фігурки, балетні танцівники: зліва дівчина в пухнастій спідничці й білих панчішках, а справа хлопець у чорному трико й балетках. Їхні руки були підняті арками над головами. Зійшлись вони посередині, перед VI.

Денні вгледів крихітні рівчачки у них на боках, прямо під пахвами. Осьовий стрижень сковзнув у ці рівчачки, і він почув чергове тихе клацання. Трибки по обох кінцях стрижня почали обертатися. «Блакитний Дунай» теленькав. Руки танцівників пішли донизу, вони обхопили одне одного. Хлопець підняв дівчину в себе над головою, а потім крутнувся на стрижні. Тепер вони опинилися лігма: хлопець з головою, зануреною під коротку балетну пачку дівчини, а дівчина, притиснувшись обличчям до центру хлопцевого трико. Вони корчилися у механічному оскаженінні.

Денні наморщив носа. Вони цілували піськи. Денні відчув огиду.

Ще якась мить, і події почали розгортатися в зворотному напрямку. Хлопець крутнувся на стрижні назад. Потім перекинув дівчину в стоячу позицію. Коли їхні руки знову зводилися арками над головами, здалося, вони розуміюче кивнули одне одному. Ретирувалися вони тим самим шляхом, як і були з’явились, і зникли, якраз коли закінчився «Блакитний Дунай». Дзиґар почав бити сріблястим дзвоном.

(Північ! Б’є північ!

Слава маскам!)

Денні крутнувся на стільці, мало не впавши. Бальна зала була порожньою. Він побачив, що поза подвійними храмовими вікнами почав сіятись свіжий сніг. Величезний килим (який згортали перед танцями, звичайно), багате плетиво червоних і золотих візерунків, лежить незрушений на підлозі. Місце навкруг нього займали маленькі, інтимні столики на двох, на яких стояли перевернуті ніжками до стелі павучо-елегантні стільці.

Усюди було пусто.

Але зала не була насправді порожньою. Тому що тут, в «Оверлуку», безперестанку щось відбувалося й відбувалося. Тут, в «Оверлуку», всі часи зійшлись ув одно. Тут тривала якась безкінечна серпнева ніч тисяча дев’ятсот сорок п’ятого року, зі сміхом і випивкою, де купка гламурних обраних піднімалися і спускалися ліфтом, пили шампанське і ляскали святковими хлопавками одне в одного перед обличчями. Тут був передсвітанковий червневий ранок приблизно за двадцять років по тому, і кілери одного угруповання безкінечно гатили картеччю з гвинтівок у розірвані й закривавлені тіла трьох чоловіків, які безкінечно перебували в агонії. І жінка роздобурилась ліниво у ванні певного номера на другому поверсі, очікуючи на візитерів.

В «Оверлуку» всі речі були ніби живими, живучи власним життям. Так, немов весь цей готель було заведено якимсь срібним ключиком. А дзиґар ішов. Годинник цокотів.

Сам він і є тим ключиком, подумав Денні печально. Тоні його попереджав, а він просто дозволив усьому йти своїм ходом.

(«Мені тільки п’ять років!»)

крикнув він чомусь, чия присутність напіввчувалася в цій залі.

(«Хіба зовсім нічого не значить те, що мені тільки п’ять?»)

Відповіді не було.

Денні знехотя повернувся знову до дзиґаря.

Він усе відкладав і відкладав, плекаючи надію, що щось таке трапиться, що допоможе йому обійтися без того, щоби знову кликати Тоні, що з’явиться рейнджер, або гвинтокрил, або якась рятувальна команда; вони завжди вчасно з’являлися в його улюблених телепередачах і рятували людей. У телевізорі і рейнджери, і спецзагони поліції, і парамедики були дружньою білою силою, яка врівноважувала те плутане зло, яке він усвідомлював у цім світі; коли люди потрапляли в якусь біду, їм допомагали з неї вибратися, їх проблеми вирішували. Вони не мусили самі собі допомагати в біді.

(«Будь ласочка?»)

Відповіді не було.

Нема відповіді, а якщо прийде Тоні, чи повториться той самий кошмар? Те гахкання, той хриплий, роздратований голос, той синьо-чорний килим, як змії? Арак?

Та що ж іще?

(«Будь ласка, ой, будь ласочка»)

Нема відповіді.

З тремтливим зітханням він подивився на циферблат. Трибки крутилися, зчеплюючись з іншими трибками. Балансирне колесо гіпнотично похитувалося туди-сюди. А якщо тримати голову абсолютно нерухомо, можна помітити, як хвилинна стрілка від XII невблаганно повзе вниз до V. Якщо тримати голову абсолютно нерухомо, можна ще побачити…

Циферблат пропав. На його місці була кругла чорна діра. Вона вела вниз, у довічність. Вона почала розпухати. Пропав дзиґар. І зала поза ним. Денні подибав і впав у ту темряву, що весь цей час ховалася за циферблатом.

Маленький хлопчик на фотелі раптом повалився і тепер криво лежав під якимсь неприродним кутом, з головою, відкинутою назад, з очима, сліпо втупленими у високу стелю бальної зали.

Вниз і вниз, і вниз, і вниз у…

…коридор, зіщулений у коридорі, та він же неправильно завернув, намагаючись знову дістатися до сходів, він неправильно завернув, і тепер, І ТЕПЕР…

…він побачив, що опинився в короткому завулку, в глухому куті, який веде лише в Президентський люкс, а ті звуки, те гахкання все ближче й ближче, молоток для гри в роук скажено висвистує в повітрі, його головка вгачується в стіну, роздираючи шовковисті шпалери, вибиваючи маленькі клуби вапняного пилу.

(«Чорти тебе забирай, виходь сюди! Отримай свою…»)

Але в цьому коридорі була інша постать. Стояла, розслаблено спершись на стіну, зразу позаду нього. Наче привид.

Ні, це не привид, хоча одягнений у все біле. У білій робі.

(«Я тебе знайду, ти, клятий малий сучої матері КУЦАН!»)

Денні віджахнувся назад від цього голосу. Той наближався вже головним коридором третього поверху. Невдовзі володар цього голосу заверне за цей ріг.

(«Виходь сюди! Виходь сюди, ти, дрібний гівнюк!»)

Фігура в білому трохи випросталася, витягла сигарету з кутика рота і пучками зіщипнула крихту тютюну собі з повної нижньої губи. Денні побачив, що це Хеллоран. Одягнений у свою кухарську уніформу, замість того синього костюма, який був на ньому в день закриття.

«Якщо таки трапиться неприємність, — казав Хеллоран, — погукай. Гукни голосно, сильно, так, як ото ти був зробив мені кілька хвилин тому. Я тебе мушу почути навіть там, на півдні, у Флориді. А якщо почую, я притьма примчуся. Я притьма примчуся. Я притьма…

(Тоді приїдь зараз! Приїдь зараз, приїдь ЗАРАЗ! Ох, Діку, ти потрібен мені, нам усім потрібен)

…примчуся. Вибач, але я мушу бігти. Вибач, Денні, добрий мій друже, доку, але я мушу мчати. Це було дійсно забавно, хлопчику мій славний, але я мушу поспішати, я мушу бігти».

(«Ні!»)

Але в нього на очах Дік Хеллоран відвернувся, знову вставив сигарету собі в кутик рота і, звільна ступивши, пройшов крізь стіну.

Залишивши його самого.

Й от тоді-то з-за рогу вигулькнула та постать-тінь, величезна в коридорному мороку, тільки червоніючі відбитим світлом очі видимі ясно.

(«Ось ти де! От я тебе й запопав, сученя! Тепер я тебе провчу!»)

Хитаючись, жахливим човгаючим бігом постать кинулася до Денні, молоток для роуку вимахує вгору, вимахує вгору, вимахує вгору. Денні з криком штовхнувся назад і раптом він пронизав собою стіну і почав падати, перекидаючись знову і знову, вниз у діру, у кролячу нору, в країну, повну нездорових чудес.

Далеко внизу під ним був Тоні, він також падав.

(«Я не можу більше приходити, Денні… він не дозволить мені наблизитись до тебе… ніхто з них не дозволить мені наблизитися до тебе… клич Діка… клич Діка…»)

— Тоні! — закричав він.

Але Тоні пропав, а Денні раптом опинився у якійсь темній кімнаті. НЕ цілком темній. Приглушене світло сіялося звідкілясь. Це була спальня мами і тата. Він упізнав татів письмовий стіл. Але сама кімната була жахливою руїною. Він же був у цій кімнаті раніше. Мамин програвач перекинутий на підлозі. Її потрощені грамплатівки на килимі. Матрац наполовину зірваний з ліжка. Картини обдерті зі стін. Його розкладачка лежить на боку, як мертвий собака, а Лиховісний Ліловий розтоптаний на друзки фіолетового пластику.

Світло надходило з дверей ванної, напівпрочинених. Зразу за ними чиясь рука звисала безвільно, кров скрапувала з кінчиків пальців. А в дзеркалі шафки-аптечки то спалахувало, то гасло слово АРАК.

Раптом величезний годинник у якійсь скляній кулі матеріалізувався перед дзеркалом. На його циферблаті не було ні стрілок, ні цифр, тільки якась дата, написана червоним: ДРУГЕ ГРУДНЯ. А тоді, вибалушеними від жаху очима, він побачив те слово АРАК, його тьмяний відбиток у скляному куполі, тепер уже двічі відбиток. І зрозумів, що правильно воно пишеться КАРА.

Денні Торренс закричав у жахливому переляку. Дата пропала з циферблата. І сам циферблат пропав, на заміну йому з’явилася кругла чорна діра, що напухала й напухала, наче зіниця, що розширюється. Вона затулила все, і він повалився вперед, почав падати, падати, він…

…упав з фотеля.

Якусь мить він лежав на підлозі бальної зали, важко дихаючи.

АРАК.

КАРА.

АРАК.

КАРА.

(І кара — Червона Смерть — опанувала геть усе!)

(Маски геть! Маски геть!)

А під кожною блискотливою, гарною маскою і зараз небачене обличчя тієї постаті, що гналася за ним по цих темних коридорах, її червоні очі вибалушені, безтямні і вбивчі.

Ох, як же він боявся, що за обличчя може явитися світу, коли нарешті надійде час зняття масок.

(«ДІКУ!»)

закричав він що мав сили. Здалося, зараз лусне на друзки його голова від такого потужного крику.

(«!!!ОЙ ДІКУ ОЙ БУДЬ ЛАСОЧКА БУДЬ ЛАСОЧКА БУДЬ ЛАСОЧКА ПРИЇДЬ!!!)

Над ним той дзиґар, що він його був завів срібним ключиком, продовжував відлічувати секунди, й хвилини, й години.

Частина п’ята

Справи життя і смерті

Розділ тридцять восьмий

Флорида

Третій син місіс Хеллоран, одягнений у кухарську білу робу Дік, з «Лакі Страйком»[219], припаркованим у кутику його рота, здав задом, виїжджаючи своїм відреставрованим «кадилаком» зі стоянки поза Овочевим ринком дрібногуртової торгівлі, і неспішно повів машину кругом будівлі. Контейнер з латук-салатом до цієї темної будівлі якраз заштовхував Мастертон, тепер уже співвласник усього закладу, котрий, утім, рухався тією ж патентованою свінгуючою ходою, яку він прибрав собі давно, ще до Другої світової війни.

Хеллоран натиснув кнопку, якою опускалося пасажирське вікно, і заволав:

— Ті авокадо стоять надто збіса високо, ти, скупердяго.

Озирнувшись через плече, Мастертон вишкірився достатньо широко, щоби продемонструвати трійко золотих зубів, і заволав у відповідь:

— І я знаю точно, куди ти можеш їх встромити, любий друже мій.

— Подібні зауваги я фіксую, братику.

Мастертон показав середнього пальця. Хеллоран повернув йому комплімент.

— Огірочки собі вибрав, авжеж? — спитав Мастертон.

— Вибрав.

— Приїзди завтра раненько вранці, дам тобі трохи найкращої молодої картоплі, яку ти лишень коли був бачив.

— Хлопця пришлю, — сказав Хеллоран. — А ти сьо’дні ввечері прийдеш?

— Сік ти виставляєш, братухо?

— Окей, добекалися.

— То я буду. Ти теє, не топи тачкою на повну, як їхатимеш додому, чуєш мене? Кажен коп між тут і Сейнт-Пітом знає тебе на ім’я.

— Усе ти про все й усіх знаєш, еге ж? — перепитав Хеллоран, шкірячись.

— Я знаю більш, аніж ти коли-небудь вивчиш, чоловіче.

— Лишень послухати цього язикатого нігера. Людоньки, ви чуєте?

— Ану, мотай геть відси, поки не закидав тебе цим-во салатом.

— Нумо, кидай, на халяву я заберу будь-що.

Мастертон замахнувся качаном, ніби кидає. Хеллоран пригнувся, підняв вікно й поїхав далі. Почувався він чудово. Протягом останньої приблизно півгодини він відчував запах помаранчів, але не вважав це дивним. Останні півгодини він перебував на фруктово-овочевому ринку.

Було перше грудня, о пів на п’яту дня за Східним стандартним часом[220], Стара Баба Зима міцно всілася своїм примороженим гузном на більшості території країни, але тут, на півдні, чоловіки ходили в розхристаних сорочках с короткими рукавами, а жінки в легких літніх сукнях і шортах. На вершечку фасаду Першого Флоридського банку термометр в обрамленні величезних грейпфрутів раз у раз спалахував цифрою сімдесят дев’ять[221]. Дякувати Богу за Флориду, подумав Хеллоран, за москітів і все інше.

Ззаду в його лімузині їхали дві дюжини авокадо, ящик огірків, так само помаранчів, так само грейпфрутів. Три магазинні мішечки бермудської цибулі, найсолодшого овочу з усіх будь-коли створених люблячим Богом, трохи доволі гарного цукрового горошку, який буде подано з головною стравою і який у дев’яти випадках з десяти повернеться нез’їденим, та єдиний блакитний гарбуз Хаббарда, цей суто для персонального споживання[222].

Хеллоран зупинився на правій смузі перед світлофором на Вермонт-стрит, а коли висвітилася зелена стрілка, він повернув на штатне шосе номер двісті дев’ятнадцять, розігнався до сорока й витримував цю швидкість, поки місто не почало розсмоктуватися на безладні болітця приміських автозаправок, «Бургер Кінгів» та «Макдоналдсів». Сьогоднішня закупка була невеличкою, він міг послати по неї й Бедекера, але Бедекеру не терпілося використати свій шанс вирушити на закупівлю м’яса, а крім того, Хеллоран ніколи не втрачав власного шансу, якщо мав можливість ним скористатися, поперебріхуватися з Френком Мастертоном. Мастертон може з’явитися сьогодні ввечері, щоби випити під телевізор Хеллоранового «Бушмілза», а може й не з’явитися[223]. Хоч так, хоч інак — усе гаразд. Але зустрічі з ним дещо значать. Кожний раз тепер мав значення, бо вони вже немолоді. Здається, протягом останніх кількох днів він багато думав про це. Не такий ти вже молодий, коли підібрався до шістдесятирічного віку (чи — якщо сказати правду, заощадивши на брехні, — перейшов за нього), отже, мусиш починати думати про відхід. Відійти можеш будь-якої хвилини. І саме ця думка цього тижня крутилася йому в голові, не обтяжуючи, а просто як факт. Смерть є частиною життя. Мусиш постійно залишатися налаштованим на цю хвилю, якщо вважаєш себе цілісною особистістю. Але якщо факт власної смерті й важко зрозуміти, то принаймні його неможливо не сприйняти.

Чому це крутилося йому в голові, сказати він не міг, але іншою причиною для виконання цього маленького закупу самотужки було те, що він міг піднятися сходами в маленький офіс понад Френковим гриль-баром. Тепер його займав юрист (дантист, який його займав минулого року, очевидно, збанкрутував), молодий чорний парубок на ім’я Макайвер. Увійшовши туди, Хеллоран сказав містерові Макайверу, що бажає скласти заповіт, і спитав, чи може містер Макайвер йому в цьому допомогти. «Ну, — запитав Макайвер, — як скоро вам потрібен цей документ?» — «На вчора, — відповів Хеллоран і, закинувши назад голову, розреготався. «Чи маєте ви на думці щось складне?» — поставив Макайвер своє наступне запитання. Хеллоран не мав. У нього був «кадилак» і банківський рахунок — близько дев’яти тисяч доларів — мізерний рахунок до запитання та шафа з одягом. Він хотів, щоб усе це відійшло його сестрі. «А якщо ваша сестра преставиться раніше за вас?» — запитав Макайвер. «Про що тут думати, — відповів Хеллоран. — Якщо так трапиться, напишу новий заповіт».

Потрібний документ було складено і підписано протягом менш ніж трьох годин — швидка робота як для правника, — і той тепер лежав у Хеллорана в нагрудній кишені, вкладений до цупкого синього конверта з написом на ньому ЗАПОВІТ староанглійськими готичними літерами.

Дік не міг би сказати, чому вибрав саме цей теплий, сонячний день, коли він почувався так гарно, для того щоби зробити те, що відкладав роками, але імпульс надійшов, і він не сказав «ні». Він звик дослухатися до своїх передчуттів.

Він уже доволі далеко від’їхав від міста. Розігнавши свій лімузин до нелегальних шістдесяти миль, він дозволив йому мчати по лівій смузі, що усмоктувала в себе більшість транспорту, який рухався на Сейнт-Пітерсберг. З досвіду він знав, що ця машина сунутиме солідно, як залізна праска, і на дев’яноста милях, ба навіть на ста двадцяти, вона не набагато полегшає. Але його гонщицькі дні давно минулися. Думка про те, щоби на якомусь прямому відтинку дороги розігнати лімузин до ста двадцяти миль на годину, лише злякала його. Він старішав.

(Господи-Ісусе, який же сильний запах від цих помаранчів. Чи вони там, бува, не перекинулися?)

Об лобове скло розбивались комахи. Він налаштував радіо на станцію в Маямі, яка спеціалізувалася на соул-музиці, і отримав лагідно-плаксивий голос Ела Ґріна[224].

Як же гарно ми провели час разом,

Зараз стає уже пізно, і ми мусимо розійтися…[225]

Він приспустив шибку, вистрелив недопалком сигарети й опустив вікно повністю, щоби вивітрився запах помаранчів. Постукуючи пальцями по керму, він стиха підспівував музиці. Причеплений до люстерка заднього огляду, делікатно похитувався туди-сюди медальйон Святого Христофора[226].

Та раптом запах помаранчів посилився, і Хеллоран зрозумів, що воно насувається, щось насувається на нього. У люстерку заднього огляду він побачив власні очі, розширені, здивовані. І ось воно прийшло, воно прийшло враз, величезним вибухом, який змів геть усе інше: музику, дорогу попереду, його власне усвідомлення себе як унікальної людської істоти. То було так, ніби хтось приставив йому до голови психопістолет і вистрелив криком сорок п’ятого калібру.

(«!!!ОЙ ДІКУ ОЙ БУДЬ ЛАСОЧКА БУДЬ ЛАСОЧКА БУДЬ ЛАСОЧКА ПРИЇДЬ!!!)

Лімузин якраз був порівнявся з універсалом «Пінто»[227], за кермом якого сидів чоловік у робітничому одягу. Роботяга побачив, що лімузин тягне на його смугу, і наліг на клаксон. Коли «кадилак» не припинив насуватися, він кинув погляд на його водія і побачив великого чорного чоловіка, що застиг за кермом, прямий як стовп, з очима, безтямно задивленими вгору. Пізніше той роботяга розповідав своїй дружині, що він розуміє — то була лише одна з отих негритоських зачісок, які вони зараз усі носять, але в той момент це виглядало так, ніби на голові в того чорного придурка сторчма стирчить кожна волосина. Він подумав, що в того негра стався інфаркт.

Роботяга вдарив по гальмах, відтягнувшись назад у, на щастя, порожній проміжок позаду себе. Зад «кадилака» мчав уперед, все ще підрізаючи, і роботяга із зачудованим жахом дивився, як довгі, у формі ракет, хвостові вогні зсовуються на його смугу не далі як за чверть дюйма перед його бампером.

Роботяга смикнувся вліво, так само тиснучи на клаксон, і з ревінням об’їхав п’яно гуляючий лімузин. Його водія він закликав провести позашлюбний статевий акт із самим собою. Вступити в оральний сексуальний зв’язок з різноманітними пацюками й птахами. Він оголосив власну пропозицію, щоб усі особи негритянської крові повернулася на свій рідний континент. Висловив щиру впевненість у тому місці, яке душа водія цього лімузина займатиме в потойбічному житті. А закінчив, сказавши, що він гадає, що зустрічав матір означеного водія в Новому Орлеані, у притоні розпусти.

Потім він уже опинився попереду небезпеки і раптом усвідомив, що обмочив собі штани.

У голові Хеллорана не переставала повторюватися та сама думка,

(«ПРИЇДЬ, ДІКУ, БУДЬ ЛАСОЧКА, ПРИЇДЬ, ДІКУ, БУДЬ ЛАСОЧКА»)

але вона вже почала затухати, як ото бува з радіостанціями, коли наближаєшся до межі зони їх мовлення. Йому туманно дійшло, що його машина мчить уже по м’якому узбіччю, і то далебі з більшою швидкістю, ніж п’ятдесят миль на годину. Він вивів її назад на шосе, відчувши, що хвіст уже пішов юзом, за мить до того, як йому повернутися на тверду поверхню.

Прямо попереду стояв «Ей/Дабл’ю Рут Бір»[228]. Хеллоран посигналив і завернув туди, серце болісно гупало в грудях, обличчя в нього було хворобливого, сірого кольору. Заїхавши на стоянку, він дістав з кишені хустинку і промокнув собі лоба

(«Господи Боже мій!»)

— Чим я можу вам допомогти?

Цей голос злякав його знову, хоча то був голос не Бога, а миловидої маленької офіціантки, яка стояла біля його відкритого вікна з блокнотом для запису замовлень.

— Йо, бейбі, кухоль кореневого пива з морозивом[229]. Два черпаки ванільного, окей?

— Так, сер.

Вона пішла, зграйно погойдувалися стегна під її червоною нейлоновою уніформою.

Хеллоран відкинувся на шкіряну спинку сидіння і заплющив очі. Не залишилося нічого, що можна було б приймати. Сигнал згас у тому проміжку часу, коли він заїхав сюди і замовляв пиво в офіціантки. Усе, що лишилося, це нудотне, болюче стугоніння в голові, немов його мозок було віджато, і викручено, і повішено сушитися. Схоже на головний біль, який він отримав, коли дозволив тому хлопчику, Денні, сяйнути йому там, у горах, у Балагані Уллмана.

Але цього разу все було значно гучніше. Тоді хлопчик просто з ним грався. Цього разу звучала чиста паніка, кожне слово голосно кричало в його голові.

Він подивився вниз, на свої руки. Гаряче сонячне світло лежало на них, але вони все ще лишалися вкритими гусячою шкірою. Він тоді сказав хлопчику, аби той погукав його, якщо йому знадобиться допомога, це Хеллоран пам’ятав. І от тепер хлопчик його гукає.

Раптом йому стало дивно, як він узагалі міг лишити того хлопчика там, нагорі, ще й з таким сяйвом. Біда там була неминучою, можливо, погана біда.

Він зненацька завів двигун, ввімкнув задню передачу і, здираючи з коліс гуму, виїхав назад на трасу. Офіціантка з гойдливими стегнами стояла на галереї свого закладу, тримаючи в руках тацю з кухлем кореневого пива.

— Що там у вас, пожежа? — крикнула вона, але Хеллоран уже поїхав.

Менеджера звали Квімс, і коли Хеллоран увійшов, Квімс саме балакав зі своїм букмекером. він хотів поставити на четвірку коней на Рокавеї[230]. Ні, жодного «парлея», жодної «квінелли», жодної «екзакти», жодної чортової «футури»[231]. Просто стара добра четвірка, по шість сотень доларів на ніс[232]. А ще «Джетс» у неділю. Що він має на увазі, кажучи, що «Джетс» грають з «Біллами»? Хіба він не знає, з ким грають «Джетс»[233]? П’ять сотень, на різницю в сім очок. Коли Квімс із ніяковим виглядом поклав слухавку, Хеллоран зрозумів, як людина, що керує цим маленьким курортом, може заробляти п’ятдесят тисяч на рік і заразом носити штани з лискучим задом. Він роздивлявся на Хеллорана оком, що було все ще налитим кров’ю після його численних зазирань минулого вечора до пляшки бурбону.

— Якісь проблеми, Діку?

— Так, сер, містере Квімс, гадаю, що так. Мені потрібна триденна відпустка.

У нагрудній кишені прозоро-жовтої сорочки Квімса стирчала пачка «Кента». Не виймаючи пачки, він дістав одну сигарету, розім’яв, відщипнувши зайвий тютюн, і похмуро закусив патентований мікронітовий фільтр[234]. Підкурив він її від настільної запальнички «Крікет».

— Мені теж, — промовив він. — Але що в тебе на умі?

— Мені потрібно три дні, — повторив Хеллоран. — Там мій хлопчик.

Погляд Квімса упав на ліву руку Хеллорана, обручки на ній не було.

— Я з тисяча дев’ятсот шістдесят четвертого року розведений, — терпляче промовив Хеллоран.

— Діку, ти ж знаєш, як у нас у вікенд. Повно люду. По саме нікуди. Навіть дешеві місця. У неділю ввечері в нас забито навіть на Флоридській веранді[235]. Тому забирай мій годинник, гаманець, мої пенсійні заощадження. Чорт, можеш забрати навіть мою дружину, якщо зможеш терпіти її в’їдливість. Але, будь ласка, не проси в мене відпустку. Що з ним таке, захворів?

— Так, сер, — сказав Хеллоран, усе ще намагаючись уявити себе таким, що мне дешевого полотняного капелюха й пускає під лоба очі.

— Його підстрелили.

— Підстрелили! — повторив Квімс. Він поклав сигарету в попільничку з емблемою «Старої Міс», випускником факультету бізнес-адміністрування якої він був[236].

— Так, сер, — сказав Хеллоран печально.

— Якийсь інцидент на полюванні?

— Ні, сер, — сказав Хеллоран, дозволивши своєму голосу впасти до низького, надірваного тону. — Джана, вона жила з тим водієм вантажівки. Білим. Той і підстрелив мого хлопчика. Він зараз у шпиталі, у Денвері, у Колорадо. Стан критичний.

— Як ти збіса про це дізнався? Я гадав, ти зараз купував овочі.

— Так, сер, купував.

Перш ніж завітати сюди, Дік устиг заїхати до офісу «Вестерн Юніон», зарезервувати для себе в аеропорті Стейпелтон машину в «Евісі»[237]. Перед тим як звідти піти, він підсмикнув до себе пучкою один з тоненьких вестерн-юніонівських папірчиків. Тож тепер, діставши з кишені той складений, пожмаканий бланк, він змахнув ним перед налитими кров’ю очима Квімса. Заховавши папірець назад до кишені, він дозволив своєму голосу впасти ще на одну риску:

— Це Джана прислала. Я оце лишень щойно був сюди повернувся, а воно вже чекало в моїй поштовій скриньці.

— Господи. Господи-Ісусе, — промовив Квімс.

На його обличчі застиг той характерний вираз стривоженості, що був добре відомим Хеллорану. То був вираз настільки наближений до співчуття, наскільки його могла мати до якогось чорного чоловіка чи його міфічного сина біла людина, що вважає себе «добросердою до кольорових».

— Йо, окей, тоді їжджай, — проказав Квімс. — Гадаю, Бедекер зможе впоратися ці три дні. Йому допоможе посудомийник.

Хеллоран кивнув, додавши своєму обличчю ще зажуреності, але думка про посудомийника, який допомагає Бедекеру, змусила його подумки вишкіритися. Хеллоран сумнівався, що навіть в удатний день їхній посудомийник спроможний уже першим струменем поцілити в пісуар.

— Я хочу відмовитися від платні за цей тиждень, — сказав Хеллоран. — Цілком. Я розумію, у яку скруту вас ставлю, містере Квімс, сер.

Обличчя Квімса ще дужче напружилося, прибравши такого виразу, ніби йому в горлі застрягла риб’яча кістка.

— Про це ми зможемо поговорити пізніше. Йди собі, збирайся. З Бедекером я сам поговорю. Хочеш, замовлю тобі квиток на літак?

— Ні, сер. Я сам це зроблю.

— Гаразд.

Підвівшись, Квімс щиро нахилився вперед і вдихнув добрячу порцію диму, який здіймався вгору від його «Кента». Він відчайдушно закашлявся, його худе біле обличчя розчервонілося. Хеллоран докладав великих зусиль, щоби зберігати на обличчі зажурений вираз.

— Я сподіваюся, все владнається, Діку. Зателефонуй, коли матимеш якісь новини.

— Так і зроблю.

Вони потисли одне одному руки над столом.

Хеллоран змусив себе спуститися на нижній поверх і пройти далі, до квартир найманих працівників, перш ніж вибухнути потужним, головострусним реготом. Він усе ще гиготів, витираючи собі очі хустинкою, коли надійшов запах помаранчів, густий і задушливий, а за ним і громовиця, що вдарила йому в голову так, що він п’яно поточився, впавши спиною на покриту рожевим тиньком стіну.

(«!!!БУДЬ ЛАСОЧКА ПРИЇДЬ ДІКУ ПРОШУ ПРИЇЗДИ ПРИЇДЬ ШВИДШЕ!!!»)

Потроху-помалу оговтавшись, він відчув себе здатним вилізти вгору надвірними сходами до свого помешкання. Ключ він тримав під очеретяним плетеним килимком перед дверима, тож коли він по нього нахилився, щось, вивалившись з його нагрудної кишені, з пласким звуком упало на сходовий майданчик другого поверху. Розум його все ще залишався перейнятим тим голосом, який щойно був прогримів у його голові, що якусь мить він був здатен лише тупо дивитися на синій конверт, не розуміючи, що воно таке.

Потім він перевернув конверт, і той вирячився вгору на нього словом ЗАПОВІТ, написаним чорними, схожими на павуків літерами.

(«Ох ти ж Боже мій, оце-то воно й є?»)

Він не знав. Але так могло бути. Весь минулий тиждень думка про власний кінець крутилася йому в голові, наче… ну, наче

(«Нумо, ну скажи вже»)

як передчуття.

Смерть? На мить усе його життя ніби спалахнуло перед ним, не в хронологічному сенсі, не в топографічних зльотах і падіннях, які переживав Дік, третій син місіс Хеллоран, а життя, яким воно було зараз. Мартин Лютер Кінг сказав їм незадовго перед тим, як куля вбивці поклала його до мученицької могили, що він піднімався на гірську вершину[238]. Дік таким похвалитися не міг. Жодної вершини, хоча після багатьох років зусиль він досяг сонячної полонини. Він має добрих друзів. Він має всі рекомендації, які можуть йому знадобитися, щоби знайти собі роботу будь-де. Коли йому хочеться потрахатися, а чом би й ні, він знаходить собі якусь злагідну партнерку без великих претензій і без того лайна, коли намагаються з’ясувати, заради чого це все робиться. Він призвичаївся до того, що він чорний… щасливо влагодився. Йому трохи за шістдесят, і, дяка Богові, він усе ще на ходу.

Чи готовий він ризикнути закінченням усього цього — закінченням себе — заради трьох білих, яких він навіть не знає?

Але ж це брехня, хіба не так?

Він знає цього хлопчика. Вони зрозуміли одне одного так, як на це неспроможні навіть добрі приятелі після сорока років дружби. Він знає хлопчика, а хлопчик знає його, бо обидва вони мають оті прожектори в своїх головах, дещо таке, чого вони собі не просили, дещо таке, що було їм просто даним.

(«Нє, у тебе всього лиш ліхтарик, а от у нього дійсно прожектор».)

Й інколи це світло, це сяйво, вбачалося доволі приємною річчю. Можна було вибирати собі коней або, як розказував хлопчик, підказати татові, де поділася його нібито загублена валіза. Але то лише приправа, соус на салаті, бо на споді в тім салаті гіркого полину ховається не менше, ніж смачних огірків. Отак куштуєш біль, і смерть, і сльози. А зараз хлопчик застряг у тім готелі, і він туди поїде. Заради цього хлопчика. Тому що, по суті, балакаючи з тим хлопчиком, вони стають різного кольору, лише коли відкривають роти. Тому він поїде. Він зробить, що зможе, бо якщо ні, цей хлопчик помиратиме просто в нього в голові.

Але оскільки Хеллоран був людиною, він не міг зарадити своєму гіркому жалю, що ця чаша його не оминула.

(Вона почала вилазити й переслідувати його.)

Він саме запихував до невеличкої валізки переміну одягу, коли йому прийшла ця думка, заціпивши його морозною силою спогаду, як ставалось завжди, коли він про це думав. Думати про це він намагався якомога рідше.

Та покоївка, Долорес Вікері її звали, вона була в істериці. Розказувала різне іншим покоївкам, а що ще гірше, і декому з гостей. Коли ці балачки дійшли до Уллмана, що було неуникним, як це мусила б розуміти та тупа курва, той її тієї ж миті звільнив. Вона вся у сльозах прийшла до Хеллорана, не плакатись на те, що її вигнали з роботи, а через те, що вона бачила в номері на другому поверсі. Вона зайшла до двісті сімнадцятого поміняти рушники і там побачила місіс Мессі, вона лежала мертва у ванні. Це, звісно, було неможливим. Місіс Мессі нишком вивезли ще за день до того, і тоді ж вона відлетіла до Нью-Йорка — у багажному відділенні, замість першого класу, до якого була звикла.

Хеллоранові не вельми подобалася Долорес, але того вечора він туди піднявся поглянути. Покоївка була дівчиною двадцяти трьох років, з лицем оливкового кольору, яка під кінець сезону, коли справи уповільнювалися, працювала офіціанткою. Хеллоран зробив висновок, що вона має невеличке сяйво, насправді не більше за іскру; на обід міг з’явитися зі своєю супутницею якийсь миршавий чоловічок у вицвілому суконному пальті, і вона домовиться за комісійні, щоби їх посадили за один з її столиків. Миршавий чоловічок залишить під тарілкою портрет Александера Гамільтона[239], що уже поганенько для дівчини, яка мусить ще віддати комісійні, але гірше того, Долорес патякатиме про це. Вона була лінивою розтелепою в закладі, яким керував чоловік, що не терпів розтелеп. Вона могла сидіти в білизняній комірці, читати модний журнал і курити, але коли б не виходив Уллман на позаплановий шмон (і тоді біда тій дівчині, яку він вловить на тому, що вона дає відпочинок своїм ногам), її він завжди бачив наполегливою трудівницею, журнал було заховано на верхній полиці під простирадлами, а попільничку безневинно засунуто до кишені її уніформи. Йо, думав Хеллоран, звісно, вона розтелепа і нечупара, й інші дівчата ображалися на неї, але Долорес таки мала свою невеличку іскру. Вона завше полегшувала їй життя. Але те, що вона побачила у двісті сімнадцятому, так її налякало, що Долорес була більше ніж рада забрати видані їй Уллманом вихідні папери і поїхати геть.

Чому вона тоді прийшла до нього? Сяйво тягне до сяйва, подумав Хеллоран, усміхнувшись цьому каламбуру.

Тож того вечора він піднявся нагору і дозволив собі увійти до того номера, який уже наступного дня мав бути знову заселеним. Щоби туди забратися, він скористався офісним майстер-ключем, і якби з тим ключем його запопав Уллман, він приєднався б до Долорес Вікері в черзі безробітних.

Душова штора навкруг ванни була зашморгнута. Він її відтулив, але ще раніше, ніж він це зробив, уже з’явилося передчуття, що він там побачить. У напівзаповненій водою ванні квасніла розпухла, фіолетового кольору, місіс Мессі. Він стояв і дивився вниз на неї, тим часом як у горлі в нього важко бився пульс. В «Оверлуку» існували й інші речі: погане сновидіння, що через безладні інтервали повторювалося знов і знов: якогось роду костюмована вечірка, і він постачає на неї їжу в готельну бальну залу, і, на вигук «маски геть», всі там відкривають свої обличчя, що належать якимсь зогнилим комахам, — а ще там були ті живоплотові тварини. Двічі, можливо тричі, він бачив (чи то йому так думалося, ніби бачив), як вони рухаються, нехай навіть ледь-ледь. Здавалося, той пес, що був сидів прямо, трохи припав до землі, а леви нібито пересунулися вперед, немов загрожуючи буйній малечі на ігровому майданчику. У травні минулого року Уллман був послав його на горище пошукати набір декоративних пічних знарядь, які зараз стоять у вестибюлі біля каміна. Поки він був там, нагорі, погасли всі три верхні лампочки і він загубив путь назад до люка. Він плутав там, спотикаючись, невідомо скільки часу, дедалі більш наближаючись до паніки, натикаючись на різні речі, обдираючи собі гомілки об якісь ящики, з дедалі потужнішим відчуттям, ніби щось у тій темряві скрадається за ним. Якась величезна й лячна істота, що просто вироїлася зі щілин, коли погасло світло. І коли він буквально перечепився через кільце люка, він поспішив униз якомога швидше, покинувши діру відкритою, сам весь у сажі, розпатланий, з відчуттям, що заледве уник біди. Пізніше Уллман особисто прийшов до кухні, щоби поінформувати його, що він залишив люк на горище відкритим і світло там так і горить. А чи Хеллоран гадає, що гостям схочеться піднятись туди, щоби пограти в пошуки скарбів? Чи він вважає, що електрика в них безплатна?

Він мав підозри — ні, майже впевненість, — що деякі з гостей також бачили або чули певні речі. За ті три роки, які він працював там, Президентський люкс винаймали дев’ятнадцять разів. Шестеро з тих гостей, які в ньому зупинялися, передчасно виїхали з готелю, дехто з них мали явно хворий вигляд. Бувало, інші гості з такою ж раптовістю залишали інші номери. Одного вечора в серпні тисяча дев’ятсот сімдесят четвертого, вже у присмерку, певний чоловік, який був отримав у Кореї[240] Бронзову і Срібну зірки (тепер той чоловік був членом рад директорів трьох великих корпорацій, і ще подейкували, ніби це він персонально викурив з роботи знаменитого ведучого програми теленовин), безпідставно запав у крикливу істерику з риданнями на галявині для гольфу. А ще за той час, що Хеллоран був пов’язаний з «Оверлуком», десятки дітей просто відмовилися йти на ігровий майданчик. З одною дитиною стався припадок з конвульсіями, коли вона гралася в бетонних трубах, хоча Хеллоран не знав, чи можна це поставити на рахунок погибельного співу сирен «Оверлука», — серед працівників готелю ходила чутка, ніби ця дитина, єдина дочка одного вродливого кіноактора, страждає на епілепсію і просто забула того дня прийняти свої ліки.

Так отож, дивлячись униз, на труп місіс Мессі, він відчував переляк, але не зовсім жах. Це було не зовсім неочікуваним. Жах прийшов, коли вона розплющила очі, показавши свої безтямні, вицвілі, срібні зіниці і почала до нього вишкірятися. Жах прийшов, коли

(вона почала вилазити й тягнутись до нього.)

Кинувшись навтьоки з галопуючим серцем, він не почувався в безпеці навіть тоді, коли за ним затріснулися і були замкнені на ключ двері. Фактично, зізнався Дік сам собі зараз, засмикуючи замок-блискавку на валізці, відтоді він ніколи більше не почувався в безпеці ніде в «Оверлуку».

І от тепер цей хлопчик — гукає, ридаючи благає про допомогу.

Він поглянув собі на годинник. Було о пів на шосту. Він уже було підійшов до дверей квартири, але тут згадав, що в Колорадо зараз жорстока зима, особливо там, високо в горах, і повернувся до шафи. Витяг з поліетиленового чохла, куди його було упаковано в сухій хімчистці, своє довге пальто на смушковій підкладці і перекинув собі через руку. Це була єдина зимова річ з усього одягу, який він мав. Він повимикав усюди світло й огледівся довкола. Чи бува не забув чогось? Так. Про одну річ. Він дістав з нагрудної кишені заповіт і встромив його за облямівку дзеркала на туалетному столику. Якщо пощастить, він повернеться і дістане його.

Звісно, якщо пощастить.

Він вийшов з квартири, замкнув за собою двері, поклав ключ під плетений килимок і збіг по надвірних сходах до свого кабріолета «кадилак».

На півдорозі до міжнародного аеропорту Маямі, на зручній відстані від комутатора, де, як було відомо, підслуховував Квімс або Квімсові пахолки, Хеллоран зупинився біля пральні якогось торговельного центру і зателефонував до «Юнайтид Ерлайнз»[241]. Рейси на Денвер?

Найближчий був о вісімнадцятій тридцять шість. Джентльмен встигає на нього?

Хеллоран поглянув на годинник, який показував дві хвилини на сьому, і сказав, що встигає. Як щодо вільних місць на цей рейс?

Дозвольте я перевірю.

Слідом за брязком йому в вухо почав звучати сахариновий Мантовані, який нібито мусив робити приємнішим очікування[242]. Якраз навпаки. Хеллоран аж пританцьовував, кидаючи погляди то собі на годинник, то на молоду дівчину зі сплячим дитям у рюкзачку в неї на спині, яка вивантажувала автомат «Мейтаг»[243]. Вона переживала, що повернеться додому пізніше, ніж планувала, і смаженина підгорить, і її чоловік — Марк? Майк? Метт? — казитиметься.

Минула ціла хвилина. Дві. Він уже було вирішив їхати далі, спробувати удачі, коли повернувся бляшаний голос панянки зі служби замовлення квитків. Є єдине місце, хтось відмовився. Воно в першому класі. Чи є це суттєвим?

Ні. Це йому годиться.

Оплата буле готівкою чи кредитною карткою?

Готівкою, бейбі, готівкою. Я мушу летіти.

І ваше прізвище буде?..

Хеллоранн, дві «л» і дві «н». До скорого.

Повісивши слухавку, він поспішив до дверей. Проста думка тієї дівчини, її тривога про підгорілу смаженину, лунала в ньому знову й знову, аж він подумав, що ось-ось збожеволіє. Подеколи так бувало, без усяких очевидних на те причин вловлювалася чиясь думка, абсолютно окрема, абсолютно чиста і ясна… і зазвичай абсолютно дріб’язкова.

Він майже встиг.

Він розігнав свій лімузин до вісімдесяти[244] і вже бачив аеропорт, коли його змусив загальмувати і зупинитися один із «найліпших флоридців».

Хеллоран, натиснувши кнопку, опустив вікно і відкрив було рот до копа, який перегортав сторінки свого блокнота штрафних квитанцій.

— Я знаю, — промовив той утішливо. — Там похорон у Клівленді. Ваш батько. Там весілля в Сієтлі. Ваша сестра. Сталася пожежа в Сан-Хосе, яка стерла з лиця землі цукерню вашого дідуся. Просто суперова камбоджійська червона лежить і чекає в скриньці камери схову в аеропорті Нью-Йорка[245]. Я люблю цей відтинок дороги перед самим аеропортом. Навіть у дитсадку я найбільше любив, коли нам читали різні історії.

— Послухайте, офіцере, мій син…

— Єдина частина історії, про яку я ніколи не можу сам здогадатися, поки вона не добіжить кінця, — промовив офіцер, — це номер водійських прав порушника автомобіліста/оповідача і його реєстраційні дані. Отже, будьте так ласкаві. Дозвольте мені поглянути.

Хеллоран подивився в спокійні блакитні очі копа, сумніваючись, чи варто розповідати свою історію «мій-син-у-критичному-стані», і вирішив, що це тільки погіршить справу. Цей Смокі був аж ніяк не Квімс. Хеллоран видобув гаманець.

— Чудово, — сказав коп. — Ви їх витягнете заради мене? Я просто мушу побачити, яким чином усе вийде в кінці.

Мовчки Хеллоран витяг свої водійські права й зареєстровані у Флориді документи на машину і подав їх дорожньому копу.

— Це дуже добре. Це так добре, що ви виграли подарунок.

— Що? — запитав з надією Хеллоран.

— Коли я закінчу переписувати ці номери, я дозволю вам надути для мене кульку.

— Ох, Ііііісусе! — простогнав Хеллоран. — Офіцере, мій рейс…

— Шшшш, — сказав дорожній коп. — Не будьте вередливим.

Хеллоран заплющив очі.

До стійки «Юнайтид» він дістався о вісімнадцятій сорок дев’ять, надіючись попри все, що рейс якось затримався. Йому не знадобилося навіть запитувати. Усе повідомив монітор над стійкою реєстрації пасажирів. Літак рейсом дев’ятсот один на Денвер, призначений на вісімнадцяту тридцять шість, злетів о вісімнадцятій сорок. Дев’ять хвилин тому.

— От лайно, — промовив Дік Хеллоран.

І раптом запах помаранчів, важкий і нудотний; йому ледь вистачило часу дістатися до чоловічого туалету, перш ніж воно прийшло, оглушливе, сповнене жаху:

(«ПРИЇДЬ БУДЬ ЛАСОЧКА ДІКУ БУДЬ ЛАСОЧКА ПРОШУ ПРИЇЗДИ!!!»)

Розділ тридцять дев’ятий

На сходах

Серед речей, які вони продали, щоби перед переїздом з Вермонту до Колорадо бодай трохи наростити собі поточні активи, була Джекова колекція з двох сотень рок-н-ролових і ритм-енд-блюзових альбомів; на надвірному розпродажі вони пішли по долару за платівку. Одним з тих альбомів, що найбільше подобалися особисто Денні, був дводисковий комплект Едді Кокрена[246] з вшитою до нього чотиристорінковою статтею авторства Ленні Кея[247]. Венді часто вражало замилування Денні саме цим альбомом, записаним чоловіком-хлопчиком, який жив швидко і помер молодим… по суті, помер, коли їй самій було всього лиш десять років.

Зараз, о чверть по сьомій (за гірським часом), у той час як Дік Хеллоран розказував Квімсу про білого коханця своєї колишньої дружини, вона раптом побачила Денні, котрий перекидуючи з руки в руку червоний гумовий м’ячик, сидів на сходах між вестибюльним і першим поверхами і співав пісню з того альбому. Глухим, позбавленим мелодійності голосом.

— Я іду нагору, перший-другий сходовий просвіт, — наспівував Денні, — п’ятий просвіт, шостий просвіт, далі сьомий просвіт… дістаюсь наверх і маю шок — заморився так, що несила танцювати рок[248]…

Вона зійшла до нього, сіла на сходинку поряд і побачила, що нижня губа в нього розпухла, ставши вдвічі більшою за свій нормальний розмір, а на підборідді засохла кров. Серце злякано підстрибнуло в її грудях, але вона спромоглася заговорити нейтральним тоном.

— Що трапилось, доку? — спитала вона, хоча була певна, що сама знає. Це Джек його вдарив. Авжеж, звичайно. Знову те саме, хіба не так? Колеса прогресу; рано чи пізно вони повертають тебе туди, звідки ти розпочав.

— Я кликав Тоні, — сказав Денні. — У бальній залі. Здається, я упав з крісла. Вже більше не болить. Тільки відчуття… ніби губа в мене завелика.

— Саме так насправді й трапилося? — занепокоєно перепитала вона, розглядаючи сина.

— Це не тато зробив, — відповів він. — Сьогодні ні.

Вона боязко вдивлялася на нього. М’ячик перестрибував з руки в руку. Він прочитав її думку. Її син прочитав її думку.

— Денні, що… що сказав тобі Тоні?

— Це неважливо.

Обличчя в нього було спокійним, голос моторошно байдужим.

— Денні…

Вона вхопила його за плече, стиснувши дужче, ніж сподівалася. Але він не скривився, навіть не спробував від неї відсахнутись.

(«Ох, ми ж нищимо нашого хлопчика. І не тільки Джек, я також, а можливо, й не тільки ми. Джеків батько, моя матір, чи вони також тут? Звісно, чому ні? У цьому готелі і так привидів, як бліх, чому б іще парочці не додатися? О Боже небесний, він, як одна з тих валізок, що її показують по телевізору, яку переїжджають машиною, скидують з літака, пропускають крізь заводську дробарку. Або як годинник «Таймекс». Можеш його бить, а він собі цокотить [249] . Ох, Денні, мені так жаль»)

— Це неважливо, — повторив він знову. М’ячик перестрибнув з руки в руку. — Тоні більше не зможе приходити. Вони йому не дозволять. Він пригнічений.

— Хто не дозволить?

— Ті люди в готелі, — сказав він. А потім подивився на неї, і очі в нього були зовсім не байдужими. Вони були глибокими й наляканими. — І ще… речі в готелі. Їх тут повно усяких. Цей готель просто набитий ними.

— Ти можеш бачити…

— Я не хочу бачити, — промовив він стиха, а потім перевів погляд на гумовий м’ячик, що не припиняв по дузі перескакувати з руки в руку. — Але я чую їх час від часу, пізно вночі. Вони, як вітер, зітхають усі разом. На горищі. У підвалі. У номерах. Усюди. Я думав, це через мене, через те, що я такий. Той ключ. Той маленький срібний ключик.

— Денні, не варто… не засмучуй себе цим.

— Але й через нього також, — сказав Денні. — Тата. І через тебе теж. Він хоче запопасти нас усіх. Він підманює тата, дурить його, намагається змусити його думати, що його він найбільше потребує. Найбільше йому потрібен я, але він забере нас усіх.

— Якби лишень той снігохід…

— Вони йому не дозволили, — промовив Денні тим самим притишеним голосом. — Вони примусили його закинути деталь від нього у сніг. Далеко. Мені це наснилося. А ще він знає, що у двісті сімнадцятому насправді є та жінка. — Він подивився на матір своїми потьмареними, наляканими очима. — Не має значення, віриш ти мені чи ні.

Вона поклала руку йому на плечі.

— Я вірю тобі. Денні, скажи мені правду. Чи Джек… чи може він спробувати нас скривдити?

— Вони намагатимуться його змусити, — сказав Денні. — Я гукав містера Хеллорана. Він казав мені просто погукати, якщо він мені коли-небудь знадобиться. От я й гукав. Але це страшенно важко. Мене це втомлює. А найгірше те, що я не знаю, чує він мене чи ні. Не думаю, щоби він міг гукнути мені у відповідь, бо для нього це надто далеко. І я не знаю, чи не занадто далеко це також для мене. Завтра…

— Що буде завтра?

Він помотав головою:

— Нічого.

— Де він зараз? — спитала вона. — Твій тато?

— Він у підвалі. Я не думаю, що він підніметься звідти і ввечері.

Раптом вона підвелася.

— Почекай мене тут, на цьому самому місці. П’ять хвилин.

Кухня була холодною і відлюдною під блоками флюоресцентних світильників під стелею. Венді підійшла до рами, на якій зі своїх магнітних рейок звисали різні обробні ножі. Вибравши найдовший і найгостріший, вона замотала його в посудний рушник і покинула кухню, перед виходом вимкнувши світло.

Денні сидів на сходах, його очі рухалися вслід за червоним гумовим м’ячиком, що перелітав з руки в руку. Він наспівував: «Вона живе на двадцятому поверсі ледь не за містом, ліфт там поламаний вже років триста. Отож я йду нагору, перший-другий сходовий просвіт, третій просвіт, четвертий просвіт…

(«…Лу, Лу, скачи д’мене, Лу…»)

Його спів урвався. Він прислухався.

(«…скачи д’мене, Лу моя мииила…»)

Цей голос лунав у його голові, він був такий, такий, ніби частина його самого, такий лячно близький, що міг бути одною з його власних думок. Голос благодушний і безмежно лукавий. Він передражнював його. Ніби проказував:

(«О так, тобі сподобається тут. Спробуй, тобі це сподобається. Спробуй, тобі це сподоооообається…»)

Тепер вуха в нього були нашорошені і він почув їх знову, сходяться, привиди чи духи, а може, це сам готель, жахливий атракціон, де всі інтермедії закінчуються смертю, де всі нібито дико загримовані страховиська насправді є живими, де живоплоти рухаються, де маленький срібний ключик може заводити сороміцтво. М’яке зітхання, шурхотіння, як той безкінечний вітер, що грається вночі під карнизами, вітер, який на смерть заколисує і якого ніколи не чули літні туристи. Це було немов мляве гудіння літніх ос у підземному гнізді, ще сонних, смертоносних, які вже починають прокидатися. Вони тут на висоті десяти тисяч футів.

(Чому ворон схожий на письмовий стіл? Що вище, то менше, звісно! Випийте ще чашку чаю!)

Звуки ці були живими, але не голоси, не дихання. Якась філософічно налаштована людина могла б назвати це звуками душ. Бабуся Діка Хеллорана, яка зростала на південних роздоріжжях перед настанням двадцятого століття, назвала б це маарою. А дослідник паранормальних явищ міг би вигадати цьому довгу назву — парапсихічне відлуння, психокінез, магічна мутація. Але для Денні це були лише звуки готелю, цього старого монстра, що постійно поскрипує, дедалі тісніше їх обтискаючи: коридори, які тепер тягнуться не лише крізь відстань, але й крізь час, голодні тіні, неспокійні гості, яким нелегко вгамуватися.

У притемненій бальній залі дзиґар під склом відбив сьому тридцять однією музичною нотою.

Чийсь хриплий голос, брутальний від випитого, прокричав:

(«Маски геть, нумо трахатись!»)

Венді, на півдорозі через вестибюль, здригнулась і застигла.

Вона подивилась на Денні на сходовому просвіті, який так само перекидував з руки в руку свій м’ячик:

— Ти щось чув?

Денні лише поглянув на неї і продовжив перекидувати з руки в руку м’ячик.

Недобре їм спалося тієї ночі, хоча спали вони разом за замкненими дверима.

І в темряві, з розплющеними очима, Денні думав:

(«Він хоче стати одним із них і жити вічно. Ось, чого він хоче»)

Венді думала:

(«Якщо буду змушена, я заведу його вище в гори. Якщо нам помирати, краще мені зробити це в горах»)

Різницький ніж, так само замотаний у рушнику, вона заховала під ліжком. Вони куняли на межі сну й яву. Готель порипував навкруг них. Сніг надворі почав плюватися з неба, немов свинцем.

Розділ сороковий

У підвалі

(!!!Котел, той клятий котел!!!)

Ця думка розпуклась у голові Джека Торренса повним цвітом з яскравою, загрозливо червоною окрайкою. А по п’ятах за нею голос Ватсона:

(«Якщо забудете, він повзтиме й повзтиме, і ви з усьою вашою сім’йою запросто можете прокинутися десь, нахер, аж на місяці… За сертифікатом він тримає до двіста піісят, але тепер може вибухнути куди як раніше… Я б забоявсь спуститися сюди і стати біля нього, коли буде сто вісімсят»)

Він пробув тут усю ніч, порпаючись у коробках зі старими документами, охоплений якимсь гарячковим відчуттям, що час спливає, тож він мусить поспішати. Проте важливі ключі, ті зв’язки, що зробили б усе ясним, його уникали. Пальці в нього були жовтими, нечистими від крихких старих паперів. І він так захопився, що якось забув перевірити котел. Він скидав тиск ще ввечері, близько шостої, коли тільки сюди спустився. А зараз уже було…

Він поглянув собі на годинник і підхопився, ногою розметавши стос старих накладних.

Господи, вже за чверть п’ята ранку.

Позаду нього скаженіла топка. Котел видавав стогнучі, з присвистом, звуки. Джек бігом кинувся до нього. Його схудле за останній місяць обличчя зараз густо вкривала щетина, в очах був порожній, якийсь концтабірний вираз.

Манометр на котлі показував дві сотні фунтів на квадратний дюйм. Джекові уявилося, ніби він бачить, як смертоносною натугою обдимаються боки старого клепаного і паяного котла.

(«Він повзе… Я б забоявсь спуститися сюди і стати біля нього, коли буде сто вісімсят…»

Раптом до нього заговорив спокійний, звабливий внутрішній голос.

(«Нехай собі. Іди, забери Венді з Денні і тікайте звідси нахер. Нехай воно тут злетить до небес»)

Він ніби в очі побачив той вибух. Подвійний громовий удар, який спершу вирве серце з цього місця, а потім його душу. Котел вибухне з оранжево-фіолетовим спалахом, заливаючи весь підвал гарячою, палаючою шрапнеллю. Подумки він побачив лелітки розпеченого металу, як вони дивовижними більярдними кулями скачуть шкереберть з підлоги на стіни, на стелю, присвистуючи в повітрі щербатою смертю. Деякі з них, звісно, шугнуть прямо крізь оцю кам’яну арку і з того боку підпалять старі папери, і ті запалають пекельно весело. Знищуй секрети, пали ключі до загадок, це таємниця, якої ніколи не розв’яже жодна жива душа. А тоді вибух газу, грандіозний спалах тріскучого полум’я, величезний пальник, який перетворить весь центр готелю на топку. Сходи і коридори, стелі і номери, все запалає, немов замок наприкінці якогось фільму про Франкенштайна. Язики полум’я поширяться на крила будівлі, поспішаючи чорно-синіми килимовими доріжками, як нетерплячі гості. Скручуватимуться обсмалені шовковисті шпалери. Тут нема протипожежних розбризкувачів, тільки старомодні рукави, та й ними нікому скористатися. І в світі не існує такої пожежної машини, яка могла б сюди дістатися раніше кінця березня. Палай, бейбі, палай. За дванадцять годин тут не залишиться нічого, крім голих кісток.

Стрілка на манометрі пересунулася на двісті дванадцять. Котел поскрипував і стогнав, наче якась стара баба, що намагається піднятись з ліжка. По краях старих латок почали вигравати шиплячі фонтанчики пари; почали сичати краплини припою.

Він нічого не бачив, не чув. Застиглий, з рукою на клапані, який мусив би скинути тиск і спустити жар, Джек стояв з очима, що сяяли в його очницях, наче сапфіри.

(«Це мій останній шанс»)

Єдиним, що досі не було переведено в готівку, залишався їхній спільний з Венді страховий договір, який вони уклали влітку між його першим і другим роком у Стовінгтоні. У випадку смерті виплата сорока тисяч доларів і подвійне відшкодування, якщо він або вона загинуть у залізничній катастрофі, авіакатастрофі або в пожежі. Раз, два і в дамках, помри загадковою смертю і виграй сотню тисяч доларів.

(Пожежа… вісімдесят тисяч доларів)

У них є час звідси забратися. Навіть якщо вони сплять, у них є час, щоби забратися. Він у це вірив. І не думав, що живоплоти або щось інше спробують їх зупинити, якщо «Оверлук» займеться полум’ям.

(Полум’я)

Стрілка всередині засмальцьованого, майже непрозорого манометра підтанцювала до двохсот п’ятнадцяти фунтів на квадратний дюйм.

Черговий спогад явився йому, спогад з дитинства. Між нижніх гілок яблуні, що росла поза їхнім будинком, було осине гніздо. Оса вжалила когось з його старших братів — він не пам’ятав котрого саме, — коли той гойдався на старій автомобільній шині, яку тато підв’язав до гілки того дерева. То було наприкінці літа, коли оси зазвичай стають особливо лютими.

Їхній батько, щойно з роботи, у своїй білій робі, з запахом пива, що висів довкола його рота делікатною імлою, зібрав усіх трьох своїх хлопчаків — Бретта, Майка і малого Джекі — і сказав їм, що збирається спекатися тих ос.

— А зараз дивіться, — оголосив він, усміхаючись і трохи похитуючись (тоді він ще не ходив з палицею; зіткнення з молочним фургоном ще чекало за кілька років у майбутньому). — Може, навчитеся чогось. Мені це показав мій батько.

Він нагріб велику купу відсирілого після дощу листя під ту гілку, на якій спочивало осине гніздо, смертоносніший плід, аніж ті поморщені, проте смачні яблучка, які їхня яблуня зазвичай дарувала їм під кінець вересня, до чого тоді залишалося ще півмісяця. Листя він підпалив. День був ясний і безвітряний. Листя ледь тліло, на розгораючись як слід, і воно так пахло — той аромат відлунював у ньому кожної осені, коли чоловіки у суботніх штанях і легких вітрівках згрібають граблями в купи й палять листя. Солодкий аромат з гірким відтінком, розкішний, настроєвий. Тліюче листя давало багато диму, що клубами плив угору, обволікаючи гніздо.

Батько залишив те листя тліти до кінця дня, а сам пив на ґанку пиво, кидаючи порожні бляшанки «Блек Лейбл»[250] до пластмасового відра, яке його дружина використовувала для миття підлоги, обабіч нього сиділи двоє старших синів, а маленький Джекі на сходах у нього під ногами, сидів і грався м’ячиком, прив’язаним до ракетки, монотонно наспівуючи одну й ту саму фразу:

— Твоє брехливе серце… ще змусить тебе плакати… твоє брехливе серце… ще викаже тебе[251].

За чверть до шостої, якраз перед вечерею, тато разом зі своїми синами, які обачно тягнулись позаду нього, пішов до яблуні. У руці він тримав садову сапку. Розкидавши листя, він залишив його дотлівати маленькими купками. А потім, моргаючи і хитаючись, потягнувся держаком сапки і з двох чи трьох ударів збив гніздо на землю.

Хлопчики відбігли, шукаючи безпеки біля ґанку, але тато просто стояв, похитуючись, над гніздом і кліпав очима униз. Джек, крадучись, повернувся туди подивитися. Кілька ос ліниво повзали по поверхні свого паперового обійстя, але злетіти не намагались. Зсередини гнізда, з тієї чорної, чужинської місцини, чувся назавжди незабутній звук: низьке, присипляюче дзижчання, схоже на гудіння дротів високовольтової лінії.

— Чому вони не пориваються вкусити тебе, тату? — запитав він.

— Від диму вони стали п’яними, Джекі. Катай-но, принеси мою каністру.

Він збігав і приніс. Тато добряче полив гніздо бурштинового кольору бензином.

— А зараз відступи подалі, Джекі, якщо не хочеш позбавитися своїх брів.

Він відійшов. Звідкілясь, з численних складок своєї роби тато дістав дерев’яного кухонного сірника. Запаливши сірник собі об ніготь великого пальця, він кинув його на гніздо. Стався помаранчево-білий, майже беззвучний у своїй лютості вибух. Тато відступив, дикувато гигочучи. Осине гніздо загинуло вмить.

— Вогонь, — промовив тато, обертаючись до Джекі з усмішкою. — Вогонь вбиває геть усе.

Після вечері хлопчики вийшли надвір, щоби в згасаючому світлі дня з серйозними виразами постояти навкруг обвугленого, почорнілого гнізда. З його гарячого нутра чулися звуки, там, наче кукурудзяні зернятка, лопалися тільця ос.

Манометр став на двохстах двадцяти. Якийсь низький, металевий звук нарощувався в нутрощах цього одоробала. Струмені пари стояли на ньому сторчма в сотні місць, як голки на дикобразі.

(«Вогонь вбиває геть усе»)

Раптом Джек здригнувся. Він був закімарив… і ледве не випровадив себе, дрімотного, у кращий світ. Про що, заради Бога, він думав? Його робота — оберігати цей готель. Він же його доглядач.

Піт жаху так швидко виступив на його долонях, що з першого разу він не зміг як слід вхопитися за вентиль великого клапана. Потім він учепився скоцюбленими пальцями за його шпиці. Крутнув раз, другий, третій. Почулося колосальне шипіння пари, віддих дракона. Теплий тропічний туман здійнявся з-під котла, укутавши собою Джека. На якусь мить він перестав бачити манометр, але встиг подумати, що, мабуть, вичікував надто довго; стогін, брязкіт всередині котла посилились, а за ними прийшла серія якихось гуркітливих звуків і болісне верещання металу.

Коли пара трохи розвіялася, він побачив, що стрілка манометра впала на позначку двісті і спускається далі. Струмені пари, що виривалися навкруг припаяних латок, почали втрачати силу. Болісне гуркотіння почало вщухати.

Сто дев’яносто… сто вісімдесят… сто сімдесят п’ять…

(Він котився вниз, дев’яносто миль за годину, коли раптом заридав гудок…»)

Але Джек не думав, що котел тепер вибухне. Тиск опустився вже на сто шістдесят.

(…між уламків його знайшли з рукою на важелі,

він обварений парою був на смерть») [252]

Джек відступився від котла, важко дихаючи, тремтячи. Подивившись собі на руки, він побачив, що на долонях вже здуваються пухирі. Чорт з ними, з пухирями, подумав він і затрясся від сміху. Він і сам мало не загинув з рукою на важелі, як той машиніст Кейсі в «Катастрофі друзяки 97-го»[253]. Гірше за те, він міг убити «Оверлук». Фінальний провал у кар’єрі. Він провалився як учитель, як письменник і як батько. Він навіть як п’яниця провалився. Але хіба можна утнути в добрій провальній кар’єрі щось краще, ніж підірвати будівлю, яку тебе найняли доглядати. До того ж це не якась там ординарна будівля, аж ніяк.

Господи, як йому хотілося випити.

Тиск упав до вісімдесяти фунтів на квадратний дюйм. Обережно, трохи кривлячись від болю в руках, він знову перекрив спусковий клапан. Відтепер за котлом треба наглядати уважніше, ніж будь-коли. Він, можливо, серйозно ослаб. До кінця цієї зими Джек не довірятиме йому більше за сотню фунтів на квадратний дюйм. А якщо вони будуть трішки мерзнути, їм доведеться просто усміхатися й терпіти.

Йому роздерло два пухирі. Долоні стугоніли, наче гнилий зуб.

Випити б. Випивка б його підкріпила, а тут, у цьому чортовому закладі, нема нічогісінько, окрім кухарського хересу. В цій ситуації алкоголь був би ліками. Саме так, Боже. Анестезією. Він виконав свій обов’язок і тепер міг би ужити трішки анестетика — чогось міцнішого за екседрин. Але тут немає нічого.

Він згадав ті пляшки, що мерехтіли серед тіней.

Він врятував готель. Готель захоче йому віддячити. Він був цього певен. Витягши з задньої кишені хустинку, Джек вирушив до сходів. Він тер собі губи. Бодай трішечки б випити. Одну чарочку. Полегшити біль.

Він прислужився «Оверлуку», і тепер «Оверлук» прислужиться йому. Він був цього певен. Ступні його швидко, нетерпляче перебігали сходинками, поспішливі кроки чоловіка, який повернувся додому з довгої й гіркої війни. Було двадцять хвилин на шосту ранку за гірським часом[254].

Розділ сорок перший

Світання

Денні прокинувся з задавленим схлипом з жахливого сну. Там був якийсь вибух. Пожежа. Горів «Оверлук». Він з мамою дивився на це з передньої галявини.

Мама сказала:

— Дивись, Денні, подивися на живоплоти.

Він подивився на них, і всі вони були мертві. Їхнє листя стало задушено коричневим. З-під нього прозирали щільно стулені гілки, немов скелети напіврозчленованих трупів. А тоді з великих двостулкових дверей «Оверлука» вирвався тато, він палав, як смолоскип. Одяг на ньому горів, його шкіра набула темної, зловісної засмаги, що дедалі темнішала, волосся перетворилося на палаючий кущ.

Й от тоді він прокинувся, з горлом, здавленим страхом, руками вчепившись у простирадло з ковдрами. А чи він кричав? Він подивився на матір. Венді спала на боці, укрита ковдрою аж під підборіддя, пасмо солом’яного кольору волосся лежало в неї на щоці. Ні, він не кричав.

Він і далі лежав у ліжку, дивлячись вгору, і кошмар почав випаровуватись. У нього було дивне відчуття, що якусь величезну трагедію

(пожежа? вибух?)

було відвернуто всього лиш за дюйм. Він дозволив своєму розуму відплисти на пошуки тата і знайшов його, той стояв десь унизу. У вестибюлі Денні натиснув трішечки сильніше, намагаючись промацати тата зсередини. Там було недобре. Бо тато якраз думав про Оте Погане. Він думав, як

(«добре було б потягнути одну чи дві байдуже мені що десь у світі сонце лише щойно зійшло над чиїмись вітрилами пам’ятаєш як ми зазвичай прказували так еле? джин з тоніком бурбон хіба лиш з дещицею гіркої настоянки скотч з содовою ром з кока-колою хоч круть-верть хоч верть-круть чарка мені чарка тобі хоч марсіяни висадилися десь у світі у принстоні або в х’юстоні хоч стоклі на кармайкла в якомусь сраному місці врешті-решт се той сезон і ніхто з нас не є) [255]

(ЗАБИРАЙСЯ ГЕТЬ З ЙОГО МОЗКУ, ТИ, ДРІБНИЙ ГІВНЮК!)

Денні з жахом відсахнувся від цього ментального голосу, з вибалушеними очима вчепившись судомно скорченими пальцями в стьобану ковдру. Цей голос не належав його батькові, він був лиш вдалою імітацією. Голос, який він уже знав. Хрипливий, брутальний, але також не без ноток якогось пустотливого гумору.

Отже, це було таки близько?

Денні відкинув укривала і скинув ноги на підлогу. Взув намацані під ліжком капці. Він рушив до дверей, відчинив їх і поспішив до головного коридору, підошви його капців шепотіли по ворсу килимового хідника. Він завернув за ріг.

На середині коридору, між ним і сходами, стояв рачки якийсь чоловік.

Денні закляк.

Чоловік поглянув на нього. Очі мав крихітні й червоні. Одягнений він був у якийсь сріблястий, весь у блискітках костюм. Костюм собаки, зрозумів Денні. Від гузна цього дивного створіння тягнувся довгий, гнучкий хвіст з помпоном на кінці. Уздовж спини, аж до самої шиї, по костюму йшла застібка-блискавка. Ліворуч від цього чоловіка лежала чи то собача, чи то вовча голова, морда з порожніми очима, паща роззявлена в безглуздому вищирі, чорно-синій узор килима проглядав між іклами, що були, схоже, зроблені із пап’є-маше.

Губи, підборіддя і щоки цього чоловіка були вимазані кров’ю.

Він почав гарчати на Денні. Він щирився в усмішці, але гарчання було справжнім. Воно йшло з глибини горла, такий жаский, первобутній звук. Потім він почав гавкати. Зуби в нього теж були закаляні кров’ю. Він почав повзти в бік Денні, тягнучи за собою той свій безкостий хвіст. Забута собача маска від його костюма залишилася лежати на килимі, безглуздо витріщившись очима кудись Денні за плече.

— Дайте мені пройти, — промовив Денні.

— Я тебе з’їм, пуцьвірінку, — відповів чоловік-собака, і раптом ціла канонада гавкоту вирвалася з його ощиреного рота. То була людська імітація, але оскаженіння в ній звучало справжнє. Через тісноту його костюма темне волосся цього чоловіка було масним від поту. В його віддиху вчувалася суміш шотландського віскі й шампанського.

Денні здригнувся, подавшись назад, але не тікав.

— Дайте мені пройти.

— У жадному разі ні-ні-ні, — відповів чоловік-пес. Його маленькі очка чіпко вдивлялися Денні в лице. Він не переставав вишкірятися. — Я тебе з’їм, пуцьвірінку. І, гадаю, розпочну з твого маленького, гладенького пісюна.

Підхоплюючись дибки, він почав жвавими дрібними стрибками, з гарчанням посуватися вперед.

Нерви в Денні не витримали. Він кинувся назад у короткий завулок, що вів до їхнього помешкання, оглядаючись собі через плече. Там звучало виття і гавкіт, і гарчання впереміш з нерозбірливим белькотом і гиготінням.

Денні став у своєму завулку, він тремтів.

— Вставай! — волав п’яний чоловік-пес за рогом. Голос його одночасно був лютим і жалібним. — Вставай, Гаррі, сучий ти курвалю! Мені начхати, скільки в твоєму володінні казино й авіаліній і кінокомпаній! Я знаю, що ти любиш приватно утнути в своєму домі! Вставай! Я хукатиму… я дмухатиму… допоки Гаррі Дервент не сточиться ввеееесь! Закінчив він довгим, льодово-студеним виттям, яке, саме перед тим як йому згаснути, нібито перемінилося на крик люті і болю.

Денні з острахом розвернувся в бік зачинених дверей спальні в кінці цього коридорчика і тихенько вирушив до них. Прочинивши двері, він спершу просунув туди лише голову. Мама спала в тій самій позі. Ніхто нічого не чув, окрім нього.

Він делікатно причинив двері і знову пішов туди, де їхній завулок зустрічався з головним коридором, сподіваючись, що чоловік-пес уже зник, так, як зникла та кров на стінах Президентського люксу. Він обережно визирнув з-за рогу.

Чоловік у собачому костюмі все ще перебував там. Він знову надів на себе собачу голову і тепер вибрикував на всіх чотирьох біля сходів, ганяючись за своїм хвостом. Коли-не-коли він зістрибував з килима і валився долі, видаючи горлом собаче гарчання:

— Гав! Гав! Воувоувоу! Грррррр!

Ці звуки глухо лунали зі стилізованої під вискал пащі маски, і серед них цілком могли бути також і схлипи, і сміх.

Денні повернувся до спальні і сів на свою розкладачку, прикривши собі очі долонями. Тепер усім керував готель. Можливо, ті речі, що були трапилися на початку, були всього лиш випадковими збоями. Може, спочатку все те, що він бачив, насправді було тільки, як лячні картинки в книжці, і не могло його скривдити. Але тепер сам готель керує всіма цими речами і вони можуть скривдити. «Оверлук» не хоче, щоб він пішов до свого батька. Це може зіпсувати всю забаву. Тому-то він і поставив на його шляху чоловіка-пса, так само як він поставив тих живоплотових тварин між їх родиною і дорогою.

Але тато може прийти сюди. І рано чи пізно тато це зробить.

Він почав плакати, сльози беззвучно котилися по його щоках. Уже занадто пізно. Вони тут помруть, усі троє, і коли наприкінці наступної весни «Оверлук» відкриється, вони так само залишатимуться тут, вітатимуть гостей разом із рештою тутешніх привидів. Як та жінка у ванні. Як цей чоловік-пес. Як та жахлива темна істота, що була в бетонному тунелі. Вони стануть…

(Стоп! Стоп, зараз же припини!)

Він кулаками сердито витирав сльози собі з очей. Він щосили старатиметься, щоби такого не трапилося. Ні з ним самим, ні з його татом, ні з мамою. Він старатиметься щосили, скільки матиме змоги.

Він заплющив очі і послав думку високою, кришталевою громовицею.

(«!!!ДІКУ ПРОШУ ПРИЇДЬ СКОРІШЕ МИ В СТРАШНІЙ БІДІ ДІКУ ДУЖЕ ТРЕБА!!!»)

І раптом у пітьмі, поза його очима, з’явилася та постать, що в його снах ганялася за ним по темних коридорах «Оверлука», вона була там, просто там, величезна істота у всьому білому, зі своїм доісторичним дрючком, піднесеним над головою: «Я тебе змушу це припинити! Ах ти ж чортове щеня! Я тебе змушу це припинити, бо я твій БАТЬКО!»

— Ні!

Денні відсахнувся назад, у реальність спальні, очі вибалушені, задивлені, крики безпорадно покотилися йому з рота, і враз прокинулась матір, вчепившись у ковдру, притиснуту до грудей.

— Ні тату ні ні ні…

І тепер вони вдвох чули ті жорстокі помахи згори вниз того невидимого кия, що краяв повітря вже десь дуже близько, але потім, коли Денні підбіг до матері й обійняв її, тремтячи, як зайчик у сильці, звуки почали згасати і настала тиша.

«Оверлук» не збирався дозволяти їм гукати Діка. Це також могло зіпсувати всю забаву.

Вони залишились самі.

Сніг надворі подужчав, запинаючи їх своєю завісою від світу.

Розділ сорок другий

У повітрі

Посадку на рейс Діка Хеллорана було оголошено о шостій сорок п’ять ранку за східним стандартним часом, але посадкова провідниця затримувала його біля виходу номер тридцять один (тим часом як він нервово перекидав з руки в руку свою дорожню валізку), поки о шостій п’ятдесят п’ять не прозвучало останнє оголошення. Обоє вони шукали очима чоловіка на ім’я Карлтон Векер, єдиного пасажира рейсу номер сто дев’яносто шість авіакомпанії «Ті-Дабл’ю-Ей»[256] з Майямі на Денвер, який не з’явився на реєстрацію.

— Окей, — промовила провідниця і вручила Хеллорану блакитний квиток у перший клас. — Вам пощастило. Можете йти сідати, сер.

Хеллоран поспішив по закритій посадковій галереї, дозволивши механічно усміхненій стюардесі розірвати його квиток, віддавши йому назад контрольний корінець.

— Ми подаємо сніданок у польоті, — сказала стюардеса. — Якщо ви побажаєте…

— Тіко каву, бейб, — відповів він і пройшов проходом до сидіння в секції для курців. Він усе ще очікував, що крізь двері, наче чортик з коробки, в останню секунду може вскочити той неприбулий Векер. Жінка на сидінні біля ілюмінатора з кислим, недовірливим виразом обличчя читала «Ти можеш бути собі найкращим другом»[257]. Хеллоран застібнувся ременем безпеки, а потім, склавши свої великі чорні руки на бильцях крісла, пообіцяв відсутньому Карлтону Векеру, що якщо той і зможе витягнути його з цього місця, то хіба лише за допомогою п’яти дужих службовців компанії «TWA». Він не відривав очей від свого годинника. Хвилини до злітного часу о сьомій годині тягнулися з нестерпною повільністю.

О сьомій годині п’ять хвилин стюардеса повідомила, що буде невеличка затримка, поки наземні техніки перевірять один із запорів на дверях вантажного відсіку.

— Лайномозкі, — бурмотнув Хеллоран.

Гостролика жінка обернула до нього своє кисле, недовірливе обличчя, а потім знову повернулася до книжки.

Він провів ніч в аеропорту, ходячи від стійки до стійки — «Юнайтид», «Америкен», «TWA», «Континентал», «Брейніф», — набридаючи білетним клеркам. Десь опісля півночі, п’ючи в буфеті вже восьму чи дев’яту чашку кави, він вирішив, що повівся як недоумок, приймаючи собі на плечі всю цю справу. Існують офіційні інстанції. Він пішов до найближчого ряду телефонних будок і, перепробувавши трьох різних операторів, отримав екстрений номер адміністрації «Національного парку Скелясті гори».

Чоловік, котрий відповів на його дзвінок, мав страшенно виснажений голос. Хеллоран назвався вигаданим ім’ям і сказав, що в готелі «Оверлук», на захід від Сайдвіндера, потерпають люди.

Його попросили зачекати на лінії.

Рейнджер (Хеллоран припускав, що то був рейнджер) повернувся приблизно хвилин за п’ять.

— У них там є рація громадської частоти, — сказав рейнджер.

— Авжеж, вони мають ГЧ-радіо, — погодився Хеллоран.

— Ми не отримувала від них сигналу «мейдей»[258].

— Чоловіче, це не має значення. Вони…

— А точніше, що саме за пригода там з ними, містере Холл?

— Ну, там родина. Доглядач зі своєю сім’єю. Я гадаю, можливо, він троха поїхав з котушок, розумієш. Гадаю, можливо, він міг завдати шкоди своїй дружині й маленькому сину.

— Можу я вас запитати, яким чином ви отримали таку інформацію, сер?

Хеллоран заплющив очі.

— Як тебе звати, друже?

— Том Ставнтон, сер.

— Отже, Томе, я знаю. А зараз я буду з тобою відвертим настільки, наскільки наразі можу бути. Там, нагорі, погані справи. Можливо, вбивчо погані, ти утямлюєш, що я кажу?

— Містере Холл, мені насправді потрібно знати, звідки ви…

— Слухай сюди, — перебив Хеллоран. — Я ж тобі кажу, що знаю. Кілько років тому там уже був один такий парубок на ім’я Ґрейді. Він убив свою дружину і двійко дочок, а потім і собі накинув петлю. Я тобі кажу, те саме там трапиться знову, якщо ви, хлопці, не потаскаєте туди свої сраки, щоби те зупинити!

— Містере Холл, ви телефонуєте не з Колорадо.

— Так. Але що за різниця…

— Якщо ви не в Колорадо, ви поза межами діапазону ГЧ-радіо готелю «Оверлук». Якщо ви поза межами діапазону ГЧ, ви, ймовірно, не могли сконтактуватись із, гм… — тихе шелестіння паперів. — З родиною Торренс. Поки на моє прохання ви чекали, я намагався зателефонувати. Зв’язку нема, що не є чим-небудь незвичайним. Між тим готелем і комутаційною станцією в Сайдвіндері досі двадцять п’ять миль надземних телефонних дротів. Мій висновок: ви, либонь, якийсь ексцентричний дивак.

— Ох, чоловіче, ти ж і тупий… — Але його розпач був занадто незмірним, щоб підібрати ще й іменник, який мусив би піти за вже висловленим прикметником. Та раптом осяяння. — Виклич їх! — крикнув він.

— Сер?

— Ти маєш ГЧ-радіо, вони мають ГЧ-радіо. Тож виклич їх! Виклич їх та спитай, що там і як!

Запала коротка мовчанка на тлі гудіння дротів дальнього зв’язку.

— Ти ж уже намагавсь це зробити, хіба не так? — спитав Хеллоран. — Саме тому ти змусив мене так довго чекати на лінії. Ти спробував телефон і спробував ГЧ і не отримав нічого, але не вважаєш, що щось там не так… Чим це ви, хлопці, там таким зайняті? Сидите на власних гузнах та граєте в джин-раммі?[259]

— Ні, аж ніяк, — заперечив гнівно Ставнтон. Хеллорану полегшало від сердитого тону його голосу. Він уперше оце почув, що говорить з живою людиною, а не з записом. — Я тут зараз сам, сер. Усі до єдиного рейнджери в парку, плюс єгері департаменту охорони природи, плюс волонтери, всі вони на перевалі Гейсті Нотч, ризикують власними життями, тому що троє дурноголових мудаків з шестимісячним досвідом вирішили спробувати себе на північному крутосхилі Кінгз Рем. Вони там застрягли на півдорозі і, можливо, спустяться донизу, а можливо, й ні. Там ще два гвинтокрили і люди, які ними літають, ризикують своїми життями, бо тут зараз ніч і починає сніжити. Тож, якщо ви маєте труднощі з тим, щоби скласти все до купи, я вам з цим допоможу. Номер один: мені нема кого послати в «Оверлук». Номер два: «Оверлук» тут не є пріоритетом — пріоритетом є те, що трапляється в парку. Номер три: на світанку жоден з тих коптерів не зможе літати, тому що, згідно з попередженням Національної служби погоди, сніжитиме скажено. Ви розумієте ситуацію?

— Йо, — глухо промовив Хеллоран. — Розумію.

— Отже, на мій здогад, причина того, чому я не зміг дістати їх по ГЧ-радіо, дуже проста. Я не знаю, котра година зараз там, де перебуваєте ви, але тут у нас пів на десяту. Я гадаю, вони могли його просто вимкнути і лягти спати. Отже, якщо ви…

— Щасти вам з вашими альпіністами, чоловіче, — сказав Хеллоран. — Але хочу, аби ти знав, що вони не єдині, хто застряг у горах тому, що не розумів, у що лізе.

Він повісив слухавку.

О сьомій двадцять ранку «Боїнг-747» «Tранссвітових авіаліній» незграбно позадкував зі свого стійла, розвернувся і покотився до злітної смуги. Хеллоран видав довгий, беззвучний видих. Карлтоне Векере, де би ти не був, відпочивай.

Рейс номер сто дев’яносто шість попрощався з землею о сьомій двадцять вісім, а о сьомій тридцять один, коли літак уже набирав висоту, в голову Хеллорана знову вистрелила пістолетом думка. Його плечі безпорадно зіщулились від запаху помаранчів, а тоді спазматично пересмикнулись. Лоб взявся зморшками, губи опустились у гримасі болю.

(«!!!ДІКУ ПРОШУ ПРИЇДЬ СКОРІШЕ МИ В СТРАШНІЙ БІДІ ДІКУ ДУЖЕ ТРЕБА!!!»)

І то було все. Усе обірвалось раптом. Цього разу ніякого затухання. Зв’язок було обрубано чисто, наче ножем. Це його налякало. Його руки, що так само стискали поруччя крісла, стали майже геть білими. У роті пересохло. Щось сталося з хлопчиком. Він був цього певен. Якщо хтось скривдив цього малого…

— Ви завжди так несамовито реагуєте на зльоти?

Він роззирнувся довкола. То промовляла жінка в окулярах у роговій оправі.

— Справа не в цьому, — сказав Хеллоран. — У мене в голові сталева пластинка. З Кореї. Вряди-годи вона нагадує мені про себе гострим болем. Вібрації, ну, ви ж розумієте. Перекодовує сигнал.

— Справді?

— Так, мем.

— Саме фронтовик розплачується за будь-яку закордонну інтервенцію, — похмуро промовила гостролика сусідка.

— Справді?

— Саме так. Наша країна мусить заректися вести свої брудні маленькі війни. ЦРУ є пружиною кожної з тих брудних маленьких війн, які Америка провадила в цьому столітті. ЦРУ і доларова дипломатія.

Вона розгорнула свою книжку і почала читати. Погасло табло НЕ КУРИТИ. Хеллоран дивився на землю, що віддалялася, і загадувався, чи все гаразд там з хлопчиком. У ньому вже існувало почуття душевної пов’язаності з цим малим, хоча його батьки, схоже, її мали небагато.

Він покладав надії на Бога, що вони там піклуються про Денні.

Розділ сорок третій

Питво за рахунок закладу

Нахиливши набік голову, Джек стояв в обідній залі просто перед дверима «кажанячі крила», що вели до салон-бару «Колорадо», і прислухався. На його губах блукала легка усмішка.

Він чув, як довкола нього постає до життя готель «Оверлук».

Важко було сказати, звідки така впевненість, але він здогадувався, що це не вельми відрізняється від тих осягнень, які час від часу має Денні… яке коріння, таке й насіння. Хіба не так у народі кажуть?

Хоча й дуже близьке до осягнення через звуки чи образи, це осягнення було відокремлене від звичайних способів сприйняття найтоншими перцептивними завісами. Це було так, ніби поза цим, за якусь дрібку дюймів, зараз є й інший «Оверлук», він відокремлений від реального світу (якщо взагалі існує така річ, як «реальний світ», подумав Джек), але поступово набуває з ним рівноваги. На згадку спали 3-D фільми, які він бачив у дитинстві. Якщо було дивишся на екран без спеціальних окулярів, бачиш подвійне зображення — подібне відчуття було в нього зараз. Але якщо одягнеш окуляри, все стає зрозумілим.

Усі епохи готелю тепер зійшлися разом, усі, окрім сьогочасної — Епохи Торренса. Але й ця дуже скоро приєднається до решти. І це буде добре. Дуже добре.

Він мало не в вуха чув оте зарозуміле тень! тень! посрібленого дзвоника на реєстраційній стійці, що скликав носіїв до фойє, у той час як чоловіки в модних в тисяча дев’ятсот двадцятих роках фланелевих костюмах селилися, а чоловіки в модних в сорокові роки двобортних костюмах у дрібну смужечку виселялися. Там мусять бути і три черниці, що сидітимуть перед каміном, чекаючи, поки черга на виписку зменшиться, а за ними стоятимуть акуратно одягнені, з діамантовими булавками в своїх узорчатих біло-блакитних краватках Чарлз Ґрондін і Віто Джінеллі, обговорюючи прибутки і втрати, життя і смерть. Позаду готелю десятки пікапів тулилися у вантажних під’їздах, деякі з них накладаючись на інші, наче через невдалу фотоекспозицію. У бальній залі східного крила одночасно, у межах часових сантиметрів одна від одної, провадилися різноманітні бізнес-зустрічі. Тривав бал-маскарад. Йшли приватні вечірки, святкувались весілля, дні народження та ювілеї. Люди обговорювали Невілла Чемберлена й австрійського ерцгерцога[260]. Музика. Сміх. Сп’яніння. Істерія. Трохи кохання, не саме там, але постійний плин ледь прихованої чуттєвості. І він майже чув їх усіх одночасно, як вони шугають готелем, утворюючи елегантну какофонію. В обідній залі, де він стояв, просто за його спиною подавалися одночасно всі сніданки, обіди й вечері за останні сімдесят років. Він майже… ні, геть це «майже». Він дійсно чує їх, поки що стиха, але ясно — як чується звіддаля багатьох миль гуркіт грому в спекотний літній день. Він чує їх усіх, цих прекрасних незнайомців. Від усвідомлює їх присутність так, як, певне, від самого початку вони усвідомлювали присутність його самого.

Усі номери «Оверлука» зайняті цього ранку.

Готель переповнений.

А поза «кажанячими крилами» плине неголосне мурмотіння балачок, кружляючи, як лінивий сигаретний дим. Що вишуканіше, то інтимніше. Низький горловий жіночий сміх того роду, що ніби вібрує в тім чарівнім колі, що окреслює нутро й геніталії. Звуки касового апарата, його віконце м’яко світиться в цьому теплому напівмороці, він, подзвонюючи, відбиває ціни «джину-рікі», «мангеттену», «пікіруючого бомбардувальника», тернового джину з лимоном і шипучкою, «зомбі». Джукбокс дзюрчить своїми пияцькими мелодіями, одна вчасно перекриває іншу.

Штовхнувши нарозтвір «кажанячі крила», він ступає крізь них.

— Привіт, хлопці, — промовляє неголосно Джек Торренс. — Я був відсутній, але тепер повернувся.

— Доброго вечора, містере Торренс, — привітався Ллойд, щиро зрадівши. — Приємно вас бачити.

— Приємно знов повертатися, — поважно відповів Джек і закинув ногу на стілець між чоловіком у франтуватому синьому костюмі та жінкою в чорній сукні, задивленою сонливими очима в глибини «сінгапурського слінга».

— Що для вас зробити, містере Торренс?

— Мартіні, — проказав Джек з великим задоволенням. Він дивився на полиці поза шинквасом, заповнені рядами тьмяно виблискуючих, закоркованих срібними сифонами пляшок. «Джим Бім». «Дикий індик». «Ґілбіз». «Шерродз прайвіт лейбл». «Торо». «Сігрем»[261]. От і знову вдома.

— Одного великого «марсіянина», на твою ласку, — сказав він. — Вони вже приземлилися десь у світі, Ллойде. — Він дістав гаманець і акуратно виклав на шинквас двадцятку.

Поки Ллойд робив напій, Джек озирнувся через плече. Зайнята кожна кабінка. Дехто з гостей були одягнені маскарадно… он жінка в прозорих гаремних шальварах і виблискуючому стразами ліфі, он чоловік з лисячою головою, що лукаво стирчить над його вечірнім костюмом, інший чоловік у сріблястому собачому костюмі на вселюдну втіху лоскоче ніс жінці в саронгу помпоном, яким закінчується його довгий хвіст.

— Для вас безкоштовно, містере Торренс, — сказав Ллойд, ставлячи чарку на Джекову двадцятку. — Ваші гроші тут не годяться. Розпорядження нашого менеджера.

— Менеджера?

Непевне збентеження охопило його; проте він підняв і сколихнув чарку з мартіні, дивлячись, як звільна підскочила оливка на дні, в прохолодній глибині напою.

— Звичайно. Менеджера. — Усмішка Ллойда поширшала, але його очі ховалися в тінявих западинах і шкіра в нього була жахливо білою, як шкіра трупа. — Згодом він має намір особисто заопікуватися добробутом вашого сина. Він вельми зацікавлений вашим сином. Денні такий талановитий хлопчик.

Ялівцеві випари джину приємно подразнювали, але заразом ніби туманили йому мозок. Денні? Яким чином сюди може стосуватися Денні? І що це він сам робить у барі з чаркою в руці?

Він же ЗАРІКСЯ. Він СКОЧИВ НА ТОГО ВОЗА. Він ДАВ СЛОВО.

Чого їм треба від його сина? Чого їм треба від Денні? Венді і Денні до цього не мають стосунку. Він спробував зазирнути в притінені очі Ллойда, але було занадто темно, надто темно; це було, як намагатися прочитати якусь емоцію в порожніх очницях черепа.

(«Це я їм мушу бути потрібний… хіба не так? Я саме той. Не Денні, не Венді. Я той, кому тут дуже подобається. Вони хотіли звідси поїхати. Я той, хто подбав про снігохід… передивлявся старі документи… скинув тиск у котлі… брехав… фактично продав власну душу… Навіщо він їм може бути потрібен?»)

— А де ваш менеджер?

Він намагався спитати легко, але слова вийшли з вуст, уже задерев’янілих після першої чарки, як слова у кошмарі, на відміну від тих, що промовляються в приємному сні.

Ллойд лише усміхнувся.

— Навіщо вам потрібен мій син? Денні тут ні до чого… чи ні? — Він почув неприховане благання у власному голосі.

Враження було, ніби обличчя Ллойда потекло, почало змінюватися, стаючи погибельним. Його біла шкіра перемінювалася на гепатитно-жовту, тріскалася. На тій шкірі лопалися червоні, стікаючі гидко тхнучою сукровицею виразки. Краплі крові, мов піт, виступили в Ллойда на лобі, і десь якийсь дзиґар сріблясто відбив чвертку години.

(Маски геть, маски геть!)

— Пийте ваш напій, містере Торренс, — м’яко промовив Ллойд. — Це не та справа, що стосується вас. Наразі.

Джек знову підняв чарку, підніс до губ і завагався. Він почув той жорсткий, жахливий тріск, з яким ламалася рука Денні. Він побачив, як над капотом Елової машини конвульсивно злітає велосипед, зіркуючи лобове скло. Він побачив те єдине колесо, що лежало на дорозі, погнуті шпиці стирчали в небо, мов уривки рояльних струн.

Раптом він усвідомив, що всі балачки припинилися.

Він озирнувся через плече. Там усі очікувально дивилися на нього, у мовчанні. Чоловік поряд з жінкою в саронгу вже зняв з себе лисячу голову, і Джек побачив, що то Горес Дервент, його блякле біляве волосся розсипалося йому по лобі. Дивилися також і всі ті, хто були при шинквасі. Прискіпливо, наче намагаючись сфокусуватися, дивилася на нього жінка, яка сиділа поруч. Сукня на ній зісковзнула з одного плеча, і, поглянувши вниз, він побачив розплилий, зморшкуватий сосок, що вінчав її обвислу грудь. Подивившись знову на її обличчя, він почав думати, що вона може бути саме тією жінкою з двісті сімнадцятого номера, тією, що намагалася задушити Денні. По іншу руку від нього чоловік у стиляжному синьому костюмі дістав з кишені піджака маленький револьвер тридцять другого калібру з перламутровою ручкою й ліниво крутив його на шинквасі, немов міркуючи, чи не зіграти в російську рулетку.

(«я хочу…»)

Він усвідомив, що слова не вийшли з його заціпенілих голосових зв’язок і спробував знову:

— Я хочу побачити вашого менеджера. Я… я вважаю, що він не розуміє. Мій син не належить до всього цього. Він…

— Містере Торренс, — почав Ллойд, голос бармена з гидотною люб’язністю лунав зсередини його порешеченого виразками обличчя, — з менеджером ви побачитеся в належний час. Фактично, він вирішив зробити вас своїм агентом у цій справі. А зараз випийте вашу чарку.

— Пий свою чару, — луною відгукнулися інші.

Він підняв чарку дуже тремтячою рукою. Там був чистий джин. Він зазирнув всередину, і зазирання те було, немов утоплення.

Жінка поруч нього почала співати глухим, мертвим голосом: «Котіть… сюди… бочку… і в нас буде… ціла бочка… забави…»

Спів підхопив Ллойд. Потім чоловік у синьому костюмі. Приєднався чоловік-пес, гупаючи лапою по столу.

— Час настав уже, щоб викотити бочку…

До решти додав свій голос і Дервент. У куточку його рота хвацько стирчала сигарета. Правою рукою він обнімав за плечі жінку в саронгу, ласкаво і бездумно пестячи правою долонею її праву цицьку. Він із веселим презирством дивився на чоловіка-пса, тим часом співаючи

— …тому що вся наша… ватага… тут! [262]

Джек підніс чарку до рота і спорожнив її трьома довгими ковтками, джин помчав униз його горлом, наче меблевий фургон крізь тунель, і вибухнув у шлунку, одним стрибком зрикошетивши в мозок, де й учепився, струснувши його у фінальній конвульсії похмільної трясучки.

Коли вона минулася, Джек почувався чудово.

— Зроби те саме ще раз, — сказав він і підштовхнув порожню склянку до Ллойда.

— Так, сер, — кивнув Ллойд, беручи склянку. Ллойд знову мав абсолютно нормальний вигляд. Чоловік з оливкового кольору шкірю вже сховав свій револьвер. Жінка праворуч Джека знову задивилася у свій Сінгапур-слінг. Одна її цицька тепер уже цілком вивалилася, налягаючи на м’який шкіряний буфер шинкваса. Якесь безживне мугикання линуло з її драглистого рота. Знову почулося жебоніння балачок, що спліталися, перевивалися.

Перед ним з’явилася нова повна чарка.

— Muchas gracias, Ллойде, — подякував він, піднімаючи її.

— Завжди приємно вас обслуговувати, містере Торренс, — посміхнувся Ллойд.

— Ти завжди був найкращим, Ллойде.

— О, дякую вам, сер.

Цього разу він пив неспішно, дозволяючи рідині спливати його горлом, закинувши навздогін кілька горішків арахісу, на успіх.

Ця порція зникла вмент, і він замовив наступну. Містере президент, я зустрів «марсіян» і радий доповісти, що вони дружелюбні. Поки Ллойд готував йому наступну, він почав шукати в себе в кишенях четвертачок, щоби вкинути до джукбоксу. Він знову подумав про Денні, але обличчя Денні було тепер приємно розпливчатим, неясним. Якось було він скривдив Денні, але то сталося ще до того, як він навчився контролювати себе з алкоголем. Ті часи в нього були вже позаду. Він більше ніколи не скривдить Денні.

Нізащо в світі.

Розділ сорок четвертий

Бесіди на балу

Він танцював з якоюсь вродливою жінкою.

Він уявлення не мав, котра зараз година, скільки часу він пробув у барі «Колорадо» чи скільки він уже тут, у бальній залі. Час перестав мати якесь значення.

Йому непевно пригадувалося: він слухає якогось чоловіка, котрий колись був успішним коміком на радіо, а потім, у часи народження телебачення, і там став зіркою розважальних програм, той розповідав дуже довгий і дуже кумедний анекдот про інцест між сіамськими близнюками; він дивиться, як жінка в гаремних шальварах і виблискуючому ліфі, повільно вихиляючись, робить стриптиз під якусь гупаючу й скреготливу музику з джукбоксу (схоже, то була провідна тема Девіда Роуза з фільму «Стриптизерка»[263]); вони втрьох ідуть через вестибюль, решта двоє — чоловіки у вечірньому вбранні, що передувало двадцятим рокам, всі троє співають про загуслу пляму на панталонах Розі О’Ґрейді[264]. Йому ніби пригадувалося, як він визирає з великих двостулкових дверей і бачить чарівливо вигнуті арки японських ліхтариків, розвішаних уздовж усієї під’їзної алеї — вони мерехтіли м’якими пастельними кольорами, наче тьмяні коштовні камінці. Під піддашком переднього ґанку горіла велика скляна куля і нічні комахи вирували і бились об цей ліхтар, а з якогось закомірку всередині Джека щось — мабуть, остання іскра його тверезості — намагалося підказати йому, що зараз грудень і шоста ранку. Але час було скасовано.

(Аргументи проти безумства даремно падають з м’яким шерехом, нашаровуючись стосами…) [265]

Хто це? Котрийсь поет, якого він читав ще першокурсником? Якийсь поет-першокурсник, котрий тепер торгує пралками у Восо чи страховими полісами в Індіанаполісі[266]? Чи, може, це оригінальна думка? Не має значення.

(Темная нічка, зорі високі, безтілесний сирник плаває у небі…)

Він недорікувато захихотів.

— Щось смішне, любчику?

І ось він знову опинився тут, у бальній залі. Горіла люстра, й інші пари кружляли всюди довкола них, дехто в машкарі, дехто ні, під улесливі звуки якогось післявоєнного оркестру — але після якої саме війни? Хіба тут можна бути певним?

Ні, звісно що, ні. Він був упевненим лише в одному: зараз він танцює з якоюсь вродливою жінкою.

Вона була високою, із золотисто-каштановим волоссям, одягнена в облягаючий білий атласний шовк, вона танцювала дуже близько, її груди м’яко і ніжно притискалися до його грудей. Її білі пальці вплелися в його пальці. На ній була маленька, іскриста маска «котячі очка», а зачесане на один бік волосся м’яким і сяйливим водоспадом ніби лилося в улоговину між їхніми прилеглими одне до одного плечами. Сукня на ній була ополистою, але час від часу він відчував ногами її стегна, дедалі дужче впевнюючись, що під тією сукнею ховається гладенька і пристрасна голизна,

(«ще краще відчувається твоя ерекція, любий мій»)

тож натурально в нього виник неабиякий стояк. Якщо це ображало її, вона добре це приховувала; вона тулилася до нього ще ближче.

— Нічого смішного, милочко, — відповів він, проте знову захихотів.

— Ти подобаєшся мені, — шепнула вона, і він подумав, що її запах нагадує лілії, потаємні, приховані у виярках, вистелених, наче хутром, зеленим мохом, — у тих місцинах, де сонячне світло коротке, а тіні довгі.

— Ти мені теж подобаєшся.

— Ми можемо піднятися нагору, якщо бажаєш, вважається, що я мушу бути з Гаррі, але він нічого не помітить. Надто він зайнятий піддрочуванням Роджера.

Закінчилася чергова мелодія. Збризнули оплески, і оркестр майже без паузи ринувся в «Настрій індиго»[267].

Джек поглянув поверх її оголеного плеча і побачив Дервента, той стояв біля стола з напоями і закусками. З ним була та дівчина в саронгу. Вздовж білої галявини скатертини, якою було накрито стіл, шикувалися у відерцях з льодом пляшки шампанського, і Дервент тримав у руці одну з таких пінливих пляшок. Тісним вузлом там стояли й сміялись якісь люди. Перед Дервентом і дівчиною в саронгу гротескно скакав на чотирьох Роджер, його хвіст безвільно волочився позаду нього. Він гавкав.

— Голос, хлопче, голос! — гукнув Гаррі Дервент.

— Ррргав! Ррргав! — відгукнувся Роджер. Усі заплескали в долоні, дехто з чоловіків засвистів.

— А тепер служи. Служи, песику!

Роджер важкувато спромігся сісти навпочіпки. Морда його маски застигла в довічному оскалі. В отворах для очей з навіженою, пітнявою веселістю крутилися його очі. Він простягнув руки, опустивши передні кінчики лап.

— Ррргав! Ррргав!

Дервент перекинув пляшку з шампанським, і воно пінистою Ніагарою ринуло на обернену вгору маску. Роджер видавав дикі звуки, наче хлебче, і всі знову зааплодували. Дехто з жінок аж верещав від сміху.

— Ну, хіба Гаррі не дотепник? — спитала у Джека партнерка, знову притискаючись до нього. — Усі так кажуть. Він двоствольний, знаєш. Бідний Роджер лиш педик. Одного разу він поїхав з Гаррі на вікенд до Куби… о, це було місяці тому. Тепер він переслідує Гаррі всюди, помахуючи позаду нього своїм маленьким хвостиком.

Вона загиготіла. Полохливий запах лілій війнув угору.

— Але ж, звісно, Гаррі ніколи не повертається по другу порцію… не в своїй гомосексуальній натурі, принаймні… а Роджер, той просто скаженіє. Гаррі йому сказав, що якщо він з’явиться на бал-маскарад у костюмі цуцика, гарнюнього маленького щеняти, він, можливо, передумає, і Роджер такий дурненький, що він…

Композиція закінчилася. Знову залунали оплески. Оркестранти вервечкою вирушили на перерву.

— Вибач мені, солоденький мій, — мовила вона. — Там дехто, з ким я просто мушу… Дарло! Дарло, дівчинко моя дорога, де ти весь цей час була?

Вона пробиралася крізь натовп, огинаючи гостей, що пили-їли, а він безглуздо тупився їй услід, загадуючись, яким чином насамперед трапилося, що вони почали танцювати разом. Він зовсім не пам’ятав. Усі епізоди відбувалися ніби без усякого зв’язку. Спершу тут, потім там, потім повсюди[268]. Голова в нього йшла обертом. Він чув запах лілій і ялівцевих ягід[269]. Дервент біля буфетного стола тепер тримав на пащею Роджера маленький трикутний сендвіч, підбурюючи його, на звесеління усім глядачам, зробити сальто-мортале. Собача маска задрана вгору. Сріблясті боки собачого костюма здіймаються і здуваються, наче ковальський міх. Раптом, підіткнувши донизу голову, Роджер підстрибнув, спробувавши перекинутися в повітрі. Підскок вийшов у нього занадто низьким і безсильним; він незграбно приземлився на спину, бадьоро торохнувшись головою об мозаїчну підлогу. Глухий стогін зринув з-під його собачої маски.

Дервент зааплодував, і решта за ним.

— Нумо, спробуй знову, цуцику! Спробуй знову!

Глядачі підхопили ці слова — спробуй знову, спробуй знову! — і Джек відхитнувся в інший бік, почуваючись ніби хворим.

Він мало не впав, наткнувшись на столик-візок з напоями, який котив якийсь низьколобий чоловік у короткій білій тужурці. Нога вдарила хромовану нижню поличку візка; на верхній мелодійно задзеленчали пляшки і сифони.

— Перепрошую, — хрипко промовив Джек. Раптом він відчув замкненість, клаустрофобію; йому захотілося вибратися звідси. Йому захотілося, щоб «Оверлук» повернувся до того стану, в якому був… став вільним від цих непроханих гостей. Його місце, як справжнього відкривача цього шляху, не було вшановано; він був усього лиш одним із тисячі аплодуючих статистів, цуциком, що перекидається і служить за командою.

— Усе гаразд, — промовив чоловік у білій службовій тужурці. Така ввічлива, чітка англійська вимова від чоловіка з лицем головоріза звучала сюрреалістично. — Бажаєте чогось випити?

— Мартіні.

З-позаду Джека докотився черговий вал реготу; Роджер вив під мелодію «Дому між гір»[270]. Хтось добирав акомпанемент на кабінетному роялі «Стейнвей», що стояв у кутку[271].

— Ось, будь ласка.

Морозно холодна склянка опинилася в нього в руці. Джек із вдячністю випив, відчуваючи як джин руйнує вщент перші зазіхання тверезості.

— Усе гаразд, сер?

— Чудово.

— Дякую вам, сер.

Візок покотився знову.

Зненацька Джек простягнув руку і торкнувся плеча цього чоловіка.

— Так, сер?

— Вибачаюся, але… як ваше ім’я?

Той не виказав жодного здивування.

— Ґрейді, сер. Делберт Ґрейді.

— Але ж ви… я маю на увазі, що…

Стюард-бармен дивився на нього так само ввічливо. Джек спробував знову, хоча язик в нього плутався від джину й нереальності; кожне слово вчувалося великим, мов кубик льоду.

— Чи це не ви були тут доглядачем? Коли ви… коли… — але закінчити він не спромігся. Він не міг того вимовити.

— Що ви, ні, сер. Мені так не здається.

— Але ваша дружина… ваші дочки…

— Моя дружина допомагає в кухні, сер. Дівчатка вже сплять, звісно. Для них зараз уже надто пізно.

— Ви були доглядачем. Ви… «Ох, ну промов же!» Ви їх убили.

Обличчя Ґрейді залишалося безперемінно ввічливим.

— Нічого такого мені абсолютно не пригадується, сер.

Склянка Джека було пустою. Ґрейді взяв її з безвільних пальців і зібрався робити для нього нову порцію. На візку стояло маленьке пластикове відерце, повне оливок. З якоїсь причини вони нагадали Джеку крихітні відрубані голови. Ґрейді спритно наколов одну з них, вкинув до склянки і вручив її Джеку.

— Але ви…

— Це ви доглядач, сер, — промовив Ґрейді приязно. — І завжди ви були доглядачем. Наскільки мені відомо, сер. Я тут завжди був. Той самий менеджер наймав нас обох, у той самий час. Усе гаразд, сер?

Джек залпом проковтнув своє пійло. Голова в нього йшла обертом.

— Містер Уллман…

— Мені ніхто невідомий з таким ім’ям, сер.

— Але ж він…

— Наш менеджер, — сказав Ґрейді, — це сам готель, сер. Напевне ж, ви усвідомлюєте, хто вас найняв, сер.

— Ні, — відповів Джек, язик йому плутався. — Ні, я…

— Мені так здається, що ви мусите застосувати певні заходи щодо вашого сина, містере Торренс, сер. Він розуміє все, хоча вас не просвітив. Доволі нахабно з його боку, маю сміливість сказати, сер. Фактично, він стає вам поперек шляху мало не на кожному повороті, хіба не так? А йому ще нема й шести років.

— Так, — погодився Джек. — Такий він.

Ззаду них здійнялася нова хвиля сміху.

— Його потрібно покарати, якщо ви не проти таких моїх слів. Він потребує напоумлення, а ймовірно, і дечого більшого. Мої дівчатка, сер, спершу не дбали про «Оверлук». Одна з них навіть украла в мене коробку сірників і намагалася його підпалити. Я їх покарав. Я покарав їх найсуворішим чином. А коли дружина намагалася мене зупинити від виконання мого обов’язку, я покарав її. — Він подарував Джекові запобігливу, безбарвну посмішку. — Я вважаю печальним, але правдивим той факт, що жінки рідко розуміють батьківську відповідальність за дітей. Чоловіки і батьки несуть особливу відповідальність, чи не так сер?

— Так, — промовив Джек.

— Вони не любили «Оверлук» так, як я, — сказав Ґрейді, починаючи готувати для нього наступну порцію. Сріблясті бульбашки здійнялися в перехиленій пляшці джину. — Так само, як ваші син і дружина його не люблять… наразі, принаймні. Але вони обов’язково полюблять його. Ви мусите показати їм хибність їхніх шляхів, містере Торренс. Ви згодні?

— Так. Згодний.

Він усе зрозумів. Він був надто м’яким з ними. Чоловіки і батьки несуть особливу відповідальність. Батько Краще Знає. Вони не розуміють. Само по собі це не є злочином, але вони зловмисне не розуміють. Зазвичай він не був суворою людиною. Але вірив у дієвість покарання. Тож якщо його син і дружина зловмисне настановили себе проти його бажань — проти того, що, як він знає, для них же буде кращим, — то хіба не лежить на ньому певний обов’язок?..

— Невдячне чадо гостріше за зміїний зуб[272], — промовив Ґрейді, вручаючи йому чарку. — Я щиро вірю, що наш менеджер зможе привести до ладу вашого сина. А невдовзі по тому і вашу дружину. Ви згодні, сер?

Негадано Джек розгубився.

— Я… але ж… якби вони просто поїхали звідси… я маю на увазі, врешті-решт, це ж я потрібен менеджеру, хіба не так? Саме так мусить бути. Тому що…

Тому що що? Він мусив би знати, але раптом виявилося, що ні. Ох, як пливе все в його бідній голові.

— Поганий песик! — голосно проказував Дервент під контрапунктний акомпанемент реготу. — Поганий песик взяв і напудив на підлогу.

— Але ж ви знаєте, — конфіденційно нахилився Ґрейді над своїм столиком-візком, — ваш син наразі робить спроби залучити до цієї справи сторонню особу. Ваш син має вельми великий талант, такий, що його наш менеджер міг би використати для подальшого розвитку «Оверлука», для подальшого… його вдосконалення і збагачення, скажімо так. Але ваш син робить спроби використати цей самий талант проти нас. Він зловмисний, містере Торренс, сер. Зловмисний.

— Сторонню особу? — дурнувато перепитав Джек.

Ґрейді кивнув.

— Кого?

— Певного ніґґера, — сказав Ґрейді. — Ніґґера кухаря.

— Хеллорана?

— Здається, це його прізвище, сер, так.

З-за їх спин черговий вибух реготу, а потім щось заперечним тоном заскиглив Роджер.

— Так! Так! Так! — почав скандувати Дервент. Решта навкруг нього це підхопили, але, раніш аніж Джек устиг почути, чого саме вони бажають, щоб тепер зробив Роджер, знову почав грати оркестр — мелодію «Таксідо джанкшен»[273], у якій було чимало соковитого саксофона, проте небагато «соулу».

(«Соул? Соул поки ще навіть не винайшли. Чи вже?») [274]

(«Ніґґер… той ніґґер кухар»)

Він відкрив рота, сам ще не знаючи, що зараз прозвучить. А вийшло ось що:

— Мені казали, що ви не закінчили навіть середньої школи. Але говорите ви несхоже на неосвічену людину.

— Це правда, що я вельми рано перервав формальну освіту, сер. Але наш менеджер піклується про своїх працівників. Він вважає, що це віддячується. Освіта зажди віддячується, хіба ви не погодитеся з цим, сер?

— Так, — збентежено промовив Джек.

— От ви, наприклад, виявили велику зацікавленість у поглибленні знань про готель «Оверлук». Вельми мудро з вашого боку, сер. Вельми шляхетно. Тож певний альбом було залишено в підвалі, щоби ви його знайшли…

— Ким? — нетерпляче запитав Джек.

— Самим менеджером, звичайно. І деякі інші матеріали буде вам надано в розпорядження, якщо буде ваше бажання…

— Я бажаю. І то дуже.

Він намагався притлумити схвильованість у своєму голосі і зазнав жалюгідної поразки.

— Ви справжній науковець, — сказав Ґрейді. — Досліджуєте тему до самого кінця. Вичерпно вивчаєте всі джерела.

Він нахилив низьколобу голову, відтягнув лацкан своєї білої форменої тужурки і почав шліфувати кісточками пальців невидиму для Джека брудну плямку.

— І наш менеджер не накладає жодних обмежень на власну щедру ласку, — продовжив Ґрейді. — Погляньте на мене, на того, хто ще в десятому класі відпав від школи. Подумайте, наскільки далі ви самі могли би просунутись в організаційній структурі «Оверлука». Ймовірно… з часом… на самісінький верх.

— Справді? — прошепотів Джек.

— Але насправді все залежить від вашого сина, як він вирішить, хіба не так? — промовив Ґрейді, запитально зводячи брови. Цей делікатний жест вийшов дивним, самими лиш бровами, які в нього були кущастими і якимись дикими.

— Від Денні? — насупився Джек на Ґрейді. — Ні, звісно ж, ні. Я б не дозволив синові приймати рішення, які стосуються моєї кар’єри. Аж ніяк. Ким ви мене вважаєте?

— Самовідданою людиною, — тепло проказав Ґрейді. — Можливо, я погано виклав думку, сер. Скажімо так, ваше майбутнє тут перебуває в прямій залежності від того, як ви вирішите впоратися з неслухняністю вашого сина.

— Усі свої рішення я приймаю сам, — прошепотів Джек.

— Але ви мусите управитися з ним.

— Саме так.

— Рішуче.

— Саме так.

— Чоловік, який не в змозі розпоряджатися власною родиною, являє собою вельми невелику цікавість для нашого менеджера. Від чоловіка, що неспроможний встановлювати напрямок дій для своєї жінки і сина, навряд чи можна очікувати здатності скеровувати себе самого, не кажучи вже про посідання якогось місця, що накладає відповідальність за функціонування такого громаддя. Він…

— Я ж сказав, що розберуся з ним! — раптом закричав Джек, і то несамовито.

«Роздоріжжя смокінгів» щойно завершилося, а нова мелодія ще не почалася. Його крик ідеально припав на цю паузу, і за спиною в нього зненацька замовкли всі балачки. Він раптом відчув, що вся його шкіра буквально палає. Він був абсолютно впевнений, що кожен там зараз дивиться тільки на нього. Вони покінчили з Роджером і тепер візьмуться за нього. Перекинься. Служи. Завмри. Якщо гратимеш з нами в цю гру, і ми гратимемо з тобою в цю гру. Відповідальний пост. Вони хочуть, щоби він приніс в жертву свого сина.

(«…Тепер він переслідує Гаррі всюди, помахуючи позаду нього своїм маленьким хвостиком…»)

(«Перекинься. Завмри. Покарай свого сина»)

— Прошу сюди, сер, — проказав у цей час Ґрейді. — Дещо, що може вас зацікавити.

Балачки почалися знову, здіймаючись і спадаючи у своєму власному ритмі, сплітаючись і виплітаючись з музики оркестру, який грав тепер свінгову версію «Квитка на поїздку» Леннона й Маккартні[275].

(«Я чув і краще з гучномовців у супермаркеті»)

Джек дурнувато загиготів. Поглянувши вниз, собі на ліву руку, він побачив, що тримає в ній чергову чарку, напівповну. Він спорожнив її одним ковтком.

Тепер він стояв перед камінною полицею, жар від палаючого в пічурці тріскучого вогню зігрівав йому ноги.

(«вогонь?.. у серпні?.. так… і ні… всі часи водночас»)

Там, під скляним ковпаком, містився дзиґар з двома вирізьбленими з бивня слонами по його боках. Стрілки показували за хвилину до півночі. Джек затуманеними очима дивився на дзиґар. Саме його хотів показати йому Ґрейді? Він обернувся, щоби запитати, але Ґрейді його вже покинув.

На половині «Квитка на поїздку» оркестр зупинився й завівся фанфарною міддю.

— Час настає! — оголосив Горес Дервент. — Північ! Маски геть! Маски геть!

Джек знову спробував повернутися, щоби побачити, обличчя яких знаменитостей ховалися під блискітками і гримом, і масками, але тепер його заціпило, він не був у змозі відірватися очима від дзиґаря — стрілки того зійшлися разом і стирчали прямо вгору.

«Маски геть! Маски геть!» — підносилося скандування.

Куранти почали делікатний передзвін. Уздовж сталевої рейки під циферблатом, зліва і справа, посунулися дві фігурки. Джек дивився в зачаруванні, забувши про зняття масок. Дзижчав механізм годинника. Трибки оберталися і зчеплювалися, тепло зблискувала мідь. Балансирне колесо строго пунктуально похитувалося туди-сюди.

Одна з фігурок зображала чоловіка навшпиньках з чимось затиснутим у руках, що скидалось на крихітний кий. Інша була маленьким хлопчиком у блазенському ковпаку[276]. Механічні фігурки зблискували, вони були фантастично детальними. Спереду на ковпачку хлопчика було викарбувано слово: БОВВДУР.

Обидві фігурки сковзнули на протилежні кінці сталевого осьового стрижня. Десь собі теленькав і теленькав мотив якогось вальсу Штрауса. На цей мотив у його голові почала крутитися якась нісенітна рекламна фраза: «Купуй собачу їжу, ргав-ргав, ргав-ргав, купуй собачу їжу…»

Сталевий молоток у руках у заводного татуся впав хлопчику на голову. Заводний син смикнувся вперед. Молоток піднімався й падав, піднімався й падав. Заперечливо простягнуті руки хлопчика почали дрижати. Хлопчик присів, а потім опинився у розпластаній позі. А молоток так само піднімався й падав під легесеньке теленькання мелодії Штрауса, і Джеку здалося, що він розгледів лице цього чоловіка, вузласто перекривлене в роботі, розгледів, як відкривається і закривається рот заводного татуся, як він картає знепритомнілу, прибиту фігурку свого сина.

На внутрішню поверхню скляного купола бризнула червона крапелька.

Слідом ще одна. Поруч з нею плеснули ще дві.

Тепер уже червона рідина бризкала вгору, наче грязюка з-під зливи, б’ючи в скляні стіни купола, стікаючи по них, роблячи неясним, що відбувається всередині, і той багрянець ще цяткували крихітні сірі смужки шкіри, осколки кісток і крихти мозку. Але він усе ще міг бачити, як молоток піднімається й падає, бо коліщатка дзиґаря продовжували обертатися і трибки зчіплятися з валами й зубами цієї вміло зробленої машини.

— Маски геть! Маски геть! — лементував позаду нього Дервент, і десь вив пес з людськими інтонаціями.

(«Але годинник кровоточити не може годинник кровоточити не може»)

Весь купол тепер уже був забризканий кров’ю, він бачив згустки з прилиплими клоччячками волосся, але більше нічого, дякувати Богові, він більше не міг побачити нічого, і все одно боявся, що його знудить, бо все ще чув, як падає, як гатить той молоток, він усе ще чув ці звуки крізь скло, так само, як чув і фрази «Блакитного Дунаю». Проте ці звуки перестали бути механічними тинь-тинь-тинь механічного молотка, що б’є по механічній голові, але перетворилися на м’яке й грузьке гухання справжнього молотка, що шурхає вниз, врізаючись у печеристу, запаскуджену руїну. Руїну, що колись була…

— МАСКИ ГЕТЬ!

(«…І кара — Червона Смерть — опанувала геть усе!»)

Джек із жалісним, зростаючим криком крутнувся геть від дзиґаря, його ноги перечіплювалися одна за іншу, наче дерев’яні колоди, він з простягнутими руками благав припинити це, забрати його, Денні, Венді, забрати весь цей світ, якщо він їм треба, тільки припинити це, залишити йому бодай крихту глузду, бодай трішечки світла.

Бальна зала була порожньою.

Стільці, перекинуті вгору своїми недолугими ніжками, стояли на столах, покритих пластиком проти пилу. Червоний килим з золотими кривулями знову лежав на танцмайданчику, захищаючи полірований паркет. Оркестрова сцена стояла пусткою, якщо не брати до уваги розібрану мікрофонну стійку і запилюжену гітару без струн, притулену до стіни. Холодне вранішнє світло, зимове світло, безживно падало крізь високі вікна.

У голові у Джека все ще морочилося, він досі почувався п’яним, але коли він знов обернувся до камінної полиці, його сп’яніння щезло. Там стояли тільки вирізані з бивня слони… і дзиґар.

Він спотикливо вирушив назад через холодне, темне фойє й обідню залу. Зачепившись ступнею за ніжку стола, він упав долілиць, розпластався на весь зріст, з гуркотом перекинувши і сам стіл. Носом він сильно вдарився об підлогу, і той почав кровоточити. Він підвівся, шморгаючи, втягуючи назад кров і витираючи собі носа тильним боком долоні. Він дістався салон-бару «Колорадо» і штурхонув «кажанячі крила» так, що стулки їх розлетілися, вдарившись об стіни.

У залі було пусто… але бар був повністю укомплектований. Слава Богу! Скло і сріблясті канти етикеток тепло зблискували в темряві.

Якось, пригадав він, дуже давно, він був розсердився, що поза шинквасом нема дзеркала. Тепер він цьому зрадів. Дивлячись у нього, він бачив би лише чергового п’яндилигу, який щойно випав з воза: закривавлений ніс, сорочка, що вибилася зі штанів, кошлате волосся, на щоках щетина.

(Ось так воно бува, коли застромиш у гніздо всю руку)

Самотність зринула в ньому зненацька й охопила його цілком. Він скрикнув від раптового відчуття своєї жалюгідності і чесно захотів стати мертвим. Його дружина і син нагорі, за замкненими від нього дверима. Усі інші пішли. Вечірка закінчилась.

Він знову поплентався і досяг шинкваса.

— Ллойде, де ти там нахер? — заволав він.

Не було відповіді. У цій добре оббитій м’яким

(камері)

залі його слова навіть луною не відгукнулись, щоби створити ілюзію компанії.

— Ґрейді!

Нема відповіді. Тільки тісно вишикувані пляшки, уважні, напоготові.

(«Перекидайсь. Завмри. Апорт. Завмри. Служи. Завмри»)

— Байдуже, я сам наллю, чорти б вас забрали.

На півдорозі вздовж шинкваса він втратив рівновагу і поточився вперед, ударившись головою, такий собі приглушений стук об підлогу. Він підвівся рачки, очі врозбрід рухалися в очницях з боку в бік, нерозбірливий белькіт виходив йому з вуст. А тоді він завалився і з обернутим набік обличчям брутально захропів.

Надворі вітер заскиглив іще голосніше, женучи поперед себе дедалі густіший сніг. Було пів на дев’яту ранку.

Розділ сорок п’ятий

Аеропорт Стейпелтон, Денвер

О восьмій тридцять один за гірським часом якась жінка на борту виконуваного компанією «TWA» рейсу номер сто дев’яносто шість вдарилась у сльози і почала голосінням оприлюднювати свою думку, яку, ймовірно, поділяли також деякі пасажири (та й члени команди, як на те пішло), — що літак ось-ось розіб’ється.

Гостролика сусідка Хеллорана підняла погляд від своєї книжки і, видавши тій пані короткий аналіз — «дурепа», — знов повернулася до читання. За час польоту вона хильнула дві «викрутки»[277], які на позір аніскілечки не додали їй тепла.

— Ми розіб’ємося, — пронизливо скрикувала та пані. — Ой, я точно знаю!

До неї поспішила одна зі стюардес і присіла навпочіпки поруч. Хеллоран подумав, що напевно тільки стюардеси та зовсім молоденькі господарочки здатні сідати навпочіпки з пристойного рівня грацією; то рідкісний і чудесний дар. Він міркував про це, поки стюардеса лагідно й заспокійливо балакала до жінки, потроху-помалу її вгамовуючи.

Хеллоран нічого не міг сказати про когось іншого на борту, але особисто він почувався зляканим майже достатньо, щоби ріденько обісратись. За вікном неможливо було роздивитись нічого, окрім колихливої білої завіси. Літак нудотливо хитався з боку на бік від поривів вітру, що, як здавалося, налітав одночасно звідусіль. Аби бодай частково це компенсувати, двигунам додали обертів, і, як наслідок, під ногами почала дрижати підлога. Кілька пасажирів у салоні другого класу позаду нього стогнали, одна зі стюардес пройшла у хвіст з оберемком свіжих гігієнічних пакетів, а якийсь чоловік за три сидіння попереду Хеллорана вже встиг наригати у свій примірник «Нейшенел Обзервера»[278] і тепер він винувато щирився до тієї стюардеси, що підійшла допомогти йому почиститись.

— Усе гаразд, — втішала вона його, — в мене така ж реакція на «Рідерз Дайджест».

Хеллоран літав достатньо часто, щоби здогадатися, що відбувається. Більшість маршруту вони летіли проти жорстокого лобового вітру, а погода над Денвером зненацька й неочікувано ще дужче погіршилась і їм тепер просто запізно звертати кудись інде, де зараз погода краща. Ой, не зрадь мене, мої ніженьки[279].

(«друже-друзяко, це ж якась нахер навальна кавалерійська атака»)

Схоже було, стюардеса успішно вгамувала найгірші прояви істерики тієї пані. Та ще гундосо сурмила у мереживний носовичок, але загалом припинила транслювати на весь салон свої опінії про ймовірний варіант завершення їхнього рейсу. Стюардеса поплескала її востаннє по плечу і підвелася якраз у ту мить, коли їхній «Боїнг-747» хитнуло найгірше за весь польотний час. Стюардеса поточилася назад і, продемонструвавши чудесно довге, обтягнуте нейлоном стегно, всілась на коліна тому чоловіку, який був виригав у газету. Він закліпав очима, а потім ласкаво поплескав її по плечі. Вона відповіла йому усмішкою, але Хеллоран подумав, що напруга помітна. Ще той збіса політ видався цього ранку.

Пролунало тихе попискування, це знову ввімкнулось табло НЕ КУРИТИ.

— Говорить командир літака, — звернувся до них м’який, з легким південним акцентом голос. — Ми готові розпочати зниження для посадки в міжнародному аеропорту Стейпелтон. Політ був доволі важким, за що я перепрошую. Посадка також може бути дещо жорсткою, але якихось справжніх труднощів ми не очікуємо. Будь ласка, зверніть увагу на застереження ПРИСТЕБНУТИ РЕМЕНІ БЕЗПЕКИ та НЕ КУРИТИ, і ми сподіваємось, що вас чекає приємне перебування в столичному місті й районі Денвер. А також ми сподіваємось…

Новим грубим поштовхом струснуло літак, а потім він пірнув униз з нудотливим ефектом ліфта. Шлунок Хеллорана станцював смикану джигу. Кілька пасажирів — аж ніяк не всі з них жінки — скрикнули.

— …невдовзі побачити вас знову на літаку авіакомпанії «TWA».

— Ніколи збіса у світі, — промовив хтось позаду Хеллорана.

— Таке глупство, — закладаючи сторінку в своїй книжці картонною обгорткою від сірників і закриваючи її, зауважила гостролика сусідка Хеллорана, тим часом як літак почав знижуватися. — Коли хтось бачив жахи маленької брудної війни… як от ви… або відчуває принизливу аморальність інтервенціоністської доларової дипломатії ЦРУ… як я… жорстка посадка — це щось зовсім блякле. Я не права, містере Хеллоран?

— Уповні, мем, — відповів він і понуро подивився крізь вікно на дико вируючий сніг.

— А як реагує на все це ваша сталева пластинка, можу я поцікавитися?

— О, з головою в мене все гаразд, — сказав Хеллоран. — Лише у шлунку строха нудить.

— Який сором.

Вона знову розгорнула книжку.

Поки вони знижалися крізь безпросвітні хмари снігу, Хеллорану пригадалася та авіакатастрофа, що кілька років тому трапилася в бостонському аеропорту Логан. Умови були схожими, тільки замість снігу там зменшив видимість до нуля туман. Шасі того літака зачепило підпірну стінку при кінці посадкової смуги. Те, що залишилося від вісімдесяти дев’яти пасажирів, які були на його борту, виглядом не вельми відрізнялось від запіканки «Гамбургер хелпер»[280].

Він би не вельми переймався, якби йшлося тільки про нього самого. Зараз він залишився у світі майже сам-один, і його похорон відвідали б хіба що люди, з якими він працював, та ще той старий відступник Мастертон, котрий принаймні вип’є за його упокій. Але ж хлопчик… хлопчик на нього покладається. Певне, окрім нього, хлопчику більше нема звідки чекати допомоги, і йому не подобалося те, як різко обірвався останній поклик хлопчика. Хеллоран одно думав про тих живоплотових звірів, як вони нібито рухалися…

Тонка біла рука лягла на його руку.

Гостролика сусідка зняла з себе окуляри. Без них її риси здавалися значно м’якшими.

— Усе буде добре, — промовила вона.

Хеллоран зобразив усмішку і кивнув.

Як і було оголошено, літак сів жорстко, возз’єднавшись з землею достатньо ґвалтовно, щоби скинути зі стійки попереду більшість журналів і змусити випурхнути з бортової кухні пластикові таці каскадом, наче велетенські гральні карти. Ніхто не скрикнув, хоча Хеллоран дочув, як нестямно, немов циганськими кастаньєтами, кілька щелеп проклацали зубами.

Потім гудіння турбін здійнялося до виття — літак гальмував двигунами, — а коли їх ревіння стишилося, з бортової системи гучного зв’язку почувся м’який південний голос пілота, можливо, не зовсім рівний.

— Леді та джентльмени, ми приземлилися в аеропорту Стейпелтон. Будь ласка, залишайтесь на своїх місцях до повної зупинки літака біля термінала. Дякую за увагу.

Жінка поруч з Хеллораном закрила свою книжку і видала довге зітхання.

— Ми живемо, щоби поборювати кожний наступний день, містере Хеллоран.

— Мем, ми поки що з цим не впоралися.

— Правда. Суща правда. Чи не бажаєте хильнути по чарочці разом зі мною в барі?

— Я би радо, але маю призначену зустріч.

— Невідкладну?

— Абсолютно невідкладну, — серйозно підтвердив Хеллоран.

— Щось, що бодай якимсь маленьким чином покращить загальну ситуацію, я сподіваюся.

— Я теж на це сподіваюся, — підтвердив Хеллоран і усміхнувся. Вона усміхнулась йому навзаєм, десять років стиха спало з її обличчя у цей момент.

Оскільки з багажу в нього була тільки дорожня валізка, до стійки «Герца» на нижньому поверсі Хеллоран дістався, випередивши весь натовп. Він бачив, як по той бік затемнених вікон безупинно падає сніг. Його білими хмарами ганяв туди-сюди поривчастий вітер, і люди, які йшли через майдан до автостоянок, пробивались крізь нього. Одному чоловіку зірвало капелюх, і Хеллоран співчував йому, коли того капелюха закрутило високо вгору, так дико й красиво. Чоловік задивився йому вслід, а Хеллоран подумав:

(«Ба, плюнь і забудь, чоловіче. Твій гомбург не спуститься донизу, аж поки не досягне Аризони» [281] )

По п’ятах за цією думкою:

(«Коли аж так зле у Денвері, то як же воно там, західніше Боулдера?)

Краще, мабуть, про це не думати.

— Чим я можу допомогти вам, сер? — запитала дівчина в жовтій уніформі «Герца».

— Можете допомогти машиною, якщо маєте, — відповів він, широко усміхаючись.

За плату, більшу за середню, йому й машину вдалося винайняти потужнішу за середню, сріблясто-чорний «Б’юїк Електра»[282]. Він переймався радше покрученими гірськими дорогами, аніж стильністю; все одно доведеться десь зупинитися по дорозі й одягнути ланцюги. Без них він далеко не дістанеться.

— Як воно тут, дуже погано? — спитав він, коли вона подала йому на підпис договір оренди.

— Кажуть, це після тисяча дев’ятсот шістдесят дев’ятого року найгірша хуртовина, — життєрадісно відповіла вона. — Далеко вам їхати, сер?

— Далі, аніж мені б це подобалося.

— Якщо бажаєте, сер, я можу зараз же зателефонувати на станцію «Тексако», що на розв’язці двісті сімдесятого шосе[283]. Вони там одягнуть вам ланцюги.

— Це було б просто величезним благодіянням, любонько.

Вона підняла телефонну слухавку і подзвонила.

— Вони вже чекають на вас.

— Щиро вдячний.

Відійшовши від стійки, він побачив, що його гостролика сусідка стоїть в одній із черг, які вишикувалися перед багажним конвеєром. Вона так само читала свою книжку. Проходячи повз, Хеллоран підморгнув у її бік. Вона підвела голову, посміхнулась і показала йому знак миру[284].

(«сяйво»)

Він підняв комір пальта, посміхнувся і перекинув свою дорожню валізку в іншу руку. Нехай і маленьке, але від нього йому потеплішало на душі. І стало жаль, що розповів їй побрехеньку, ніби у нього в голові стоїть сталева пластинка. Він подумки побажав їй всього доброго, і, коли вже виходив у сніг і виючий вітер, йому здалося, що вона навзаєм побажала того ж йому.

Встановлення ланцюгів на сервісній станції коштувало невеличких грошей, але Хеллоран тицьнув робітнику, що працював у гаражному боксі, додаткову десятку, аби бодай трохи просунутися вперед у списку очікувачів. Проте, коли він нарешті вирушив у дорогу, була за чверть десята, двірники на лобовому склі клацали, а ланцюги на великих колесах «б’юїка» брязкали з немелодійною монотонністю.

Дорога виявилася сущим місивом. Навіть з ланцюгами він не міг їхати швидше тридцяти[285]. Легковики позлітали з дороги під божевільними кутами, а на кількох похилих ділянках машини борсалися, ледь просуваючись, літні шини безпорадно прокручувалися у цій дрейфуючій пудрі. Це була перша велика завірюха цієї зими тут, у пониззі (якщо можна назвати «пониззям» милю над рівнем моря), матір багатьох іще діток. Чимало хто виявився неготовим, досить звичайна справа, але Хеллоран усе одно не міг їх не лаяти, коли об’їжджав когось на відстані дюйма, зиркаючи в зовнішнє, заліплене снігом люстерко, аби впевнитися, що нічого не

(мчить дико крізь цю сніговерть…)

над’їжджає по лівій смузі, щоби трахнути його чорний зад.

Нові негаразди чекали на нього на в’їзній естакаді на автостраду номер тридцять шість, її платну ділянку Денвер — Боулдер, яка також іде на захід до Естес-Парку, де з’єднується з шосе номер сім. Ця дорога, відома як Верховинне шосе, проходить через Сайдвіндер і потім минає готель «Оверлук», щоби нарешті серпантином спуститися по Західному Схилу в штат Юта.

В’їзна естакада виявилася заблокованою перекинутим напівпричепом. Навкруг нього було натикано яскравих аварійних фаєрів, наче іменинних свічок на торті в якоїсь недоумкуватої дитини.

Він зупинився й опустив віконце. Коп у натягнутій на вуха хутряній козацькій папасі махнув йому рукою в рукавиці в бік потоку машин, що рухалися на північ по I-25[286].

— Тут ви не виїдете нагору! — заволав він Хеллорану крізь вікно. — Їжджайте повз два спуски, виїдете на дев’яносто першу дорогу і знов потрапите на тридцять шосту в Брумфілді[287].

— Гадаю, я зможу його об’їхати з лівого боку! — закричав у відповідь Хеллоран. — Це двадцять миль не туди, куди мені тра’, те, що ви мені оце товкмачите!

— Я тобі зараз голову натовкмачу! — гаркнув на нього коп. — Ця естакада закрита!

Хеллоран здав назад, почекав просвіту в русі і продовжив свій шлях по шосе номер двадцять п’ять. Знаки на ньому інформували, що звідси усього лише сотня миль до Шаєну у Вайомінгу. Там він і опиниться, якщо проґавить свою з’їзну естакаду[288].

Він добрав собі швидкості до тридцяти п’яти, але більше не наважився; сніг уже загрожував геть заліпити леза його двірників, а умови руху були рішуче скаженими. Гак завдовжки двадцять миль. Він кляв себе, його знову затоплювало відчуття, що часу в хлопчика залишається все менше, воно ледь не душило його своєю нагальністю. І в той же час він відчував фантастичну впевненість, що не повернеться назад з цієї подорожі.

Він ввімкнув радіо, покрутив його, минаючи передріздвяні рекламні оголошення, і знайшов прогноз погоди.

— …уже шість дюймів, і ще фут очікується в столичному районі Денвер після нічних опадів. Місцева поліція і поліція штату закликає вас не виводити автомобіль з гаража без крайньої на те потреби і попереджає, що більшість гірських перевалів уже закриті. Отже, залишайтеся вдома, ваксуйте свої сноуборди і залишайтеся на частоті…

— Спасибі, Матінко, — промовив Хеллоран і з люттю вимкнув радіо.

Розділ сорок шостий

Венді

Близько полудня, коли Денні пішов до ванної кімнати, щоби скористатися туалетом, Венді дістала в себе з-під подушки загорнутий у рушник ніж, поклала його до кишені халата і підійшла до дверей ванної.

— Денні?

— Що?

— Я збираюся піти вниз, приготувати нам якийсь обід, ’аразд?

— Гаразд. Ти хочеш, щоби я спустився туди?

— Ні. Я принесу сюди. Як щодо омлету з сиром і якогось супу?

— Нормально.

Уже причинивши за собою двері, вона ще трохи затрималась.

— Денні, ти певен, що там усе гаразд?

— Йо, — сказав він. — Тільки будь обережною.

— Де зараз твій батько? Ти знаєш?

Він відгукнувся дивно безбарвним голосом:

— Ні. Але там усе гаразд.

Вона задавила в собі прагнення розпитувати далі, колупатися далі в цьому створінні, бодай по краях. Це створіння тут, вони обоє розуміли, що воно за таке, колупання в ньому тільки ще дужче налякає Денні… і її.

Джек втратив глузд. Коли близько восьмої цього ранку буря почала набиратися брутальності й підлості, вони сиділи разом на розкладачці Денні й дослухались до Джека внизу, як він волає і бродить з одного місця до іншого. Більшість звуків долітали начебто з бальної зали. Джек незграйно співає шматок пісні, Джек сам виступає в суперечці з кимсь безголосим, в один з моментів Джек голосно закричав, аж їм заклякли обличчя, коли вони зазирнули одне одному в очі. Зрештою вони почули, як він спотикливо плентається назад через вестибюль, і Венді здалося, ніби вона почула гучний грюк, немов він повалився долі чи брутально штовхнув навстіж якісь двері. Десь з половини дев’ятої — вже три години поспіль — там панувала тиша.

Вона пройшла коротким коридорчиком, завернула у головний коридор першого поверху і вирушила до сходів. Стала там на сходовому майданчику, дивлячись униз, на вестибюльний поверх. Там, здавалося, було пусто, але цей сірий, сніжний день залишав більшу частину того довгого приміщення в тіні. Денні міг помилитися. Джек може ховатися за якимсь кріслом або диваном… можливо, за реєстраційною стійкою… чекати, поки вона спуститься вниз…

Вона облизнула губи.

— Джеку?

Нема відповіді.

Рука Венді знайшла руків’я ножа, і вона почала сходити вниз. Вона багато разів уявляла собі кінець їхнього шлюбу — через розлучення, через смерть Джека прямо на місці п’яної автомобільної катастрофи (регулярне видіння серед темряви другої години Стовінгтонської ночі), а подеколи марила при світлі дня, як її помічає інший чоловік, чисто Галахад з якоїсь мильної опери, як він підхоплює Денні та її на сідло свого сніжно-білого бойового коня і забирає з собою геть. Але ніколи вона не уявляла себе тою, що, немов нервова зловмисниця, скрадається коридорами й сходами з затиснутим у руці ножем, наготованим на Джека.

На цій думці хвиля відчаю прокотилася крізь Венді, змусивши її вхопитись за перила, зупинитися на середині сходового просвіту з остраху, що зараз у неї підломляться коліна.

(«Погодься. Тут же не сам Джек, він просто серед усього цього єдина тілесна істота, на яку ти можеш «повісити» інші речі, ті речі, в які сама не віриш, проте змушена вірити, оті живоплоти, той бальний сувенір у ліфті, та маска)

Вона спробувала припинити цю думку, але було вже пізно.

(і ті голоси»)

Бо час від часу вона сумнівалася, що там, під ними, кричить і веде розмови з фантомами у власному розхитаному мозку лише одна божевільна людина. Час від часу, немов той радіосигнал, який то затухає, то зринає знов, вона чула — або гадала, ніби чує — інші голоси, і музику, і сміх. В один з моментів їй почулося, ніби Джек веде бесіду з якимсь Ґрейді (прізвище здалося непевно знайомим, але з чим саме воно пов’язане, вона не пригадувала), він ставив запитання і в чомусь запевняв тишу, при цьому говорячи голосно, немов, щоби його було чутно на фоні безупинного гомону голосів. А потім, так лячно, туди вклинилися інші звуки, цілком на позір відповідні тому місцю — танцювальний оркестр, люди аплодують, якийсь чоловік з жартівливим, проте владним голосом, котрий начебто намагався переконати когось оголосити промову. Їй це чулося протягом секунд тридцяти, щонайбільше хвилини, достатьно довго, щоби мало не зомліти від жаху, а потім це вщухло і чула вона лише Джека, як він говорить в отій своїй наказовій, проте злегка незв’язній манері, що в її пам’яті була голосом його п’яних балачок. Але в готелі нема чого випити, окрім кухарського хересу. Хіба це не правда? Так, але якщо вона змогла собі уявити, ніби готель сповнений голосів і музики, чи не міг і Джек уявити собі, ніби він п’яний?

Їй не сподобалася ця думка. Зовсім ні.

Венді досягла фойє і роздивилася навкруги. Оксамитовий шнур, що відгороджував бальну залу, лежав на підлозі; сталевий стовпчик, до якого він був причеплений, було повалено, немов хтось безтурботно його штурнув, проходячи повз. М’яке біле світло лилось на килим у фойє крізь розчинені двері з високих вузьких вікон бальної зали. З гупаючим серцем вона підійшла до відчинених дверей і зазирнула до зали. Пусто і тихо, єдиним звуком там була та — за межею слухового сприйняття — допитлива луна, що, здається, завжди зависає у всіх великих приміщеннях — від найбільших соборів до найменших містечкових бінго-салонів.

Вона пішла назад, до реєстраційної стійки, і в нерішучості затрималася там на якусь мить, прислухаючись до вітру, що завивав надворі. Ця буря вже найгірша, а вона ж іще тільки набирається сили. Десь на західному боці зламалась запірка на віконниці і віконниця гойдалася й билася, регулярно вистрелюючи безживним тріскотливим звуком, наче в тирі з єдиним клієнтом.

(«Джеку, тобі конче треба про це подбати. Перш ніж щось залізе досередини»)

Що їй робити, якщо він просто зараз з’явиться перед нею, загадувалася вона. Немов він міг раптом вискочити з-за темної, лакованої реєстраційної стійки з її стосом трійчастих анкетних бланків і посрібленим дзвоником, ніби якийсь смертоносний чортик-з-коробки, ошкірений чортик-з-коробки з різаком у руці, уже занесеній для удару, і з позбавленими всякого сенсу очима. Чи вона так і стоятиме скута жахом, чи в ній знайдеться достатньо того материнського первня, щоби битися з ним заради свого сина, поки хтось із них не помре? Цього вона не знала. Від самої цієї думки її занудило — наділило відчуттям, що все її життя було довгим і легким сновидінням, яке заколисало її до безпорадності у цьому кошмарі наяву. Вона розм’якла. Коли прийшла біда, вона спала. Її минуле було звичайним. Її ніколи не випробовувало вогнем. Тепер її почало випробовувати, але не вогнем, а льодом, і їй не вільно це проспати. Її син чекає на неї нагорі.

Міцніше стиснувши руків’я ножа, вона зазирнула за стійку.

Тут нікого.

Віддих полегшення видобувся з неї довгим, уривчастим зітханням.

Вона підняла ляду прилавка і пройшла за стійку, затримавшись, щоби спершу заглянути у внутрішній офіс і тільки потім самій туди пройти. За наступними дверима вона намацувала ряд кухонних вмикачів світла, захололо чекаючи, що в будь-яку секунду на її руці зімкнуться пальці чужої руки. Потім з мізерним поклацуванням і гудінням загорілися флуоресценнті світильники, і вона побачила кухню містера Хеллорана — тепер її кухню, на лихо чи на біду — блідо-зелені кахлі, мерехтливий пластик «Форміка»[289], порцеляна без жодної цятки, сяючі хромом крайки. Вона пообіцяла тримати його кухню чистою, і дотримувалась обіцянки. Їй так вчувалося, ніби кухня — одне з безпечних для Денні місць. Незрима присутність Діка Хеллорана немов огортала і втішала її. Коли вона сиділа нагорі поряд з Денні, настрахана, тим часом як її чоловік просторікував і белькотів унизу, а Денні гукав містера Хеллорана, тоді це здавалося їй найпримарнішою з усіх надій. Але стоячи тут, у царині містера Хеллорана, це здавалося майже здійсненним. Можливо, він уже в дорозі сюди, сповнений рішучості дістатися до них, попри цей буревій. Можливо, це так.

Вона перетнула кухню, відсунула засув комори і ступила всередину. Взявши бляшанку томатного супу, вона зачинила двері комори і знову замкнула їх на засув. Ці двері щільно прилягали до підлоги. Якщо тримати їх замкнутими на засув, не треба побоюватися, що пацючий послід чи мишатина знайдуться в рисі чи борошні, або в цукрі.

Відкривши бляшанку, вона вивалила її злегка драглистий вміст до каструлі — бовть. Сходила до холодильника, звідки дістала яйця і молоко для омлету. Потім у велику холодильну камеру по сир. Усі ці дії, такі рутинні і притаманні її життю до того, як у її життя увійшов «Оверлук», допомагали їй заспокоюватись.

Вона розтопила на пательні масло, розвела суп молоком, а потім розбила і вилила на пательню яйця. Раптом відчуття, ніби хтось стоїть у неї за спиною, скинулося їй в горло.

Вона вихором крутнулась, стискаючи в руці ніж. Нікого там не було.

(«!Тримай себе в руках, дівчинко!»)

Натерла з великої головки миску сиру, додала його до омлету, перевернула його і прикрутила газовий краник до ледь видимого блакитного полум’я. Суп уже був гарячим. Вона поставила каструльку на тацю до столового срібла, двох мисочок, двох тарілок, сільнички і перечниці. Коли омлет трохи підпушився, Венді зсунула його на тарілку і накрила.

(«А тепер тим же шляхом назад. Вимкнути світло в кухні. Пройти крізь офіс. Вийти за прилавок стійки, взяти двісті доларів» [290] )

Вона зупинилася по вестибюльний бік реєстраційної стійки й опустила тацю, поставивши її поряд з посрібленим дзвоником. Ірреальність сягає лише сюди; це ніби якась сюрреалістична гра в схованки.

Вона стояла у повному тіней фойє, хмурячись у задумі.

(«Не відкидай цього разу факти, дівчинко. Є тут і певні реалістичні моменти, попри всю позірну божевільність ситуації. Одним з таких фактів є той, що ти, можливо, залишилась єдиною відповідальною особою в цьому гротескному одоробалі. У тебе п’яти-скоро-шестирічний син, про якого треба піклуватися. А твій чоловік, що б там не сталося з ним і неважливо, наскільки небезпечним він може бути… либонь, він також належить до кола твоєї відповідальності. А якщо навіть і не належить, зважай ось на що: сьогодні друге грудня. Ти можеш застрягти тут ще на чотири місяці, якщо не нагодиться якийсь рейнджер. Якщо вони навіть почнуть дивуватися, чому від нас нічого не чути по ГЧ-радіо, ніхто не приїде сюди сьогодні… чи завтра…. можливо, чекати доведеться ще тижні й тижні. Ти збираєшся прожити тут місяць, прокрадаючись униз по їжу з ножем у кишені, здригаючись від кожної тіні? Ти насправді гадаєш, що зможеш уникати Джека впродовж цілого місяця? Ти гадаєш, що зможеш не впустити Джека до вашого помешкання нагорі, якщо він захоче туди ввійти? Він має майстер-ключа, а щоби збити засув, вистачить одного добрячого копняка»)

Залишивши тацю на стійці, вона повільно пройшла до обідньої зали і зазирнула всередину. Там було порожньо. Один стіл там стояв з розставленими навкруг нього стільцями, стіл, за яким вони намагалися їсти, поки їх не почала гнітити порожнеча їдальні.

— Джеку? — погукала вона нерішуче.

У цю мить вітер налетів поривом, кинувши сніг на віконниці, але їй здалося, ніби там прозвучало ще щось. Щось на кшталт здавленого стогону.

— Джеку?

Жодного звуку у відповідь цього разу, але погляд її упав на щось під «кажанячими крилами», що вели до бару «Колорадо», — на річ, яка слабенько зблискувала в приглушеному світлі. Джекова запальничка.

Зігнавши докупи всю свою хоробрість, вона пройшла до «кажанячих крил» і штовхнула їх нарозтвір. Запах джину був таким сильним, що їй дихання замкнуло в горлі. Тут навіть не годилася назва «запах»; то був сущий сморід. Але полиці стояли порожніми. Де, в ім’я Господа, він його знайшов? Чи якась пляшка ховалася в кутку якоїсь з шафок? Де?

Знову пролунав стогін, низький, неявний, але цілком чутний тепер. Венді повільно вирушила до шинкваса.

— Джеку?

Без відповіді.

Вона зазирнула за шинквас, і ось він, розпластаний у безпам’ятстві на підлозі. П’яний, як чіп, судячи з запаху. Можливо, він намагався перелізти просто через шинквас і втратив рівновагу. Це диво, що він не скрутив собі в’язи. Стара примовка згадалася їй: «Бог береже п’яниць і малих дітей». Амінь.

Проте, вона на нього не розсердилась; дивлячись униз на Джека, вона подумала, що він скидається на жахливо перевтомленого маленького хлопчика, який намагався зробити надто багато різних справ і заснув просто на підлозі посеред вітальні. Він з власної волі кинув пити, і то був не Джек, той, хто вирішив розпочати знову; не мав Джек алкоголю, з якого він міг би розпочати… тож звідки він взявся?

Через кожні п’ять-шість футів на вигнутому підковою шинквасі стояли оплетені соломою винні пляшки, з горлами заткнутими свічками. Гаданий богемний задум, припустила Венді. Вона взяла одну пляшку і струснула, мало не впевнена, що почує сплеск джину всередині неї,

(«нове вино в старих пляшках»)

але там не було нічого. Вона поставила пляшку на місце.

Джек ворухнувся. Зайшовши за шинквас, вона підійшла туди, де лежав її чоловік, затримавшись лише, щоби поглянути на зблискуючі хромом крани, вони були сухими, але, проходячи зблизька повз них, вона дочула запах пива, сирий і свіжий, наче легесенький туман.

Коли вона наблизилася до Джека, він перекинувся, розплющив очі і подивився вгору, на неї. Якусь мить його очі були зовсім нестямними, потім погляд прояснився.

— Венді? — запитав він. — Це ти?

— Я, — промовила вона. — Як гадаєш, ти зможеш піднятись нагору? Якщо обхопиш мене руками? Джеку, де ти…

Його пальці брутально зімкнулись на її щиколотці.

— Джеку? Що ти таке…

— Впіймалась! — мовив він і заусміхався. Довкола нього висів несвіжий запах джину й оливок, який ніби ввімкнув у ній ті старі страхи, гірші страхи, аніж ті, на які був здатен будь-який готель. У якомусь віддаленому кутку себе їй подумалося, що найгірше те, що все звелося знову до того самого: вона і її п’яний чоловік.

— Джеку, я хочу допомогти.

— Ой, йо. І ти й Денні хочете тільки допомогти. — Тиск на її щиколотку тепер став таким, ніби її ось-ось розтрощить. Не відпускаючи Венді, Джек зводився на тремтливі коліна. — Ви хотіли допомогти нам усім вшитися звідси геть. Але тепер… я… тебе запопав!

— Джеку, ти робиш боляче моїй нозі.

— Я зроблю зараз боляче більше, ніж твоїй нозі, ти, курво.

Це слово вразило її так сильно, що вона не зробила спроби поворухнутися, коли він відпустив її щиколотку, запинаючись, підвівся з колін на рівні і, похитуючись, став перед нею.

— Ти ніколи мене не кохала, — сказав він. — Ти хочеш, щоби ми поїхали звідси, бо знаєш, що таким чином мені настане кінець. Хіба ти бодай колись думала про мою ві… від… відподівальність? Ні, я так здогадуюсь, що хера ти про це думала. Усе, про що ти думаєш, це яким способом стягнути мене вниз. Ти точно така ж, як моя матір, ганчірка ти, курво!

— Припини! — заплакала вона. — Ти сам не розумієш, що кажеш. Ти п’яний. Не знаю, яким чином, але ти напився і тепер п’яний.

— О, я все знаю. Тепер я знаю. Ти з ним. З отим малим щеням нагорі. Ви вдвох усе замишляєте. Хіба не так?

— Ні, ні. Нічого ми ніколи не замишляли. Що ти таке…

— Ти брехуха! — проревів він. — Еге ж, я знаю, як ти це робиш! Авжеж, я знаю. Коли я кажу «ми лишимося тут, я буду робити свою роботу», ти кажеш «так, любий» і він каже, «так, тату», а потім ви починаєте снувати свої плани. Ви намислили скористатися снігоходом. Це ви намислили. Але я дізнався. Я вас вичислив. Чи ти гадала, я цього не зможу вичислити? Ти вважаєш, що я такий тупий?

Вона вирячилася на нього, вже неспроможна говорити. Він збирається її вбити, а потім збирається вбити Денні. Тоді готель, можливо, буде вдоволений і дозволить йому вбити себе. Точно так, як було з тим доглядачем. Точно так, як з тим

(«Ґрейді!»).

Мало не з млосним жахом вона нарешті усвідомила, з ким це Джек тоді провадив розмову в бальній залі.

— Ти налаштувала проти мене мого рідного сина. Оце найгірше. — Його обличчя спливло донизу в гримасі жалю до самого себе. — Мого маленького хлопчика. Тепер він мене теж ненавидить. Ти про це подбала. Таким весь час був твій план, хіба не так? Ти завжди ревнувала, хіба ні? Точно, як твоя матір. Ти не можеш удовольнитися, допоки не загарбаєш собі весь пиріг, хіба ти не така? Хіба не така?

Вона не в змозі була говорити.

— Авжеж, я дам тобі раду, — промовив він, намагаючись ухопити її пальцями за горло.

Вона зробила крок назад, потім другий, а він поткнувся до неї. Вона згадала про ніж у кишені свого халата і сягнула рукою по нього, але Джек уже встиг обхопити її лівою рукою, притиснувши її руку до тіла. Вона почула терпкий дух джину і кислий запах його поту.

— Мусиш зазнати кари, — кректав він. — Будеш покарана. Покарана… жорстоко.

Його права рука знайшла її горло.

Щойно їй перейняло дихання, де й взялась чиста паніка. Його ліва рука приєдналась до правої, отже, ніж тепер став досяжним для її руки, але вона про нього зовсім забула. Обидві її руки підхопилися вгору і почали безпорадно смикати його більші, сильніші руки.

— Мамуню! — заверещав звідкілясь Денні. — Тату, припини! Ти робиш боляче мамі! — Він кричав пронизливо, то був високий, кришталевий звук, який вона чула з якогось далекого віддаля.

Спалахи червоного світла стрибали в неї перед очима, наче балеруни. Світ темнішав. Вона побачила свого сина, як той видирається на шинквас і кидається на плечі Джеку. Раптом одна з тих рук, що передавлювали їй горло, прибралась, це Джек з гарчанням змахнув Денні з себе геть. Хлопчик відлетів назад, ударившись об порожні полиці, і упав безтямний. Та рука знов опинилася в неї на горлі. Червоні спалахи почали ставати чорними.

Денні слабенько плакав. У грудях у неї палало. Джек кричав їй в обличчя:

— Буде тобі кара! Чорти тебе забирай, я тобі покажу, хто тут хазяїн! Я тобі покажу…

Але всі звуки вже щезали в якомусь довгому, темному коридорі. Її опір почав слабшати. Одна її рука відірвалася від його пальців і повільно падала, поки не опинилася під прямим кутом до тіла, долоня безвільно метлялася на зап’ястку, ніби долоня жінки, що потопає.

Вона торкнулася пляшки — одної з тих оплетених соломою винних пляшок, що слугували тут декоративними свічниками.

Наосліп, з останніх сил, вона намацувала шийку пляшки і таки знайшла її, відчувши під долонею масні крапельки воску.

(«О Боже якщо вона вислизне»)

Вона піднесла пляшку вгору, щоби потім опустити вниз, молячись, щоби поцілити, розуміючи, що, якщо та вдарить йому тільки по плечу або по верхній частині руки, їй смерть.

Але пляшка прийшлася Джеку Торренсу акурат на голову, скло розлетілося на друзки всередині солом’яного плетення. Дно пляшка мала товсте й важке, і звук удару об череп Джека вийшов як той, що його видає, впавши на підлогу, набивний медичний м’яч. Він хитнувся назад на п’ятах, очі в нього підкотились під лоба. Тиск на її горло ослаб, а потім зовсім пропав. Джек розчепірив руки, немов намагаючись утримати рівновагу, а тоді завалився на спину.

Венді зробила довгий, крізь схлипи, вдих. Вона й сама мало не впала, але, вчепившись за краєчок шинкваса, зуміла втриматись. Притомність мерехтіла, то віддаляючись, то повертаючись до неї. Вона чула плач Денні, але не мала уявлення, де її син. Плач линув наче з якоїсь луна-камери. Притьмарено вона побачила, що на темну поверхню шинкваса падають краплі крові розміром як десятицентові монети — це з мого носа, подумала вона. Вона закашлялась і сплюнула на підлогу. Вгору колоною її горла зринула хвиля нестерпного болю, але відтак та агонія зменшилася до постійного тупого болючого тиску… загалом стерпного.

Помалу-потроху вона спромоглася себе опанувати.

Відпустила шинквас, обернулася і побачила Джека: той лежав розпластаний на весь зріст і поруч з ним розбита пляшка. Він скидався на поваленого велетня. Денні зіщулився під касою бару, затуляючи рот обома долонями, дивлячись на свого безтямного батька.

Венді, хитаючись, підійшла до сина і торкнулась його плеча. Денні відсахнувся від неї.

— Денні, послухай мене…

— Ні, ні, — промимрив він хрипким старечим голосом. — Тато ранив тебе… ти поранила тата… тато ранив тебе… я хочу спати. Денні хоче лягти поспати.

— Денні…

— Спати, спати. Люлі-люлечки…

— Ні!

Болем їй знову продерло горло. Вона скривилась. Але син розплющив очі. Вони втомлено дивились на неї з обведених синіми тінями очниць.

Вона себе змусила заговорити спокійно, не відриваючись очима від його очей. Голос у неї був низьким і хриплим, майже шепіт. Говорити було боляче.

— Послухай мене, Денні. Це не твій тато намагався заподіяти мені зло. І я не хотіла вдіяти йому зло. Це готель вселився в нього, Денні. Це «Оверлук» вселився у твого тата. Ти мене розумієш?

Декотре розуміння почало потроху повертатися в очі Денні.

— Оте Погане, — прошепотів він. — Його тут зовсім не було раніше, правда?

— Не було. Це готель його тут поставив. Цей… — Вона зайшлася в нападі кашлю і виплюнула ще трохи крові. За відчуттям горло в неї вже розпухло вдвічі проти свого нормального розміру. — Цей готель примусив його пити. Ти чув тих людей, з якими він балакав сьогодні зранку?

— Так… готельних людей.

— Я також їх чула. А це означає, що готель стає сильнішим. Він хоче нам усім заподіяти зло. Але я гадаю… я сподіваюсь… що він здатен зробити це тільки через твого тата. Він єдиний, кого цей готель зумів уловити. Ти мене зараз розумієш, Денні? Це надзвичайно важливо, щоби ти зрозумів.

— Готель уловив тата, — безпорадно простогнав Денні, подивившись на Джека.

— Я знаю, що ти любиш свого тата. Я також його люблю. Ми мусимо пам’ятати, що це готель намагається заподіяти йому зло, і то не менше ніж нам.

Вона була переконана, що це правда. Більше того, вона гадала, що тим, ким насправді бажає заволодіти готель, мусить бути Денні, ось у чому причина того, що він зайшов так далеко… можливо, це є причиною того, чому він зміг зайти так далеко. Може навіть так бути, що якимсь невідомим способом сяйво Денні його й живить, як акумулятор живить електрообладнання в автомобілі… як завдяки акумулятору машина заводиться. Якщо вони звідси виберуться, «Оверлук» може знітитися до свого старого напівсвідомого стану, не здатний на щось більше за демонстрацію слайдів з копійчаними жахами своїм психічно найчутливішим гостям. Без Денні цей готель не був чимсь більшим за кімнату привидів у парку розваг, де хтось один або двоє могли почути жебоніння фантомних голосів гостей якогось балу-маскараду або зрідка побачити якусь бентежну річ. Але якщо він вбере Денні… сяйво Денні чи його життєву силу чи дух… назвіть це як заманеться… в себе — що може статись тоді?

Від цієї думки вона вся похолола.

— Я хочу, щоби з татом стало все добре, — промовив Денні, і в нього знову почали текти сльози.

— Я теж, — сказала вона, міцно обнімаючи сина, — і тому, серденько моє, ти мусиш допомогти мені заховати кудись твого тата. Кудись, де готель не зможе примусити його заподіяти зло нам і де він не зможе заподіяти зла собі. А потім… коли приїде твій друг Дік або парковий рейнджер, ми зможемо його звідси забрати. І, я гадаю, з ним усе знову мусить бути гаразд. З усіма нами мусить бути все гаразд. Я гадаю, є ще для цього шанс, якщо ми будемо сильними і хоробрими, як ти тоді, коли стрибнув йому на спину. Ти розумієш?

Вона благально дивилась на сина і думала, як це дивно: вона ніколи раніше не бачила, щоби він був таким схожим на Джека.

— Так, — сказав він і кивнув. — Я думаю… якщо ми зможемо вибратися звідси… все буде так, як було раніше. Куди ми можемо його заховати?

— До комори. Там є їжа, а на дверях добрий, міцний засув. Там тепло. А ми можемо їсти те, що лежить у холодильниках і в холодильному боксі. Нам усім трьом вистачить до прибуття допомоги.

— Ми зараз це зробимо?

— Так, прямо зараз. Поки він не прокинувся.

Денні підняв ляду над проміжком у шинквасі, а вона, склавши руки Джека йому на грудях, на мить прислухалась до дихання свого чоловіка. Дихання було повільним, але рівномірним. З того, як від нього тхнуло, вона вирішила, що випити він мусив дуже багато… а він же встиг відвикнути. Вона подумала, що алкоголь і удар по голові пляшкою однаково спричинилися до того, що він вимкнувся.

Вхопивши чоловіка за ноги, Венді почала тягнути його по підлозі. Вона пробула заміжньою за ним майже сім років, він лягав на неї безліч разів — рахуймо тисячі, — але ніколи не усвідомлювала, який він важкий. Її дихання з болісним свистом входило і виходило з її пораненого горла. Проте почувалася вона краще, ніж протягом багатьох попередніх днів. Вона залишилась живою. Це безцінно, після того як смерть майнула так близько. І Джек також живий. Завдяки сліпій випадковості, радше ніж плану, вони, мабуть, натрапили на єдиний спосіб, який їм усім допоможе безпечно вибратись звідси.

Важко хекаючи, вона на мить зупинилась, тримаючи ступні Джека в себе біля стегон. Довколишня обстановка призвела їй на згадку крик старого капітана в «Острові скарбів», коли сліпий П’ю передав йому чорну мітку: «Ми їм іще покажемо!»

А далі вона згадала, ніяково, що за кілька секунд по тому старий морський вовк уже лежав мертвий.

— З тобою все гаразд, мамуню? Він… він дуже сильно важкий?

— Я впораюсь.

Вона знову почала його тягнути. Денні тримався поряд з Джеком. Одна рука в того спала з грудей, і Денні делікатно, з любов’ю, поклав її на місце.

— Ти певна, мамуню?

— Так. Так буде найкраще.

— Це як замкнути його у в’язниці.

— Тільки на якийсь час.

— Гаразд тоді. Ти певна, що зможеш це зробити?

— Так.

Але при тому сама справа все ще залишалась непевною. Денні бережно підтримував голову Джека, коли вони сунули через дверні пороги, але коли вони дісталися в кухню, його руки зісковзнули з масного волосся батька. Потилиця того стукнулась об підлогу, і Джек зі стогоном заворушився.

— Треба димом, — швидко бурмотнув Джек. — Біжи тепер, принеси мені ту каністру.

Венді з Денні обмінялися напруженими, зляканими поглядами.

— Допоможи мені, — промовила вона тихим голосом.

Якусь мить Денні стояв, наче паралізований батьківським обличчям, а потім судорожно рухаючись, опинився поряд і почав разом з нею тягнути за ліву ногу. Вони тягли його по кухонній підлозі з тією повільністю, що властива кошмарам, єдиними звуками було слабеньке комашине дзижчання флуоресцентних світильників і їхнє власне натруджене дихання.

Коли досягли комори, Венді опустила ноги Джека і відвернулася відсунути засув. Денні дивився вниз на батька, який знову лежав безтямно, розслаблено. Поки вони його тягнули, ззаду в нього з-за пояса штанів вилізла пола сорочки, і Денні подумав, чи тато такий п’яний, що йому не холодно. Здавалося неправильним замикати його в коморі, наче дикого звіра, але Денні ж бачив, що він намагався зробити з мамою. Ще навіть нагорі він знав, що тато збирається це зробити. Він почув у себе в голові, як вони лаються.

(«Якби ж то нам усім опинитися не тут. Або якби це було лише сном, який мені наснився вдома, у Стовінгтоні. Якби ж то»)

Засув застряг.

Венді його смикала щосили, але він не рухався. Вона не могла відтягнути цей клятий засув. Це було тупо і несправедливо… вона ж була відчинила комору без жодних проблем, коли заходила до неї по бляшанку супу. А тепер він не поворухнеться, і що їй робити? Вони не можуть покласти Джека в холодильному боксі; він там замерзне або задихнеться на смерть. Але якщо вони покинуть його тут і він очуняє…

Джек на підлозі знову поворухнувся.

— Я про це подбаю, — промурмотів він. — Я розумію.

— Мамуню, він прокидається! — застеріг її Денні.

Уже схлипуючи, вона смикнула засув обома руками.

— Денні? — Було щось ласкаво-загрозливе, хоча все ще притьмарене, в голосі Джека. — Це ти, друже-доку?

— Просто спи собі, тату, — промовив Денні нервово. — Зараз час спати, знаєш.

Він поглянув угору, на матір, яка так само боролося з засувом, і вмент зрозумів, у чому справа. Вона забула відкрутити засув, перш ніж його відтягувати. Маленька запірка стирчала у своїй заглибині.

— Отут, — промовив він стиха і відвів її тремтячі руки вбік; майже так само нехороше тремтіли його власні руки. Він підбив запірку сподом долоні, і засув легко відсунувся.

— Швидше, — сказав Денні. Він поглянув униз. Очі Джека знову заморгали, відкриваючись, і цього разу тато дивився прямо на нього, погляд його був навдивовижу строгим, допитливим.

— Ти все списав, — повідомив йому тато. — Я знаю, що так і було. Але воно десь тут. І я його знайду. Це я тобі обіцяю. Я його знайду…

Слова його знову потонули в нерозбірливості.

Венді штовхнула двері комори коліном, ледь завважуючи гострий запах сушених фруктів, що напливав звідти. Вона знову підхопила ступні Джека і затягла його досередини. Тепер Венді вже хрипко хекала, на межі своїх сил. Коли вона смикнула за ланцюжок, яким вмикалося світло, очі Джека знову заморгали й розплющились.

— Що це ти робиш? Венді? Що ти робиш?

Вона переступила через нього.

Він виявився спритним, на диво спритним. Рука його скинулась, і, щоб уникнути захвату, їй довелося відскочити вбік, тож вона буквально вивалилися крізь двері. Та він все ж таки встиг ухопитися за край її халата, почувся глибокий муркотливий звук, з яким роздиралась тканина. Джек уже стояв навкарачки, волосся звисало йому на очі, наче в якогось важкого звіра. Великого собаки… або лева.

— Чорти б вас обох узяли. Знаю я, чого ви хочете. Але вам того не отримати. Цей готель… він мій. Це я їм потрібен. Я! Я!

— Двері, Денні! — заверещала вона. — Замкни двері!

Денні штовхнув важкі дерев’яні двері, з грюком їх затріснувши, якраз у ту мить, коли Джек стрибнув. Двері замкнулись на клямку, і Джек безпорадно вдарився об них.

Маленькі ручки Денні вхопилися за засув. Венді була надто далеко, щоби йому допомогти; питання, чи Джек залишиться замкнутим, чи на волі, мусило розрішитися протягом двох секунд. Засув вислизнув з рук Денні, він знайшов його знову і штовхнув якраз тоді, коли клямка під ним почала скажено смикатися вгору і вниз. Потім вона завмерла, натомість почулося гупання: це Джек бився у двері плечем. Засув, сталевий болт чверть дюйма діаметром, не виказував ознак послаблення. Венді дозволила собі повільно видихнути.

— Випустіть мене звідси! — скаженів Джек. — Випустіть мене! Денні, чорт, я твій батько, і я хочу вийти звідси. Зараз же роби те, що я тобі кажу!

Рука Денні машинально потягнулася до засува. Венді її вхопила і притиснула собі між грудей.

— Слухайся свого батька, Денні! Роби, що я тобі кажу! Роби, бо я так з тебе шкуру злуплю, що ти цього ніколи не забудеш. Відчини ці двері, бо інакше я тобі голову нахер відірву!

Денні подивився на матір, блідий, як віконне скло.

Вони чули, як вривається в груди і виривається з них дихання Джека за півдюймом суцільного дуба.

— Венді, випусти мене звідси! Випусти мене зараз же! Ти, дешева п’ятицентова пиздо, фригідна курво! Випусти мене! Я тобі кажу! Випусти мене і я все забуду! Якщо не випустиш, я тебе нанівець скалічу! Я тобі кажу! Я тобі так завдам, що тебе рідна матір на вулиці не впізнає. А тепер відчиняйте двері!

Денні застогнав. Венді подивилась на нього і побачила, що син уже за мить знепритомніє.

— Ходімо, доку, — сказала вона, дивуючись спокійності власного голосу. — Це не твій тато говорить, пам’ятай. Це готель.

— Поверніться сюди і випустіть мене НЕГАЙНО! — заволав Джек. Почулося дряпання, тріск, це він шарпав зсередини двері нігтями.

— Це готель, — повторив Денні. — Це готель. Я пам’ятаю. — Але він оглядався через плече, і обличчя його кривилося, таке перелякане.

Розділ сорок сьомий

Денні

Була третя після полудня цього довгого, довгого дня.

Вони сиділи в своєму помешканні на великому ліжку. Денні машинально і безупинно вертів у руках лілову модель «фольксвагена» з монстром, що стирчав з люка на даху машини.

Усю дорогу, поки йшли через фойє, вони чули биття тата в двері, биття і його голос, захриплий і роздратовано сердитий, на кшталт голосу якогось безсильного короля: він плювався обіцянками покарань, вивергав брудну лайку, обіцяючи їм обом, що вони ще пошкодують про те, що зрадили його після всіх цих років, коли він собі жили рвав заради них.

Денні думав, що нагорі їм цього вже не буде чутно, але ті самі звуки батькового шалу чудово доносила вгору шахта кухонного міні-ліфта. Мамине обличчя було блідим, на шиї в неї були жахливі коричневі садна, там, де тато намагався її…

Він усе крутив і крутив у руках модель машини, татів подарунок за те, що він виконував усі уроки з читанок.

(…де тато намагався її надто сильно вхопити…)

Мама поставила якусь свою музику на маленькому програвачі, скрипливу платівку, повну сурм і флейт. Вона втомлено йому посміхалася. Він спробував посміхнутись навзаєм, але не зумів. Навіть з ввімкнутою гучно музикою він усе одно чув, як кричить до них тато і б’ється у двері тієї комори, наче якась тварина в клітці в зоопарку. А якщо татові захочеться в туалет? Що йому тоді робити?

Денні почав плакати.

Венді відразу ж стишила звук на програвачі і підхопила сина, почала гойдати в себе на колінах.

— Денні, любий мій, усе буде добре. Обов’язково. Якщо містер Хеллоран не отримав твого послання, хтось інший нагодиться. Щойно лишень закінчиться ця завірюха. Усе одно до того часу ніхто не зміг би сюди дістатися. Хоч містер Хеллоран, хоч будь-хто інший. А от коли буря закінчиться, усе знову стане добре. Ми звідси поїдемо. А знаєш, що ми зробимо навесні? Ми, всі втрьох?

Денні похитав головою, притиснутою до її грудей. Здавалося, що весна ніколи більше не настане знову.

— Ми поїдемо на риболовлю. Орендуємо човен і поїдемо ловити рибу, як тоді, минулого року на озері Четтертон. І, може, ти вловиш окуня нам на вечерю. А може, ми не впіймаємо нічого, але час напевне проведемо чудово.

— Я люблю тебе, мамуню, — сказав він і обняв її.

— Ох, Денні, я теж тебе люблю.

Надворі ухав і підвивав вітер.

Близько половини на п’яту, якраз коли почало губитися світло дня, крики припинилися.

На той час обоє вони перебували в неспокійному напівсні, Венді так і тримала Денні на руках і не прокинулась. Але Денні прокинувся. Чомусь ця тиша здавалася гіршою, загрозливішою за ті крики й удари в міцні двері комори. Чи тато знову заснув? Чи помер? Чи що?

(«чи він вибрався звідти?»)

Минуло хвилин з п’ятнадцять, і тишу порушило дратівне, грубе, металеве торохкання. Почулося важке рипіння, потім механічний стугін. Скрикнувши, прокинулась Венді.

Це знову почав їздити великий ліфт.

Вони дослухались до нього з широко розплющеними очима, обнімаючи одне одного. Ліфт їздив з поверху на поверх, відсовуючись, деренчала його решітка, брязкали, відчиняючись навстіж, мідні двері. Лунав сміх, п’яні вигуки, подеколи хтось звискував, щось розбивалося.

Навкруг них поставав до життя «Оверлук».

Розділ сорок восьмий

Джек

Він сидів на підлозі комори, розставивши простягнуті вперед ноги, між якими стояла коробка крекерів «Трісквіт», і дивився на двері[291]. Він один по одному жував ті крекери, не відчуваючи смаку; їв їх просто тому, що мусив бодай щось з’їсти. Коли він звідси вибереться, йому знадобиться сила. Багато сили.

Заразом подумалося, що ніколи в своєму житті він не почувався ще таким жалюгідним. Його розум і тіло вкупі складали обширний манускрипт болю. Голова боліла жахливо, і біль той похмільно сіпався. Були й усі супутні симптоми: у роті такий смак, ніби там граблями гній заскороджували, у вухах дзвеніло, серце билося в суперважкому, гупотливому ритмі, наче в тамтам. На додаток, після кидання на двері дико боліли обидва плеча, а горло саднило, вчувалось обідраним від безплідних криків. Праву долоню він собі розідрав об дверну клямку.

Та лишень йому тільки вибратися звідси, завдасть він тоді декому перцю.

Він жував «трісквіти» один по одному, відмовляючись скоритися своєму стражденному шлунку, який волів би все виригати назад. Він подумав про екседрин у себе в кишені, але вирішив почекати, поки шлунок трохи заспокоїться. Нема сенсу ковтати болетамівне, якщо можеш відразу ж його виблювати. Працюй мозком. Уславленим мозком Джека Торренса. Хіба ти не той парубок, що був цілився заробляти на життя власною кебетою? Джек Торренс, автор бестселерів. Джек Торренс, визнаний драматург, що отримав нагороду Нью-Йоркського гурту критиків. Джек Торренс, літератор, шанований мислитель, який у сімдесят років отримав Пулітцерівську премію за проникливу книгу мемуарів «Моє життя в двадцятому столітті»[292]. Будь що з цього лайна уварювалося до тієї ж ідеї — жити коштом власної кебети.

Жити власною кебетою, це означає — завжди знати, де ховаються оси.

Він вкинув до рота черговий «трісквіт» і почав жувати.

Насправді ж дійшло до того, теоретизував він, що родина втратила до нього довіру. Втратила віру в те, що він знає, що є для них найкращим і як того досягти. Дружина намагалася усунути його від влади, спершу порядними

(певною мірою)

засобами, а потім і брудними. Коли її дрібні натяки і плаксиві заперечення було спростовано його добре аргументованими доказами, вона налаштувала проти нього його рідного сина, намагалася вбити його пляшкою, а потім замкнула його, лишень тільки подумати, у цій чортовій, йобаній коморі.

Та все ж якийсь тихесенький внутрішній голос не давав йому спокою.

(«Так, але звідки взявся алкоголь? Хіба не в цьому насправді полягає головне питання? Ти ж знаєш, що трапляється, коли ти п’єш, ти знаєш це зі свого гіркого досвіду. Коли ти п’єш, ти втрачаєш кебету»)

Він пожбурив коробку крекерів через усю невеличку комору. Вдарившись об полицю з бляшанками консервів, коробка впала на підлогу. Він подивився на неї, втер губи, а потім поглянув собі на годинник. Уже було майже пів на сьому. Він просидів тут кілька годин. Власна дружина замкнула його, і він просидів тут уже кілька чортових довгих годин.

Він уже був готовий співчувати своєму батькові.

Питання, якого він ніколи раніше собі не ставив, зрозумів зараз Джек, полягає в тому, що перш за все спонукало його батька до пияцтва? А й справді… якщо просто взяти те, що його колишні учні полюбляли називати «кінчена задрипа»… хіба це не про жінку, на якій той був одружений? Кухонна ганчірка, а не жінка, що завжди безмовно совалася по хаті з виразом страдницької приреченості на обличчі? Ядро на ланцюзі при татовій щиколотці? Ні, не ядро на ланцюзі. Вона ніколи активно не намагалася ув’язнити тата, як це зробила Венді з ним самим. У Джекового батька це, либонь, було більше схожим на долю Мактіґа, дантиста з великого роману Френка Норріса: прикутий посеред пустелі кайданками до мерця[293]. Так, це вже краще. Розумово й духовно мертва, його матір була прикутою до його батька кайданками шлюбу. І все ж таки тато намагався чинити праведно, коли тяг крізь життя її гниючий труп. Він намагався виховати чотирьох дітей так, щоби вони вміли відрізняти добре від поганого, щоби розуміли дисципліну і, понад усе, шанували свого батька.

Ну, вони виявилися невдячними, геть усі, включно з ним самим. І от тепер він за це розплачується; його власний син також виявився невдячним. Але надія є. Якось він звідси вибереться. Він їх обох покарає, і то жорстоко. Він покаже Денні приклад, а отже, одного дня, коли Денні вже буде дорослим, Денні краще за свого батька знатиме, як треба чинити.

Джек згадав ту недільну вечерю, коли його батько просто за столом віддубасив матір… як вжахнувся тоді він і всі інші. Тепер він розумів, що то було необхідним, що його батько тоді лише прикидався п’яним, весь час залишаючись проникливим і уважним, пильнуючи найменші ознаки неповаги.

Джек порачкував по «трісквіти» і знову почав їх їсти, сівши під дверима, які його дружина так підступно замкнула на засув. Він загадався, що ж саме помітив тоді його батько і як він, завдяки своїй симуляції, її підловив? Чи вона потихеньку підсміювалася з нього? Показувала язика, прикриваючись долонею? Чи робила безсоромні жести пальцями? Чи тільки згорда, звисока дивилась на нього, переконана, що він надто отупів від пияцтва, щоби це помітити? Що воно там не було, але він її на цьому підловив і покарав жорстко. І тепер, через двадцять років по тому, Джек нарешті визнав татову мудрість.

Звісно, ви можете сказати, що тато був дурнем, якщо оженився на такій жінці, перш за все прикувавши себе кайданками до цього трупа… до того ж трупа нешанобливого. Але за шлюб взятий похапливо розплачуєшся неквапливо, цілком можливо, що й татів тато був одруженим на такого ж типу жінці, отже, й Джеків тато несвідомо взяв за себе таку, а потім і сам Джек. От тільки його дружина, замість того аби вдовольнитися пасивною роллю нищительки однієї кар’єри й руйнівниці іншої, зробила вибір на користь згубно активної діяльності, намагаючись знищити його останній і найкращий шанс: увійти до складу персоналу «Оверлука» і, можливо, піднятися… по відповідних сходинках до посади менеджера, в належний час. Вона намагається ізолювати від нього Денні, а Денні є його вхідним квитком. Це глупство, звісно — навіщо б їм бажати сина, коли вони можуть отримати його батька? — але роботодавці часто мають дурні ідеї, і вони висунули саме таку умову.

Йому не вдасться її переконати, тепер він це вже зрозумів. Він намагався її переконати в салон-барі «Колорадо», і вона відмовилася слухати, натомість віддячила йому пляшкою по голові. Але з’явиться й інша нагода, і то скоро. Він звідси вибереться.

Раптом, затамувавши подих, він нахилив набік голову. Десь на роялі грали бугі-вугі, там сміялися, ляскаючи в ритм долонями, люди. Звуки крізь ці важкі дерев’яні двері долинали приглушено, але чутно. Гралася пісня «Гаряче буде цього вечора в старому містечку»[294].

Пальці його розпачливо стиснулись у кулаки; довелося стримувати себе, щоби не почати гатити ними в двері. Там знову розпочалася вечірка. Там досхочу литиметься випивка. Десь, із кимсь іншим танцюватиме та дівчина, під білою шовковою сукнею якої вчувалася така запаморочлива голизна.

— Ви за це заплатите! — завив він. — Прокляття на вас обох, ви мені заплатите! Дістанеться вам чортових ліків за це, я вам обіцяю! Ви…

— Стоп, стоп, хвилиночку, — почувся просто з-за дверей заспокійливий голос. — Нема потреби так кричати, старий знайомцю. Я чую вас чудово.

Джек зволікся на рівні.

— Ґрейді? Це ви?

— Так, сер. Саме так. Схоже, вас там замкнено.

— Випустіть мене, Ґрейді. Швиденько.

— Бачу, вам було не до снаги подбати про ту справу, яку ми обговорювали, сер. Направлення вашої дружини і сина.

— Саме вони мене й замкнули тут. Відсуньте засув, заради Бога!

— Ви дозволили їм себе замкнути? — в голосі Ґрейді позначилося вишколене здивування. — О Боже. Уполовину менша за вас жінка і маленький хлопчик? Ледве чи показує це в вас необхідний вищому управлінцю характер, хіба не так?

На правій скроні Джека запульсувала спіралька вен.

— Випустіть мене, Ґрейді. Я про них подбаю.

— А чи справді, сер? Хотілося б вірити. — Вишколене здивування поступилося місцем вишколеному жалю. — Мені боляче це казати, але я маю сумніви. Я — а також й інші — насправді дійшли висновку, що ви не поставилися до справи з усім серцем, сер. Що вам це не… до снаги.

— Я все зроблю! — крикнув Джек. — Зроблю, присягаюсь!

— Приведете нам вашого сина?

— Так! Так!

— Ваша дружина вельми цьому опиратиметься, містере Торренс. А вона здається… дещо сильнішою, ніж нам уявлялося. Дещо винахідливішою. Звичайно, схоже на те, що все найкраще вона запозичила від вас. — Ґрейді гмикнув. — Можливо, містере Торренс, нам краще було б від самого початку мати справу з нею.

— Я приведу його, присягаюся, — запевняв Джек. Він уже притискався обличчям до дверей. Весь спітнілий. — Вона не чинитиме опору. Клянуся, що не чинитиме. Не буде в змозі.

— Боюся, вам доведеться вбити її, — промовив Ґрейді холодно.

— Я зроблю все, що мушу зробити. Тільки випустіть мене.

— Ви даєте ваше слово, сер? — наполягав Ґрейді.

— Даю слово, обіцянку, священну присягу, що збіса ви лишень тільки побажаєте. Якщо ви…

Почулося приглушене клацання, це відсунувся засув. Двері зрушилися, прочинившись на якусь чверть дюйма. Джек занімів, йому перехопило дух. На мить він відчув, що за цими дверима чигає сама смерть.

Це відчуття минулося.

Він прошепотів:

— Дякую вам, Ґрейді. Клянуся, ви про це не пошкодуєте. Присягаюся, що ні.

Відповіді на це не було. Він усвідомив, що всі звуки щезли, окрім холодних завивань вітру надворі.

Він штовхнув двері комори навстіж; рипнули стиха завіси.

У кухні було пусто. Ґрейді зник. Усе тут було нерухомим, закляклим під сліпучо-холодним білим світлом горішніх флуоресцентних ламп. Його очі зупинилися на робочому блок-столі, за яким вони всі втрьох зазвичай їли.

Там містилися: чарка для мартіні, 0,75-літрова пляшка джину і пластикова тарілочка, повна оливок.

Притулений до стола, стояв молоток для роуку з реманентного складу.

Джек довго дивився на нього.

А потім голос, значно глибший і владніший за голос Ґрейді, заговорив звідкілясь, звідусюди… зсередини Джека.

(«Дотримайтесь своєї обіцянки, містере Торренс»)

— Обов’язково, — промовив він. У власному голосі він почув сервільну підлесливість, але не був у змозі її контролювати. — Обов’язково.

Він пройшов до блок-столу і поклав руку на держак молотка.

Підважив його.

Махнув ним.

Той зловісно свиснув у повітрі.

Джек Торренс заусміхався.

Розділ сорок дев’ятий

Хеллоран проривається в гори

Була вже за чверть друга дня, коли, судячи з заліплених снігом дорожніх знаків і одометра його герцівського «б’юїка», Хеллорану залишилося менше трьох миль до Естес-Парку, і тут його врешті-решт також знесло з дороги.

Тут, у горах, сніг падав швидше й скаженіше, ніж Хеллоран бодай-колись бачив (що, по правді сказати, траплялося з ним, либонь, нечасто, оскільки Хеллоран упродовж усього свого життя намагався бачити сніг якомога рідше), а вітер бісився химерними поривами — то з заходу нападав, то з півночі, всуціль закидаючи хмарами пухнастого снігу поле зору, змушуючи Діка знову й знову холодно усвідомлювати, що, якщо він проґавить якийсь поворот, його «Електра» запросто може пірнути сторчма вниз з дороги і ще двісті футів летіти перекидьки до самого дна. Справу ще більше погіршував його аматорський статус зимового водія. Йому лячно було, що жовта розділова смуга схована під плинним, крутливим снігом, його лякали важкі пориви вітру, який беззаборонно дув крізь западини між пагорбів, змушуючи поковзом никати важкий «б’юїк». Його лякало те, що попереджувальні дорожні знаки здебільшого були замасковані снігом, тож хоч монету підкидай — чи дорога далі попереду заверне вліво чи вправо за цим білим кіноекраном драйв-іну, крізь який, як йому здавалося, він їде[295]. Йому було лячно, авжеж. Він вів машину в холодному поті відтоді, як почав дертись на пагорби на захід від Боулдера й Лайонса, торкаючись педалей акселератора й гальм, немов вони були вазами епохи Мін[296]. Диск-жокей по радіо поміж рок-н-роловими мелодіями постійно благав автомобілістів триматися подалі від головних шосе і ні за яких умов не їхати в гори, бо багато доріг зараз непроїжджі і всі з них небезпечні. Прозвучали повідомлення про низку невеликих аварій і дві серйозні: гурт лижників у мікроавтобусі «фольксваген» і якась родина, що мандрувала в Альбукерке через гори Сангре-де-Кристо[297]. Загальний рахунок обох катастроф — четверо загиблих і п’ятеро поранених. «Отже, тримайтесь подалі від тих доріг, залишаючись при гарній музиці з нами, на «Кей-Ем-Ті-Екс»», — підсумував діджей бадьоро, і тут же поглибив Хеллоранів розпач, увімкнувши «Пори року на сонечку»: «Ми раділи, ми втішались, ми були…» — мурмотів безжурно Террі Джекс[298], і Хеллоран зло вимкнув радіоприймач, розуміючи, що вже за п’ять хвилин увімкне його знов. Без різниці, яка там буде погань, все ж таки з ним краще, ніж їхати самотнім крізь це біле навіженство.

(«Визнай, як є. Цесий чорний хлоп перестраханий невжарт… ажно жижки і спина ріднесенька йому трясуцця!»)

Веселіше від цього аж ніяк не стало. Він відступився б ще до того, як проминув Боулдер, якби не його одержимість думкою, що з хлопчиком там якась жахлива біда. Навіть зараз тихесенький голосок під затиллям його черепа — радше голос здорового глузду, аніж боягузтва — підказував йому залягти в барліг у якомусь мотелі в Естес-Парку й перечекати цю ніч, поки снігоочисники знову звільнять бодай центральну смугу. Той самий голос нагадував йому про смикану посадку лайнера у Стейпелтоні, про його спадливе відчуття, ніби літак зараз прийдеться сторч носом, доставивши своїх пасажирів, замість ворітець номер тридцять дев’ять терміналу Б в аеровокзалі, до воріт пекла. Але здоровий глузд не міг протистояти одержимості. Це мусить статись сьогодні. Це лише його власне невезіння, ця снігова завірюха. Він мусить її подолати. Він побоювався, що, якщо відступиться, йому доведеться долати дещо значно гірше у своїх снах.

Вітер налетів знову, цього разу з північного сходу, так би мовити, дав м’ячу англійського гвинта, і Хеллоран знов опинився відрізаним від непевних обрисів гір, і навіть від парапетів по обох боках дороги. Він вів машину крізь біле ніщо.

А тоді з цієї юшки заманячили потужні натрові лампи фар снігоочисника, що насувався, і охоплений жахом Хеллоран побачив, що, замість правити повз нього, ніс «б’юїка» націлений прямо між тих фар. Снігоочисник теж не вельми переймався тим, щоби триматися власного боку дороги, а Хеллоран дозволив «б’юїку» рискати.

Крізь виття вітру проринуло скреготливе ревіння дизельного двигуна, а потім і звук сирени снігоочисника, жорсткий, довгий, майже оглушливий.

Яйця Хеллорана перетворилися на два маленьких, зморщених мішечки, заповнених товченою кригою. Його нутрощі обернулись на щось схоже на велику масу пластиліну.

З білості тепер уже матеріалізувався колір, заліплений снігом жовтогарячий. Хеллоран побачив високу кабіну, навіть фігуру водія, що жестикулював, поза єдиним довгим скребковим ножем. Він побачив відкидні, у формі V, ножі, що випорскували на ліве узбіччя сніг, немов мертвотно-блідий димний вихлоп.

ВАААААААААА! обурено вила сирена.

Дік наліг на акселератор, мов на груди вельми коханої жінки, і «б’юїк» скажено стрибнув уперед і правіше. Там не було парапету; снігоочисники, що прямували не донизу, а вгору, мусили скидати сніг просто в прірву.

(«Тут прірва, о, так, саме прірва…»)

Бокові ножі, на повні чотири фути вищі за дах «Електри», промайнули з зазором якихось пару дюймів зліва від Хеллорана. Поки снігоочисник цілком не проїхав повз нього, Хеллоран думав, що катастрофа неминуча. Молитва, що була напівартикульованим вибаченням перед хлопчиком, якимсь рваним клаптем пурхнула крізь його мозок.

А потім снігоочисник опинився позаду, його обертові сині вогні миготливо спалахували в люстерку заднього огляду Хеллорана.

Він крутонув кермо «б’юїка» назад вліво, але нічого не відбулося. Втеча продовжувалася поковзом, і «б’юїк» сонно плив до краю прірви, пінячись снігом з-під бризковиків. Він рвонув кермо в протилежний бік, у напрямку зсунення, і перед з задом машини почали мінятись місцями. Уже в паніці, він різко натиснув на гальма і тоді почув жорсткий удар. Дорога перед ним пропала… він дивився в бездонне провалля вируючого снігу з ледь видимими зеленаво-сірими соснами далеко й глибоко внизу.

(«я вже йду, свята Ісусова матір, я стартую»)

Й от тоді-то машина зупинилась, похилившись уперед під кутом тридцять градусів, ліве крило прим’яте до відбійника, задні колеса майже підняті над дорогою. Вони лише безпорадно крутилися, коли Хеллоран спробував дати задній хід. Його серце дрібушило, наче під барабанними паличками Джина Крупи[299].

Він виліз — дуже обережно виліз — і обійшов «б’юїк» з тилу.

Так він там і стояв, у розпачі дивлячись на задні колеса, коли позаду нього бадьорий голос промовив:

— Привіт, друзяко. Ну, ти, ма’ть, був обісрався на всю масть.

Дік обернувся і побачив снігоочисник ярдів за сорок далі на дорозі, прихований за вируючим снігом, крізь який проглядали лише вали темно-коричневого вихлопу і сині обертові мигавки нагорі. Його водій стояв просто в Діка за спиною, одягнений у довгий кожух з овчини і непромокний плащ поверх нього. На голові у водія стирчав машиністський картуз у дрібну синьо-білу смужечку, і Хеллорану важко було второпати, яким чином той тримається проти цього гризотного вітру.

(«Клей. Як у Бога вірую, він напевне приклеєний»)

— Привіт, — сказав він. — Ви можете витягти мене назад на дорогу?

— О, гадаю, можна, — відповів водій снігоочисника. — Що ви збіса забув тут, нагорі, містере? Гарний спосіб себе уколошкати.

— Невідкладна справа.

— Нічого нема аж такого невідкладного, — промовив водій снігоочисника неспішно і м’яко, немов розмовляв з кимсь розумово дефектним. — Якби ви вдарився об той стовпчик натроха-дрібку сильніше, ніхто б вас звідтам не дістав аж до самого Дня дурня. Нетутейший авжеж?

— Так. І мене б не було тут, якби моя справа не була такою невідкладною, як я кажу.

— Оце так? — Водій компанійськи перемінив позу, немов вони теревенили про щось п’яте-десяте десь на задньому ґанку, а не стояли серед хуртовини на півдорозі між її виттям і прірвою з Хеллорановою машиною, непевно завислою над верхівками дерев за три сотні футів внизу.

— Куди прямуєте? До Естесу?

— Ні, до того місця, що зветься готель «Оверлук». Це трохи далі, за Сайдвіндером…

Але водій страждальницьки похитав головою.

— Гадаю, я досить добре знаю, де воно, — сказав він. — Містере, ви нізащо не підніметеся до того старого «Оверлуку». На тих дорогах, між Естес-Парком і Сайдвіндером, там просто чортова клята веремія. Позаду нас намітає відразу, нема значення, як ми вперто пхаємо той сніг. Кілька миль назад я продирався крізь такі замети, що були збіса футів з шість упоперек. А навіть якщо ви б дістався Сайдвіндеру, то й що, дорога закрита звідтам аж до самого Бакленду в Юті. Нє. — Він помотав головою. — Нізащо, містере. Нізащо вам не вдасться.

— Я мушу спробувати, — сказав Хеллоран, скликавши свої останні резерви терплячості, аби утримувати нормальним голос. — Там хлопчик, нагорі…

— Хлопчик? Нє. Той «Оверлук» закриваєцця вже наприкінці вересня. Нема зиску тримати його відкритим довше. Забагато гівнометелиць, як отся.

— Він син доглядача. Він у біді.

— Звідки б ви це мусив взнати?

Його терпіння лопнуло.

— Заради Христа, ви збираєтеся отак і стояти тут і теліпати язиком зі мною весь день? Я знаю, знаю я! Досить, ви мене витягнете назад на дорогу чи ні?

— Троха гарикливий, ви тобто, нє? — зауважив водій без особливого обурення. — Атож, лізьте собі в машину. Ланцюг лежить у мене за сидінням.

Хеллоран знову сів за кермо, його тільки тепер, через запізнілу реакцію, почало трусити. Руки в нього майже всуціль задерев’яніли. Він забув прихопити з собою рукавички.

Снігоочисник здав задом до «б’юїка», і він побачив, що його водій виліз з довгою бухтою ланцюга. Хеллоран відчинив двері і закричав:

— Що я маю робити, щоби допомогти?

— Не заважай, ото й усе, — крикнув у відповідь водій. — Це займе хіба мить.

Що й справдилося. Крізь корпус «б’юїка» перебіг дрож, коли ланцюг туго натягнувся, а вже за секунду Дік опинився знов на дорозі, націлений більш-менш у бік Естес-Парку. Водій снігоочисника підійшов до його вікна і постукав у небитку шибку. Хеллоран опустив скло.

— Дякую, — сказав він. — Перепрошую, що я кричав на вас.

— Чував я криків і раніше, — вишкірився водій. — Гадаю, ви був типу в запалі. Осьо, візьміть. — Пара огрядних синіх рукавиць упала Хеллорану на коліна. — Вони вам згодяться, коли знов знесе з дороги, я гадаю. Підморожує. Вдягайте, якщо не хочеш решту життя длубатися в носі в’язальним гачком. А потім пришлеш назад. Моя дружина їх зв’язала, тож я до них небайдужий. Ім’я й адреса вшиті просто в підкладку. Мене звуть Говардом Коттреллом, до речі. Просто надішлете їх, коли вони вам стануть більше не треба. І я не бажаю платити за поштові послуги, зважай.

— Гаразд, — сказав Хеллоран. — Дякую. Вельми збіса дуже.

— Обережним будь. Я б тебе сам доправив, але заклопотаний зараз, як той кіт посеред плутанини гітарних струн.

— Та все гаразд. Ще раз дякую.

Він уже почав було піднімати вікно, але Коттрелл його зупинив.

— Коли доберешся до Сайдвіндеру — якщо доберешся до Сайдвіндеру, — зайди до Дуркіна в «Коноко»[300]. То просто поруч з більботекою. Не розминешся. Спитай Леррі Дуркіна. Скажи йому, що те’ Гові Коттрелл прислав і що ти хо’ найняти в нього снігохід. Назвеш моє ім’я й покажеш оці рукавиці, він тобі скине з ціни.

— Ще раз дякую, — сказав Хеллоран.

Коттрелл кивнув:

— Кумедно. Нема як тобі дізнатися, що хтось там, нагорі, в «Оверлуку», в біді… телефонні дроти обірвані, це точно, як стій. Але я тобі вірю. Буває іноді в мене таке чуття.

Хеллоран кивнув:

— У мене теж іноді.

— Йо. Розумію, ти такий. Але бережися.

— Буду.

Махнувши рукою на прощання, Коттрелл зник у вируючому присмерку, його машиністський картуз так само хвацько стирчав на голові. Хеллоран завівся, ланцюги заборсалися в сніговому покриві і врешті зарилися в нього достатньо, щоби зрушити «б’юїк» з місця. Позаду нього Говард Коттрелл видав прощальний — хай щастить — гудок сиреною свого снігоочисника, хоча це не було аж таким обов’язковим, Хеллоран відчував, що той бажає йому удачі.

Отже, два сяйва протягом одного дня, подумав він, отже, слід, либонь, вбачати в цьому добру прикмету. Але він не вірив у прикмети, ані в добрі, ані в погані. А стрінути за один день двох людей з сяйвом (тоді як зазвичай він не стикався більш як з чотирма чи п’ятьма протягом цілого року) — це могло не означати нічого. Те відчуття доконечності,

(«ніби всі речі вже спаковано»)

якого він не міг цілком описати словами, так само чіпко перебувало в ньому. Воно було…

На крутому повороті «б’юїк» норовливо сіпнувся навскіс, і Хеллоран обережно убрав його в шори, ледь наважуючись вдихнути. Він знов увімкнув радіо, і там співала Аріта, і Аріта це було чудово[301]. Він будь-якого дня зрадів би її компанії в герцівському «б’юїку».

Черговий порив вітру стусонув машину, змусивши її похитнутись і сковзнути вбік. Хеллоран лайнувся на нього, пильніше згорбившись над кермом. Аріта завершила свою пісню, й по тому знову ввімкнувся жокей з нагадуванням Діку, що кермування машиною сьогодні — це гарний спосіб убитися на смерть.

Хеллоран різко вимкнув радіо.

Він зумів дістатися до Сайдвіндера, хоча дорога туди від Естес-Парку забрала чотири з половиною години. На той час, коли він потрапив на Верховинне шосе, вже запала повна темрява, але снігова буря не виказувала ознак послаблення. Двічі йому довелось зупинятися перед сніговими кучугурами, що заввишки дорівнювали даху його автомобіля, і чекати, поки під’їдуть снігоочисники і проб’ють у них проріхи. Один з тих заметів очисник прорив на його боці дороги, і він вкотре опинився на волосинці перед небезпекою. Той водій просто вильнув повз його авто, не виходячи поточити ляси, але послав Дікові один з тих двох пальцевих жестів, що добре знані усім старшим десяти років американцям, і той жест не був знаком миру.

Здавалося, що ближче він під’їжджає до «Оверлука», то дужчає його прагнення поспішати. Він помітив, що майже постійно поглядає собі на годинник. Стрілки, здавалося, поспішають теж.

Через десять хвилин після того, як завернув на Верховинне, він проминув два дорожніх знаки. Горластий вітер обідрав з них обох снігові упаковки, тож Хеллоран зміг прочитати написи. САЙДВІНДЕР ДЕСЯТЬ — повідомляв перший. А другий: ДОРОГА ПОПЕРЕДУ ЗАКРИТА НА ДВАНАДЦЯТЬ МИЛЬ ПРОТЯГОМ ЗИМОВИХ МІСЯЦІВ.

— Леррі Дуркін, — промурмотів собі Хеллоран. У приглушеному зеленому світлі приладової панелі його темне обличчя мало втомлений і напружений вигляд. Було десять хвилин по шостій. — «Коноко» біля бібліотеки. Леррі…

І тоді його вдарило на повну силу — запах помаранчів і на повну силу важке, повне ненависті, смертовбивче:

«ЗАБИРАЙСЯ ЗВІДСИ ТИ БРУДНИЙ НІҐҐЕР ЦЕ НЕ ТВОЯ СПРАВА НІҐҐЕРЕ РОЗВЕРТАЙСЯ РОЗВЕРТАЙСЯ ГЕТЬ АБО МИ ТЕБЕ ВБ’ЄМО ПОВІСИМО ТЕБЕ НА ГІЛЛЯЦІ ТИ ЙОБАНИЙ ЧОРНОЗАДИЙ СЕРУН А ТОДІ СПАЛИМО ТВОЄ ТІЛО САМЕ ТАК МИ РОБИМО З НІҐҐЕРАМИ ТОМУ РОЗВЕРТАЙСЯ ЗАРАЗ ЖЕ НАЗАД»

Хеллорран закричав у тісному казематі машини. Це послання надійшло йому не словами, а низкою головоломних картинок, що вбивалися йому в мозок з несамовитою силою. Він відірвав руки від керма, щоби відмахнути геть ці образи.

Відтак його машина вдарилась бортом об стійку парапету, відскочила, наполовину розвернулась і зупинилась. Безпорадно крутились задні колеса.

Хеллоран пересмикнув важіль коробки передач у позицію «паркінг», а потім закрив долонями собі обличчя. Він не зовсім плакав; те, що виривалося з нього, було радше конвульсійними звуками «ох-ох-ох». Здіймалися й опускались груди. Він розумів, що, якби цей вибух застав його на відтинку дороги з проваллям з якогось боку, він уже запросто міг бути мертвим. Можливо, саме в цьому й полягав задум. І його може вдарити знову, будь-якої миті. Йому варто було б захиститись від цього. Його оточувала якась червона сила надзвичайної потужності, що могла бути пам’яттю. Його занурювало в інстинкт.

Відірвавши долоні від обличчя, він обережно розплющив очі. Нічого. Якщо щось і намагалося його знову налякати, воно не пробилося. Він був відгороджений.

Чи трапилося таке з хлопчиком? Боже правий, чи таке трапилося з маленьким хлопчиком?

З усіх тих образів його непокоїли звуки — якесь приглушене хлюпання, ніби молоток вдаряє по грузькій головці сиру. Що це означало?

(«Господи-Ісусе, хай тільки це діється не з маленьким хлопчиком, прошу, Господи»)

Він перекинув важіль на малу швидкість і водночас додав двигуну газу. Колеса прокрутились, зчепились, прокрутились і вчепились знову. «Б’юїк» почав рухатись, його фари слабенько прорізалися крізь вируючий сніг. Хеллоран поглянув собі на годинник. Уже майже половина на сьому. І почало зростати відчуття, що дійсно вже занадто пізно.

Розділ п’ятдесятий

Арак

Венді Торренс у нерішучості стояла посеред спальні, дивлячись на сина, який уже міцно спав.

Півгодини тому всі звуки припинилися. Геть усі, одночасно. Звуки ліфта, вечірки, відкривання й закривання дверей. Замість подарувати полегшення, це посилило напруження, яке почало вибудовуватися в її мозку ще дужче; це скидалося на зловісне затишшя перед фінальним скаженим нападом бурі. Але Денні задрімав майже відразу; спершу почав куняти, іноді трішки стріпуючись, а останні десь хвилин з десять, як він запав у міцніший сон. Навіть дивлячись прямо на нього, вона ледь підмічала, як здіймаються й опускаються його вузесенькі груди.

Венді загадалася, коли ж це він востаннє мав повноцінний нічний сон, без виснажливих сновидінь чи довгих періодів нічного безсоння з прислуханням до звуків гулянок, які стали чутними — і видимими — їй самій лише пару днів тому, коли тиск «Оверлука» на них усіх трьох посилився.

(«реальний надприродний феномен чи груповий гіпноз?»)

Цього вона не знала і не вважала, що це має якесь значення. Те, що тут відбувається, у будь-якому разі смертоносне. Вона подивилась на Денні й подумала,

(«дай Боже йому полежати спокійно»)

якщо його ніщо не потривожить, він може так і проспати всю решту ночі. Який там не є той його талант, але він усе ще маленький хлопчик і потребує відпочинку.

Це про Джека вона почала зараз турбуватися.

Вона скривилась від раптового болю і, прибравши руку від рота, побачила, що відірвала собі ніготь. А нігті для неї були тим, що вона завжди намагалася тримати в гарному стані. Недостатньо довгі, щоби зватися марнославними кігтями, але все одно гарної форми і

(«і чому це тебе раптом почали турбувати власні нігті?»)

Вона стиха розсміялася, але то був тремтливий звук, безрадісний.

Спершу Джек перестав вити й битися в двері. Потім знову почалась та вечірка

(«а чи вона коли-небудь припиняється? може, інколи вона зсувається в трішечки інший аспект часу, звідки їм не передбачено її чути?»)

під акомпанемент скреготливого, брязкітливого ліфта. Потім і те припинилося. У цій новій тиші, коли вже засинав Денні, їй уявилося, ніби з кухні, майже прямо під їх помешканням, вона чує тихі змовницькі голоси. Спершу вона списала це на вітер, бо той вмів імітувати людей у широкому вокальному діапазоні: від схожого на шелест паперів шепоту голосів при смертному одрі, задуваючи біля дверей і віконних рам, до відчайдушного верещання довкола піддашків… голосом жінки, що тікає від вбивці в якійсь дешевій мелодрамі. Проте, заціпеніло сидячи біля Денні, вона дедалі дужче схилялась до думки, що там дійсно звучать чиїсь голоси.

Джек і хтось ще обговорюють, як йому вибратися з комори.

Обговорюють вбивство його дружини і сина.

У цьому не буде нічого нового всередині цих стін, убивства здійснювалися тут і раніше.

Вона підійшла до обігрівально-вентиляційного отвору і приклала вухо до решітки, але саме в цей момент загуділа топка і всі звуки потонули в потоці теплого повітря, що надходило з підвалу. Коли топка, це було п’ять хвилин тому, знову вимкнулась, у готелі запанувала цілковита тиша, за винятком вітру, піскуватих бризок снігу на будівлю та подекуди стогону якоїсь дошки.

Вона опустила очі на свій зірваний ніготь. З-під нього виступали маленькі бісеринки крові.

(«Джек вибрався»)

(«Не кажи дурниць»)

(«Авжеж, він на волі. Він взяв ніж з кухні або, може, м’ясницький сікач. Саме зараз він піднімається сюди, наступаючи на бокові краєчки східців, щоби ті не рипіли»)

(«!Ти сказилася!»)

Губи в неї тремтіли, якусь мить їй здавалося, що всі ці слова вона щойно прокричала вголос. Але тиша так і трималася.

З’явилося відчуття, ніби її спостерігають.

Вона різко обернулась і втупилась у затемнене ніччю вікно і в гидотне біле обличчя з білими колами навкруг очей, що бурмотіло до неї, обличчя моторошного безумця, який весь час ховався в цих стогінливих стінах…

То були лише морозні візерунки з зовнішнього боку шибки.

Вона випустила з легень повітря довгим, шелестливим шепотом страху, і їй здалося, ніби звідкілясь почулося — і цього разу цілком ясно — насмішкувате хихотіння.

(«Ти сахаєшся тіней. Тут і без цього достатньо кепсько. До завтрашнього ранку ти вже станеш готовою для кімнати з м’якими стінами»)

Існував тільки один спосіб розвіяти ці страхи, і вона знала, в чому він полягає.

Вона мусить зійти донизу і впевнитися, що Джек досі в коморі.

Дуже просто. Спуститися. Коротко поглянути. Повернутись нагору. Ох, по дорозі зупинитись, забрати тацю з реєстраційної стійки. Омлет доведеться викинути, але суп можна ще розігріти на електроплитці біля Джекової друкарської машинки.

(«О так і не дати себе вбити якщо він там унизу з ножем»)

Вона підійшла до комода, намагаючись скинути з себе пелену того страху, що оповив її. Розсипані на стільниці комода лежали дрібні монети, там був стосик чеків за бензин для готельного пікапа, дві люльки, які Джек всюди возив за собою, але рідко курив… і низка його ключів.

Вона підібрала їх, якусь мить потримала в руці, а потім поклала назад. Була зринула ідея замкнути за собою двері спальні, але вона виявилася їй просто не до душі. Денні спить. Розпливчасті думки про пожежу промайнули їй крізь мозок, і ще щось дзьобнуло її дужче, але вона це зневажила.

Перетнувши кімнату, Венді на мить нерішуче зупинилася перед дверима, потім дістала з кишені халата ніж і затисла в правій руці його дерев’яну колодку.

Потягнула, відчиняючи, двері.

У короткому коридорчику, що вів до їхнього помешкання, було пусто. Усі повішені через рівні проміжки електричні настінні канделябри яскраво горіли, чудово висвічуючи синє тло килима і його в’юнкий, плутаний узор.

(«Бачиш? Тут жодних страховиськ»)

(«Авжеж, звісно, що нема. Вони хочуть виманити тебе. Вони хочуть, щоби ти зробила щось дурне, суто жіноче, і саме це ти зараз і робиш»)

Вона знов завагалася, жалюгідно заскочена, не бажаючи розлучатися з Денні і з безпечністю їх помешкання і в той же час відчуваючи нагальну потребу переконатися, що Джек все ще… безпечно упакований.

(«Звичайно ж, він там»)

(«Але ті голоси»)

(«Не було ніяких голосів. То все твоя уява. То вітер»)

— То не був вітер.

Звук власного голосу змусив її здригнутися. Але смертельна впевненість, що прозвучала в ньому, змусила її рушити вперед. Ніж хитався у неї при боці, ловлячи промінчики світла й відкидаючи відблиски на шовковисті шпалери. Її капці шепотіли по ворсу килима. Її нерви співали, наче дроти.

Вона дісталася рогу головного коридору і зазирнула за нього, розум заціпенів від того, що вона може там побачити.

Там не було чого бачити.

Після миті вигань вона завернула за ріг і вирушила вздовж головного коридору. Кожний крок у бік обляглого тінями сходового прозору посилював її тривогу і усвідомлення того, що вона полишає свого сплячого сина на самоті, беззахисним. Шурхіт власних капців по килиму вчувався дедалі гучнішим і гучнішим у її вухах; двічі вона озирнулася через плече, щоби переконати себе в тому, що ніхто не підкрадається ззаду до неї.

Досягши сходової клітини, вона поклала долоню на холодний верхній стовпчик перил. Дев’ятнадцять широких сходинок вели вниз, у вестибюль. Вона знала, бо достатньо часто їх рахувала. Дев’ятнадцять засланих килимовою доріжкою сходинок, і зблизька жодного Джека, що скорчився б на якійсь з них. Звичайно, ні. Джек замкнений у коморі на міцний сталевий засув за товстими дерев’яними дверима.

Але у вестибюлі темрява і, ох, там так повно тіней.

Пульс важко бився глибоко в її горлі.

Попереду й трохи ліворуч зяяли міддю насмішкувато відчинені двері ліфта, запрошуючи її ступити всередину, скуштувати найкращої поїздки в її житті

(«Ні, дякую»)

Усередині кабіна ліфта була завішана рожевими й білими креповими гірляндами серпантину. Посипана конфеті з пари вже розряджених трубчастих хлопавок. У лівому дальньому кутку лежала порожня пляшка з-під шампанського.

Вона відчула над собою порух і крутнулась глянути вгору вздовж дев’ятнадцяти сходинок, що вели в темний хол другого поверху, і не побачила там нічого; проте був тривожний ефект бокового зору, ніби якісь

(«істоти»)

відскочили назад, у глибшу темряву горішнього коридору за мить перед тим, як її очі встигли їх зафіксувати.

Вона знову подивилася на нижні сходи.

Безупинно пітніла її права долоня з затиснутій у ній колодкою ножа; вона переклала ніж у ліву руку, витерла праву долоню собі об рожевий махровий халат і переклала ніж назад. Майже несвідома того, що її розум дав команду тілу рухатись вперед, вона почала сходити донизу, спершу ліва ступня, потім права, ліва, потім права, її вільна рука легко сунулась по перилах.

(«Де ви, гуляки? Не дайте мені вас сполохати, агов, зграя запліснявілих простирадл! Хіба вам лякатися жінки з ножем! Нумо, утнемо трохи музики тутай! Нумо, додамо трохи життя!»)

Десять сходинок, дюжина, чортова дюжина.

Сюди, вниз, мутно сочилося жовтаве світло з холу першого поверху, і вона згадала, що, аби ввімкнути освітлення у фойє, їй треба скористатися вмикачами або біля входу до обідньої зали, або в офісі менеджера.

А втім, звідкілясь туди долинало світло, біле й приглушене.

Флуоресцентне, звісно. З кухні.

Вона затрималася на тринадцятій сходинці, намагаючись пригадати, чи вимикала вона його, чи залишила, коли вони йшли звідти з Денні. І просто не зуміла згадати.

Під нею, у фойє, бовваніли в омутах тіней крісла з високими спинками. Скло вестибюльних дверей було загнічено білістю одностайної ковдри наметеного снігу. Мідні цвяшки на диванних подушках ледь-ледь мерехтіли, неначе котячі очі. Там було не менше сотні місць, де сховатися.

Ноги в неї перетворились на дерев’яні диби від страху, вона продовжувала спуск.

Ось сімнадцята, ось вісімнадцята, ось дев’ятнадцята.

Вестибюльний поверх, мадам. Ступайте обережно.

Двері бальної зали стояли навстіж, виливаючи з себе назовні лиш темряву. Звідти, зсередини, чулося ритмічне цокотіння, наче там була бомба. Вона заціпеніла, потім згадала про годинник на камінній полиці, про той дзиґар під скляним ковпаком. Джек або Денні, мабуть, його завели… чи, може, він завівся сам, як усе інше в цьому «Оверлуку».

Вона обернулась до реєстраційної стійки з наміром пройти крізь її хвіртку і далі через менеджерський офіс до кухні. Мріючу там мутним сріблом, вона побачила тацю з їхнім гаданим обідом.

А тоді почав бити дзиґар, дрібні дзенькітливі ноти.

Венді закам’яніла, язик прилип їй до піднебіння.

Потім вона розслабилась. Він б’є восьму, от і все. Восьма година… п’ять, шість, сім…

Вона рахувала удари. Раптом їй здалося неправильним рухатися далі, поки не замовкне цей дзиґар.

…вісім… дев’ять…

(«??Дев’ять??»)

…десять… одинадцять…

Зненацька, запізніло, їй дійшло. Вона незграбно розвернулася назад до сходів, уже розуміючи, що надто пізно. Але звідки ж їй було знати?

Дванадцять.

Усі світильники в бальній залі спалахнули. Засурмили потужні, верескливі фанфари. Венді скрикнула вголос, такий мізерний звук проти того ревіння, що його видавали тамтешні мідні легені.

«Маски геть! — луною покотилися крики. — Маски геть! Маски геть!»

Потім вони затухли, немов у якомусь довгому часовому коридорі, знову полишивши її на самоті.

Ні, не на самоті.

Вона обернулась, і там по неї надходив він.

То був Джек, і не зовсім Джек. Очі в нього горіли якимсь бездумним, вбивчим світлом; на його таких знайомих губах тепер дрижала крива, безрадісна усмішка.

У руці він тримав молоток для гри в роук.

— Гадала, що замкнула мене? Гадала, що зробила це та й поготів?

Молоток свиснув у повітрі. Венді зробила крок назад, перечепилася через якийсь пуфик, упала на вестибюльний килим.

— Джеку…

— Ти курва, — прошепотів він. — Я знаю, ким ти є.

Молоток знов зі свистом, смертельно швидко, пішов униз і зарився в її м’який живіт. Вона закричала, раптом затоплена океаном болю. Неясно вона побачила, що молоток відплигнув назад. З раптовим ступорозним усвідомленням реальності їй дійшло, що він дійсно спрямований на те, щоби забити її на смерть отим молотком, який тримає в руках.

Вона спробувала знов йому крикнути, благати його припинити це заради Денні, але їй забило подих. Вона спромоглася лише на слабенький виск, заледве взагалі чутний звук.

— Зараз. Зараз, Христа ради, — промовив він, шкірячись. І відштовхнув ногою пуфик собі з дороги. — Гадаю, зараз ти отримаєш свої ліки.

Молоток фуркнув униз. Венді перекотилася вліво, поли халата задрались їй вище колін. Джек не зумів утримати в руках молоток, коли той вгатився в підлогу. Йому довелось нахилятися, піднімати його, і поки він це робив, Венді побігла до сходів, дихання нарешті повернулось до неї схлипами. Живіт її став суцільним, пульсуючим болем, забоєм.

— Курво, — промовив він крізь свій вищир і рушив услід за нею. — Ти смердюча сучка, гадаю, ти зараз отримаєш, що тобі належить. Гадаю, таки отримаєш свою кару.

Вона почула посвист молотка, і зразу ж в правому боці вибухнув шалений біль, коли молоток поцілив їй трохи нижче лінії грудей, зламавши два ребра. Венді впала вперед на сходи, і нова агонія розірвала її, коли вона вдарилася пораненим боком. Проте інстинкт змусив її перевернутися, відкотитися, і молоток шугнув повз її скроню, схибивши на якийсь убогий дюйм. Він з глухим «гах» ударив у глибокі шари килимового покриття сходів. І от тоді вона побачила ніж, який вилетів з її руки під час падіння. Той лежав, зблискуючи, на четвертій сходинці.

— Курва, — репетував Джек. Молоток опустився. Вона підкинула себе вгору, і той влучив їй прямо під коліном. Раптом вогнем взялася гомілка. Кров почала дріботіти вниз по литці. А тоді молоток знову майнув униз. Вона відсмикнула голову, і він врізався в сходинку в просвіті між її шиєю й плечем, відірвавши їй трохи плоті з вуха.

Джек знову вихнув молотком, але цього разу вона перекотилася вниз сходами в його бік, потрапивши всередину дуги його удару. Крик вирвався з неї, коли її зламані ребра, стукаючись, заскреготіли. Вона вдарила його своїм тілом в голінки, якраз коли він був утратив рівновагу, і Джек поточився назад з лементом люті і здивування, пританцьовуючи джигу на сходинці в намаганні утриматися на ногах. А тоді він гупнувся на підлогу, молоток вилетів йому з руки. Він сів, задивившись на мить на неї шокованими очима.

— Я вб’ю тебе за це, — промовив він.

Перевернувшись, він потягнувся по держак молотка. Венді присилувала себе підхопитись на рівні. Ліва нога блискавку за блискавкою надсилала їй біль вгору стегном. Обличчя в неї було попелясто-блідим, але зібраним. Вона стрибнула йому на спину, якраз коли його рука зімкнулась на держаку молотка для роуку.

— Ох, Боже милесенький! — крикнула вона в затінений вестибюль і встромила кухонного ножа йому в поперек аж по саму рукоять.

Він укляк під нею, а потім закричав. Їй подумалося, що ніколи в цілому своєму житті вона не чула такого жахливого звуку; то було так, ніби верещать геть усі підлоги, і вікна, і двері цього готелю. Здавалося, цей крик лунає й лунає, поки Джек залишається заціпенілим долі під її вагою. Разом вони немов становили фігуру з салонної гри в шаради: вершник і кінь. От лишень тільки спина його картатої червоно-чорної фланелевої сорочки дедалі темнішала, просякала, розпливалася кров’ю.

Потім він упав обличчям униз, збрикнувши Венді з себе на її поранений бік, змусивши її застогнати.

Вона лежала якийсь час, хрипко дихаючи, нездатна поворухнутись. Уся вона, від краю до краю, гула нестерпним болем. З кожним вдихом щось злобно встромлялося в неї, а шия була мокрою від крові з обгризеного вуха.

Присутніми були тільки звуки її болісних намагань дихати та вітру і цокотіння годинника в бальній залі.

Нарешті вона присилувала себе підвестись і зашкутильгала в бік сходів. Діставшись туди, вона вхопилася за перила, з похнюпленою головою, хвилі млості перекочувалися через неї. Коли це трішки минулося, вона почала дертися вгору, наступаючи на цілу ногу і підтягуючи себе руками на перилах. Раз вона поглянула вгору, очікуючи побачити там Денні, але сходовий просвіт був порожнім.

(«Дякувати Богу, він усе це проспав, дякувати Богу, дякувати Богу»)

Через шість сходинок їй довелося відпочивати, голова похилена, її біляве волосся завитками звисає на перила і поза ними. Повітря з болісним присвистом проходило крізь її горло, наче в ньому виросли колючки. Правий бік у неї перетворився на якусь розпухлу, гарячу масу.

(«Нумо Венді вперед старе дівчисько замкнеш за собою двері а потім уже роздивишся на поранення ще тринадцять пройти не так уже й погано. А коли дістанешся верхнього коридору там можеш повзти. Я тобі дозволяю»)

Вдихнувши стільки повітря, скільки їй дозволили зламані ребра, вона напівпідтягнулася, напівупала на наступну сходинку. І на наступну.

Вона була на дев’ятій, майже на половині шляху, коли з-позаду і знизу неї почувся Джеків голос. Він глухо промовив:

— Ти, курво. Ти вбила мене.

Жах, чорний як північ, майнув крізь неї. Вона подивилася через плече і побачила, що Джек повільно підводиться на ноги.

Спина в нього була зігнута дугою, і вона побачила, що з неї стирчить руків’я кухонного ножа. Очі його, здавалося, ніби зіскулились, майже загубилися в складках блідої, обвислої шкіри навкруг них. Лівою рукою він в’яло тримався за держак молотка для роуку. Головка того була в крові. Майже в центрі її прилип клаптик рожевої тканини її махрового халата.

— Я тобі завдам ліків, — прошепотів він і почав клигати в бік сходів.

Підвиваючи від страху, Венді почала знову підтягувати себе вгору. Десять сходинок, дюжина, чортова дюжина. Але все одно коридор першого поверху здавався їй таким само далеким, як якийсь неприступний гірський пік. Вона вже геть захекалася, її бік протестуюче зойкав. Волосся дико метлялося туди-сюди в неї перед обличчям. Очі пекло від поту. Цокотіння дзиґаря під куполом у бальній залі, здавалося, заповнює її вуха, а акомпанементом йому — Джекове важке, мученицьке дихання, коли він почав лізти вгору по сходах.

Розділ п’ятдесят перший

Хеллоран прибуває

Леррі Дуркін був високим худим чолов’ягою з вовкуватим обличчям під буйною гривою рудого волосся. Хеллоран перестрів його, якраз коли той полишав сервісну станцію «Коноко», ховаючи своє вовкувате обличчя глибоко в армійського типу парці. Леррі більше не мав бажання займатися справами в таку бурю, не важило, з якого віддаля приїхав сюди Хеллоран, і ще менше бажання було в нього здавати в оренду один зі своїх двох снігоходів цьому чорному з дикими очима, який наполягав на тому, що йому необхідно піднятися нагору, в «Оверлук». Серед людей, які більшість свого життя прожили в маленькому містечку Сайдвіндері, той готель мав сморідну репутацію. Там вчинялися смертовбивства. Якийсь час закладом керувала зграя бандитів, а іншим часом також керував один розбишака-бізнесмен. І бодай які речі діялися в тім старому «Оверлуку», вони ніколи не потрапляли в газети, бо гроші мають змогу переконувати. Але людям у Сайдвіндері непогано про все було відомо. Більшість готельних покоївок були звідсіля, а покоївки багацько чого бачать.

Але коли Хеллоран назвав ім’я Говарда Коттрелла і показав Дуркіну ярличок всередині однієї з синіх рукавиць, хазяїн техстанції потеплішав.

— Прислав тебе сюди, ге? — спитав Дуркін, відмикаючи один з гаражних відсіків і заводячи Хеллорана досередини. — Добре знати, що старий бахур ще має якусь чуйку. Я гадав, він її вже геть зовсім позбавився. — Він клацнув вмикачем, і ожив блок дуже старих і дуже брудних флуоресцентних ламп. — А тепер, заради якого чортового створіння, ти хочеш піднятися туди, друзяко?

Хеллорана почали зраджувати нерви. Останні кілька миль до Сайдвіндера були вкрай важкими. Раз порив вітру, що, мабуть, летів зі швидкістю більше шістдесяти миль за годину, розвернув його «б’юїк» на триста шістдесят градусів. А попереду лежать ще милі дороги, і лише Бог знає, що там, на тому її кінці. Йому було моторошно за хлопчика. Зараз уже майже за десять хвилин сьома, а йому знову доведеться проходити через ті самі пісні з танцями.

— Дехто в біді там, нагорі, — промовив він вельми обережно. — Син доглядача.

— Хто? Торренсів синок? Та що ж за біда з ним могла трапиться?

— Не знаю, — пробурмотів Хеллоран. Його нудило від того, скільки це забирає часу. Він балакав зараз із мугирем і знав, що всі такі селюки відчувають одностайну потребу підходити до своїх справ кругаля, обнюхувати їх по кутах і боках, перш ніж пірнути в діло з головою. Але зараз на таке не було часу, бо зараз він був уже не на жах переляканим ніґґером, і якщо це затягнеться трохи надовше, він може просто вирішити все кинути і тікати.

— Слухай, — сказав він. — Я тебе прошу. Мені треба туди піднятись, а для цього мені потрібен снігохід. Я дам тобі твою ціну, але заради Бога милостивого, дозволь мені самому владнати мою справу!

— Гаразд, — сказав Дуркін, зовсім не образившись. — Якщо тебе прислав Говард, мені вже достатньо. Візьмеш оцього «Арктичного кота»[302]. Я наллю п’ять галонів бензину в каністру. Бак уже повний. Він тебе доправить і вгору, і назад, я так гадаю.

— Дякую, — промовив Хеллоран, не зовсім упевнено.

— Я візьму з тебе двайцять доларів. Сюди входить і паливо.

Хеллоран видобув з гаманця двадцятку і вручив Дуркіну. Той засунув банкноту до однієї з кишень своєї сорочки, навіть не поглянувши на неї.

— Гадаю, ма’ть, краще нам також буде обмінятися одежиною, — сказав Дуркін, стягуючи з себе парку. — Це манто на тобі ніц не варте буде сьо’дні ввечері. Віддаси мені мою, коли повертатимеш снігохід.

— О, навіщо, я не можу…

— Не переживай за мене, — перебив Дуркін, так само м’яко. — Я не пошлю тебе там замерзнути. А мені тут пройтися якихось пару кварталів, і я вже в себе за столом, вечеряю. Давай-но.

Дещо запаморочено, Геллоран обміняв своє пальто на підбиту хутром парку Дуркіна. Лампи під стелею слабенько дзижчали, нагадуючи йому флуоресцентні світильники в кухні «Оверлука».

— Торренсів хлопчик, — промовив Дуркін і похитав головою. — Такий симпатичний малюк, атож? Він з його татком часто тут бував був, поки не почав си задувати справжній сніг. На готельнім пікапі зазвичай. Як на моє око, обидва їх одне одного держаться так, що рідніше навряд чи можна. От се справді той малий хлопець, що любить свого тата. Надіюсь, він там в порядку.

— Я теж надіюся.

Хеллоран засмикнув блискавку на парці і зав’язав каптур.

— Дай-но поможу тобі випхати його надвір, — сказав Дуркін. Вони покотили снігохід по забрудненому мастилом бетону до гаражних воріт. — Ти кермував коли такою штукою раніше?

— Ні.

— Ну, тут нічого такого. Інструкція приліплена он там, на приладовій панелі, але все, що тут насправді є, це стоп і вперед. Газ отутечки, як у мотоцикла газ. Гальмо з іншого боку. Хилися разом з ним на поворотах. Цей бейбі робить сімісят по насту, але на цій пудрі ти вижмеш хіба не більш за піісят, та й то хтозна.

Тепер уже вони опинилися на засипаному снігом передньому майданчику техстанції, і Дуркін підвищив голос, щоби його було чути серед гуготіння вітру.

— Тримайся дороги! — закричав він у вухо Хеллорану. — Око тримай на узбічних стовпчиках огорожі та дорожні знаки підмічай, тоді все з тобов буде гаразд, гадаю я. Якщо злетиш з дороги, тобі смерть. Второпав?

Хеллоран кивнув.

— Зачекай-но хвильку! — наказав йому Дуркін і побіг назад до гаражного відсіку.

Поки він був відсутній, Хеллоран обернув ключ у замку запалювання і трішки погазував. Снігохід зі чханням пробудився до свого агресивно-турготливого життя.

Дуркін повернувся з червоно-чорною лижварською маскою.

— Надінь собі оце під каптур, — прокричав він.

Хеллоран натягнув на голову маску. Хоча дещо й тіснувата, вона відразу перекрила останні стежки крижаному вітру до його щік, лоба і підборіддя.

Дуркін нахилився ближче, щоби його було чутно.

— Я так здогадуюсь, ти мусіш дещо торопати в тих речах, як то інколи робить Гові, — сказав він. — То не так-то й важить, але та місцина має погану славу довкола. Я тобі дам гвинтівку, як хо.

— Я не думаю, що від неї буде якась користь, — прокричав у відповідь Хеллоран.

— Тобі рішати. Але якщо забереш того хлопчика, вези його на Піч-лейн, номер шіснаццять. У жони буде вже готовий суп.

— Окей. Дякую за все.

— Пантруйся там! — гаркнув Дуркін. — Тримайся дороги!

Хеллоран кивнув і повільно покрутив газ. Снігохід муркнув уперед, передня фара прорізала чистий конус світла крізь сніг, що щільно падав. У дзеркальці заднього огляду він побачив підняту руку Дуркіна і підняв власну навзаєм. Потім він злегка подав ручки керма ліворуч і за хвилину вже їхав угору Головною вулицею, снігохід гладенько біг крізь біле світло, яке відкидали вуличні ліхтарі. Спідометр установився на тридцяти милях за годину. Було десять хвилин по сьомій. В «Оверлуку» Денні й Венді спали, а Джек Торренс з попереднім доглядачем обговорювали справи життя і смерті.

За п’ять кварталів вздовж Головної вулиці ліхтарі закінчилися. З півмилі там ще тягнулись маленькі будиночки, всі щільно застебнуті проти хуртовини, а поза ними вже тільки темрява, що вила вітром. Знову серед чорноти без усякого світла, окрім тонкого списа передньої фари снігохода, і знову жах зімкнувся навкруг Діка, якийсь дитинячий перестрах, гнітючий і розпачливий. Він ніколи ще не почувався таким самотнім. Протягом кількох хвилин по тому, коли останні вогники Сайдвіндера відкотились назад і зникли, нагальне бажання розвернутися і вертатись назад було майже непереборним. Він відзначив собі, що, попри всю його тривогу за сина Джека Торренса, Дуркін не запропонував сісти на другий снігохід і поїхати разом з Хеллораном.

(«та місцина має погану славу довкола»)

Стиснувши зуби, він піддав газу і дивився, як стрілка спідометра пересунулася за сорок і встановилася на сорока п’яти. Здавалося, він мчить страшенно швидко, та все ж таки Дік побоювався, що цього недостатньо. На такій швидкості в нього забере майже годину, щоби дістатися «Оверлука». Але на більшій він туди може взагалі не дістатися.

Він приклеївся поглядом до стовпчиків огорожі, які минали і на вершечках яких був рефлектор завбільшки як десятицентова монета. Чимало з них були поховані під заметами. Двічі він небезпечно пізно помітив попереджувальні знаки про круті повороти і відчув, що снігохід дереться вгору заметами, що маскували прірву, перш ніж завернути назад туди, де влітку тут проходить дорога. Одометр відлічував милі божевільно нестерпно повільними кроками — п’ять, шість, нарешті п’ятнадцять. Навіть під в’язаною лижварською маскою його обличчя почало крижаніти, а ноги ставали дедалі гірше відчутними.

(«Чесно віддав би сотню баксів за лижварські штани»)

З кожною подоланою милею його жах зростав — так, ніби та місцина мала якусь отруйну атмосферу, що з наближенням до неї дедалі густішала. Чи було колись тут так само й раніше? Йому ніколи насправді не подобався «Оверлук», були й інші люди, що поділяли його почуття, але такого, як зараз, не було ніколи.

Він відчував той голос, що ледь не знищив його перед Сайдвіндером, він усе ще намагався пробитися в нього, пробитися крізь його захист до ніжного м’ясця серцевини. Якщо той був таким потужним двадцять п’ять миль тому, наскільки потужнішим він мусить бути зараз? Дік не міг тримати його цілком на відстані. Дещо з того просочувалося, затоплюючи його мозок зловісними підсвідомими образами. Дедалі частіше йому ввижалася жорстоко поранена жінка у ванній, яка підняла безпорадно руки, щоби захиститися від удару, і дедалі дужче і дужче він відчував, що та жінка мусить бути…

(«Господи, стережися!»)

Огорожа заманячила попереду нього, немов якийсь вантажний потяг. Зафантазувавшись, він проґавив знак, що попереджав про поворот. Дік жорстко смикнув кермо праворуч, і снігохід, хилячись, розвернувся. З-під нього почулося брутальне скреготіння гусениць по скельній породі. Хеллоран подумав, що машина зараз скине його, і вона затряслася на вістрі ножа від падіння, перш ніж напіввиїхати, напівзісковзнути на більш-менш рівну поверхню похованої під снігом дороги. Потім перед ним розверзлася прірва, фара висвітила раптовий обрив сніжного покриву і темряву поза ним. Дік повернув снігохід в інший бік, серце нудотно билося йому в горлі.

(«Тримай його на дорозі, Дікі, старий друзяко»)

Він змусив себе ще на дрібку додати газу. Тепер стрілка спідометра прибилася зразу під п’ятдесятьма. Вітер вив і ревів. Фара прохромлювала темряву.

Через невідомий відтинок часу він виїхав на вигин заваленої по її берегах заметами дороги і побачив попереду якийсь мерехтливий спалах світла. Лише проблиск, який зразу ж сховався за піднесеною вгору складкою місцевого рельєфу. Проблиск той був таким коротким, що Дік взявся себе переконувати, що то була лише його уява, аж ген за іншим поворотом світло зблиснуло знову на кілька секунд, і вже трохи ближче. Цього разу не було питань щодо його справжності, Хеллоран достатньо разів бачив його під цим кутом раніше. Це був «Оверлук». Скидалось на те, що світло горить у ньому на першому й вестибюльному поверхах.

Деякі з його страхів — та частина, що мала до діла з вилітанням з дороги чи аварією снігохода на непоміченому повороті, — цілком розтанули і пощезли. Снігохід впевнено вписався в першу половину S-подібного повороту, який тепер пофутово точно пригадався Діку, й от тоді-то фара вихопила

(о боженьки ісусе рідний що це)

попереду серед дороги. Вирисуване різкими чорно-білими штрихами… Хеллоран спершу було подумав, що то якийсь навдивовижу великий гірський вовк, якого буря зігнала донизу з високих полонин. Далі, трохи наблизившись, він упізнав, що воно, і жахом йому перемкнуло горло.

Не вовк, але лев. Один з живоплотових левів.

Його морда була маскою з чорних тіней і пухнастого снігу, його стегна були напружено підібрані перед стрибком. І він стрибнув, сніг завихрився навкруг його поршневих задніх лап у беззвучному вибуху кришталевого спалаху.

Хеллоран з криком різко рвонув ручки керма праворуч, одночасно низько пригинаючись. Дряпливий, деручий біль продряпався по його обличчю, по шиї, по його плечах. Лижварську маску було роздерто до низу потилиці. Діка вибило зі снігохода. Він врізався в сніг, проорав у ньому доріжку, покотився.

Він відчував його, як той підходить до нього. Ніздрі Діку забило гірким запахом зеленого гостролиста. Велика лапа куща ляснула йому по підкрижжю, і Хеллоран пролетів десять футів у повітрі, розвиханий, наче якась ганчір’яна лялька. Побачив, як снігохід без свого вершника вдарився об дорожню огорожу і став дибки, його фара пошуковим прожектором майнула в небо. Машина перекинулася і застигла.

І тоді живоплотовий лев напав на нього. Затріщало і зашурхотіло. Щось, мов граблями, пройшлося по грудях його парки, роздираючи її. То могли бути грубі гілочки, але Хеллоран знав, що то пазурі.

— Тебе тут нема! — пронизливо закричав Хеллоран кущовому левові, що нарізав кола, підбираючись до нього. — Тебе тут зовсім немає!

Він важко звівся на рівні і подолав уже половину шляху до снігохода, перш ніж лев плигнув уперед, ударивши його по голові всіяною голочками лапою. Хеллоран побачив беззвучний вибух зірниць.

— Нема тут, — знов проказав він, але то вже було згасаючим мурмотінням. Коліна йому підломилися, кинувши його в сніг. Він поповз до снігохода, права половина його обличчя перетворилася на криваве кашне. Лев ударив його знову, перевернувши на спину, наче черепаху. Ще й грайливо гарчав.

Хеллоран силувався дістатись до снігохода. Те, що йому потрібно, було там. А тоді лев напосівся на нього знову, кігтячи й роздираючи.

Розділ п’ятдесят другий

Венді і Джек

Венді ризикнула кинути черговий погляд через плече. Джек був на шостій сходинці, чіпляючись за перила майже так само, як це робила вона. Він усе ще усміхався, і темна кров повільно сочилася з його вищиру, стікаючи вниз по улоговинці на його підборідді. Він оскалився до неї.

— Я таки ввіб’ю тобі мозок у голову. Ввіб’ю його геть нахер.

Він важко подолав наступну сходинку.

Паніка її підострожила, і навіть біль у правому боці трохи зменшився. Вона підсмикувала себе вгору швидко що було змоги, не зважаючи на біль, судорожно хапаючись за перила. Досягши верху, вона кинула погляд позад себе.

Замість того щоби зменшуватися на силі, Джек її ніби набирався дедалі більше. Він був усього лиш за чотири сходинки від верху, виміряючи цю дистанцію роуковим молотком у лівій руці і підтягуючись правою.

— Уже зразу в тебе за спиною, — захекано кинув він крізь свій кривавий усміх, немов прочитав був її думки. — Уже зовсім близько, курво. З ліками для тебе.

Вона спотикливо метнулася по головному коридору, притримуючи обома руками собі бік.

Розчахнулися навстіж двері одного з номерів, і звідти вигулькнув якийсь чоловік у зеленій масці привида.

— Класна вечірка, правда ж? — заверещав він їй просто в обличчя і смикнув навощену нитку хлопавки. Луною прокотилося «бах», і раптом крепові стрічки серпантину розпливлися в повітрі навкруг неї. Чоловік у масці привида захихотів і знову сховався в номері, затріснувши за собою двері. Вона повалилася долілиць на килим, на повний зріст. Правий бік у неї неначе вибухнув болем, і вона відчайдушно відбивалася від чорноти зомління. Непевно їй почулося, що ліфт ніби знову почав їздити, а між своїх розчепірених пальців вона побачила, що узор килима начебто ворушиться, гойдається й вигинається, химерно переплітаючись.

Молоток торохнув за нею, і вона рвонулась уперед, схлипуючи. Озирнувшись, вона побачила, що Джек спіткнувся, поточився вперед і опустив молоток за мить перед тим, як самому завалитись на килим, заляпавши його ворс яскравими плямами крові.

Молоток ударив її просто поміж лопатками, і на мить біль став таким величезним, що вона могла лише корчитися, стискаючи й розтискаючи пальці. Щось тоді хруснуло всередині неї — вона почула це ясно, і кілька секунд залишалася притомною хіба що тільки в якомусь приголомшеному, занімілому стані, немов просто спостерігала все це крізь нашарування димчатого флеру.

По тому до неї повернулася повна притомність, а разом з нею страх і біль.

Джек намагався підвестись, щоби змогти завершити свою роботу.

Венді намагалася встати і виявила, що це неможливо. Здавалося, при кожнім зусиллі електричні блискавки пробивають угору і вниз уздовж її спини. Вона почала повзти вперед, підсмикуючись, ніби пливе на боці. Джек повз слідом за нею, користуючись роуковим молотком, як милицею або ціпком.

Вона досягла рогу і, вчепившись руками за кут стіни, підтягла себе поза нього. Її жах поглибшав — вона б не повірила, що це можливе, але було саме так. У сто разів гірше було не мати змоги бачити Джека чи знати, наскільки близько він уже підібрався. Підтягуючись уперед, вона виривала повні жмені килимового ворсу і вже подолала півдороги по короткому коридорчику, коли побачила, що двері спальні стоять розчинені навстіж.

(«Денні! О, Боже»)

Вона присилувала себе піднятися на коліна, а потім, чіпляючись за стіну (хоч як пальці зісковзували з шовковистих шпалер), і на ноги. Її нігті відривали маленькі смужки паперу. Вона проігнорувала біль і напівпройшла, напівпроволочилася крізь одвірок якраз тоді, коли з-за дальнього рогу з’явився Джек і почав, спираючись на роуковий молоток, рватись уперед до розчинених дверей. Учепившись за край комода, Венді сперлась на нього і вхопилась за двері.

Джек закричав їй:

— Не смій зачиняти двері! Чорти б тебе взяли, не смій їх замикати!

Вона затріснула двері і засунула засувку. Ліва рука її гарячково щось намацувала серед мотлоху на комоді, збиваючи розсипані там монети на підлогу, де вони розкочувалися у всіх напрямках. Низку ключів вона намацала, якраз коли молоток, свиснувши, гахнув у двері, змусивши їх задрижати в одвірку. Потрібний ключ вона встромила в замок на другій спробі і повернула його вправо. Механізм замка проклацав, і Джек закричав. Молоток почав бити у двері градом оглушливих ударів, від чого вона зіщулилася і відступила назад. Яким дивом він робить таке з ножем у спині? Звідки він бере собі силу? Їй хотілося крикнути крізь замкнуті двері: «Чому ти не мертвий?!»

Натомість вона розвернулася. Їй з Денні треба сховатись у ванній кімнаті і замкнути й ті двері також, на той випадок якщо Джек таки зможе пробитися крізь двері спальні. Думка про втечу через шахту міні-ліфта вдарила їй у голову диким вибухом, але вона її зразу ж відкинула. Денні достатньо маленький, щоби туди поміститись, але вона не зможе контролювати натяг тросів. Він може впасти на дно й розбитися.

Залишається тільки ванна. А якщо Джек проб’ється й туди…

Але вона мусить собі не дозволяти про таке думати.

— Денні, любий, тобі треба прокидатися і…

Але його ліжко було порожнім.

Коли він уже почав засинати міцніше, вона вкрила його ковдрами і пледом. Тепер їх було відкинуто.

— Я тебе дістану! — вив Джек. — Я дістану вас обох!

Кожне його слово підкреслювалося ударом роукового молотка, але Венді ігнорувала і те й інше. Уся її увага була прикута до порожнього ліжка.

— Виходь сюди! Відімкни ці чортові двері!

— Денні? — прошепотіла вона.

Звичайно… коли Джек напав там на неї. Це дійшло до Денні, як, здається, завжди доходили агресивні емоції. Можливо, він навіть бачив усе в кошмарі. Він ховається.

Вона незграбно упала навколішки, перетерплюючи чергову блискавку болю зі своєї розпухлої кровоточивої ноги, і зазирнула під ліжко. Нічого там, окрім пучечків пилу та домашніх капців Джека.

Джек прокричав її ім’я, і цього разу, коли свиснув молоток, від дверей відскочила довга скалка, торохнувши об дерев’яні панелі. Наступний удар відгукнувся нудотним, розщепливим тріском, звуком сухого поліна під сокирою. Закривавлена головка молотка — тепер уже й сама собі подовбана, потріскана — проломила нову діру в дверях, потім зникла і вгатила знов, розсилаючи дерев’яну шрапнель по всій кімнаті. Венді знову звелася на рівні, за допомоги краю ліжка, і зашкандибала через кімнату до шафи. Зламані ребра шпигали її, змушуючи стогнати.

— Денні?

Вона гарячково відсунула вбік одяг на вішаках; кілька речей зісковзнули з вішаків і безсоромно спланували на підлогу.

Вона покульгала до ванної кімнати, а коли вже взялась за її двері, озирнулася. Молоток знову пробився, поширивши діру, а потім і рука з’явилася, почала намацувати засувку. З жахом вона побачила, що залишила низку Джекових ключів висіти при замку.

Рука відсмикнула засувку, при цім зачепивши ґроно ключів. Вони весело дзеленькнули. Рука переможно вхопилась за них.

Зі схлипом вона пройшла у ванну і затріснула її двері якраз тоді, коли двері спальні розчахнулись навстіж і крізь них з ревом продерся Джек.

Венді задвигнула засувку і крутнула пружинний замок, розпачливо роззираючись навкруги. Ванна кімната була порожня. Денні не було й тут. Та коли вона вловила віддзеркалення власного, замазаного кров’ю обличчя у люстерку на дверцятах аптечної шафки, Венді зраділа. Вона ніколи не вважала, що дітям варто бути свідками маленьких скандалів між їх батьками. І, можливо, та істота, що зараз буйствує в спальні, перекидаючи і трощачи речі, нарешті завалиться, перш ніж зможе вирушити по її сина. Ймовірно, думала вона, існує ще шанс для неї наробити тій істоті ще більше поранень… можливо, навіть убити її.

Її очі швиденько перебігли по поверхнях стандартного порцелянового начиння ванної кімнати, вишукуючи будь-що, що може прислужитися як зброя. Був там шматок мила, але їй не думалося, що навіть загорнутий у рушник, той стане достатньо смертельним. Усе інше було жорстко закріпленим. Боже, невже тут нічого нема такого, чим вона могла б скористатися?

За дверми не вщухали, продовжуючись і продовжуючись, тваринні звуки руйнування під акомпанемент горлових криків, що вони «отримають свої ліки» і «заплатять за те, що йому наробили». Він ще «покаже їм, хто тут бос». Бо вони «нікчемні щенята», обоє.

Почулось гупання, коли перекинувся її програвач, лункий тріскіт, коли розбився кінескоп дешевого телевізора, а потім передзвін віконних шибок, після чого під двері ванної потягнуло холодом. Глухе шмяк, це матрац зірвано з двоспального ліжка, де вони були лежали разом, стегно до стегна. Гахкання, коли Джек навмання гатив своїм молотком по стінах.

А втім, нічого не було від справжнього Джека в цьому виючому, безладному, роздратованому голосі. Він то скиглив сповненими жалю до себе нотками, то здіймався до буйних криків; це лячно нагадувало їй ті крики, що інколи здіймались у геріатричному відділенні шпиталю, де вона зазвичай працювала влітку, коли ще навчалася в середній школі. Старече слабоумство. Джека тут більше не було. Вона чула безумний, буйний голос самого «Оверлука».

Молоток вгатився в тоненькі двері ванної кімнати, вибивши з них величезну тріску. Половина скаженого, заклопотаного обличчя глипнула крізь діру на Венді. Губи, щоки і горло були замащені кров’ю, єдине око, яке вона бачила, було крихітним, свинячим якимсь, і блискучим.

— Нікуди тікати, еге ж, ти, пиздо, — захекало воно до неї крізь свою усмішку. Молоток ударив знову, пустивши скалки летіти у ванну і вдарятись об дзеркало на аптечці…

(!!Є ж аптечка!!)

Розпачливе скімлення почало вириватися з неї, коли вона розвернулась, забувши тимчасово про свій біль, і різко відчинила дверцята аптечки. Вона почала ритися серед її вмісту. Позаду неї той голос хрипко валував:

— Ось уже тут! Ось я вже прийшов, ти, свиняко!

Воно трощило двері з навіженістю якоїсь машини.

Пляшечки та слоїки падали під її скажено нашукуючими пальцями — сироп проти кашлю, вазелін, шампунь «Клерол» на трав’яній есенції, перекис водню, бензокаїн — вони валились до раковини й розбивалися.

Її пальці зімкнулись на пачечці бритвених лез якраз тоді, коли вона знову почула ту руку, вона вовтузилася з засувкою і пружинним замком.

Венді витрясла одне лезо, незграбно з ним вовтузячись, дихання вривалося в неї короткими хрипками хапками. Вона встигла порізати собі пучку великого пальця. Крутнувшись вихором, вона черконула по тій руці, що вже відімкнула замок і тепер вовтузилася з засувкою.

Джек заверещав. Рука відсмикнулася назад. Хекаючи, затиснувши лезо між вказівним і великим пальцями, Венді чекала від Джека нової спроби. Він спробував, а вона різонула. Він знову заверещав, намагаючись вхопити її за руку, і вона різонула його знову. Бритвене лезо сковзнуло в її пальцях, знову порізавши її, і впало на підлогу біля унітаза.

Венді вихопила з пачечки наступне лезо й чекала.

Порухи в тій кімнаті…

(«??йде геть??»)

І якийсь звук долинає крізь вікно спальні. Чийсь мотор. Якесь високе, комарине дзижчання.

Рев люті від Джека, а тоді — так, так, вона була певна цього — він вирушив з помешкання доглядача, ломлячись крізь руїну в коридор.

(«??хтось під’їжджає рейнджер Дік Хеллоран??»)

— О, Боже, — мурмотіла вона судорожно крізь рот, що, здавалося, був заповнений уламками паличок і старою тирсою. — Ох, Боже, ох, будь-ласочка.

Вона мусила зараз же звідси йти, мусила шукати свого сина, щоби вони могли зустріти решту цього кошмару пліч-о-пліч. Вона потягнулась рукою і вхопилась за засувку. Рука тягнулася ніби багато миль. Нарешті вона вловила ту засувку і вивільнила її. Штовхнула двері, похитуючись вийшла, і раптом її накрило жахливою впевненістю, що Джек тільки прикинувся, ніби пішов, що він заліг десь і чигає її.

Венді роззирнулась довкола. Ця кімната була порожня, вітальня також. Перекинуті, розтрощені речі повсюди.

У шафі? Пусто.

І тоді м’які тіні сірих відтінків почали напливати на неї, і вона впала на матрац, який Джек зірвав з ліжка, впала напівпритомною.

Розділ п’ятдесят третій

Хеллоран повергнутий

Хеллоран дістався до перекинутого снігохода якраз тоді, коли за півмилі від нього Венді підтягувалась за ріг у той короткий коридорчик, що вів до помешкання доглядача.

Та не снігохід йому був потрібен, а каністра з бензином, прив’язана в нього ззаду парою еластичних стропів. Його руки, все ще в синіх рукавицях Говарда Коттрелла, вхопилися за верхній строп і зісмикнули його геть, і в ту ж мить за його спиною заревів живоплотовий лев — це ревіння, було схоже, лунає здебільшого в його голові, аніж ззовні неї. Жорсткий, немов ожиновий, ляск по нозі змусив Дікове коліно заспівати болем, оскільки ногу рвонуло туди, куди ніколи не передбачувалося згинатись суглобу. Стогін вирвався крізь зціплені зуби Хеллорана. Тепер уже будь-якої миті може дійти до вбивства, звір утомився гратися з ним.

Він намацав другий строп. Липка кров напливала йому в очі.

(«Рик! Ляск!»)

Цей удар прогрібся йому по сідницях, ледь не покотивши його сторч головою, знов далеко відкинувши від снігохода. Дік продовжував свою справу — без перебільшення, відчайдушно — заради життя.

Нарешті він звільнив другий строп. Він уже притискав до себе каністру, коли лев ударив знову, перекинувши його на спину. Дік знову його побачив: тільки тінь серед темряви і падаючого снігу, таку ж кошмарну, як рухлива ґоргулья.

Поки рухома тінь, відкидаючи клубки снігу, вкотре підкрадалась до нього, Хеллоран відкручував кришку на каністрі. Коли звір наблизився, кришка якраз звільнилася і з каністри повіяло ядучим духом бензину.

Хеллоран випростався перед левом на колінах — той стелився неймовірно стрімко — і плеснув на нього бензином.

Звір зашипів, відпльовуючись, і відскочив назад.

— Бензин! — крикнув Хеллоран голосом тремтячим, ламким. — Я спалю тебе, бейбі! Кумекай!

Лев знову пішов на нього, все ще сердито чмихаючи. Хеллоран ще плеснув, але цього разу звір не злякався. Він кинувся вперед. Хеллоран радше відчув, аніж побачив його голову збоку перед своїм обличчям і рвонувся назад, почасти ухилившись від нього. Втім, лев’яча лапа все одно поцілила йому у верхню частину грудної клітини поковзним ударом, і там вогнем спалахнув біль. Бензин вихлюпнувся з каністри, яку Дік ще тоді був не випустив, добряче намочивши йому праву руку від долоні і вище, холодний, як смерть.

Тепер Хеллоран лежав на спині розкинувши руки і ноги в позі «снігового янгола» кроків за десять правіше від снігохода. Шиплячий лев невиразним одоробалом був присутній ліворуч, і він знов наближався. Дікові подумалось, ніби він бачить, як смикається його хвіст.

Він зірвав з правої руки Коттреліву рукавицю, покуштувавши промоклої бензином вовни. Задравши поділ парки, він встромив долоню в кишеню штанів. Там, углибині, разом з ключами і дріб’язком, ховалася дуже потерта запальничка «Зіппо». Він купив її ще в Німеччині тисяча дев’ятсот шістдесят четвертого року. Одного разу на ній зламалась завіса, і він відіслав її на фабрику «Зіппо», і вони відремонтували запальничку задарма, як воно й обіцялось у їхній рекламі.

Якийсь моторошний потік думок проринув йому крізь мозок протягом частки секунди.

(«Дорогий Зіппо мою запальничку проковтнув крокодил вона випала з аероплана загубилася в тихоокеанській западині врятувала мене від фріцівської кулі під час Арденнської битви дорогий Зіппо якщо ця курва не знайдеться отой лев голову мені відірве»)

Запальничка вловилася. Він відкинув кришку. Лев кинувся на нього з гарчанням, мов роздирається ганчірка, палець Діка крутнув коліщатко, іскра, полум’я.

(«моя рука»)

його просочена бензином рука раптом зайнялася, полум’я побігло вгору по рукаву парки, нема болю, поки ще нема болю, лев сахнувся від смолоскипа, що зненацька спалахнув перед ним, химерна мерехтлива живоплотова скульптура з пащею й очима сахнулася геть, та занадто пізно.

Кривлячись від болю, Хеллоран встромив свою палаючу руку у негнучкий і шпичкуватий бік.

За якусь мить усе це створіння цілком охопило полум’я, перетворивши його на здиблене в корчах поховальне багаття. Воно ревло від люті і болю і на позір, ніби ганяючись за власним палаючим хвостом, зигзагами віддалялось від Хеллорана.

Він занурив руку в сніг, погасивши на ній вогонь, неспроможний ані на мить відірватись очима від смертельної агонії живоплотового лева. Потім, хапаючи ротом повітря, він звівся на рівні. Рукав Дуркінової парки був у сажі, але не обпалений, те саме також стосувалось його руки. За тридцять ярдів униз по схилу звідти, де він стояв, перетворився на вогняну кулю живоплотовий лев. Іскри злітали в небо, а там їх безжально хапав і відносив геть вітер. На мить у жовтогарячому полум’ї проступили його ребра і череп, а потім він наче обвалився, розпався, розсипався на окремі палаючі купки.

(«Не переймайся цим. Треба рухатися»)

Дік підібрав каністру і побрів до снігохода. Його свідомість немов мерехтіла, то з’являючись, то згасаючи, показуючи йому уривки й подряпини аматорських фільмів, але жодної цілісної картини. В одному з таких уривків він був цілком свідомим себе й підсмикував снігохід, ставлячи його знову на гусениці, а потім сідав на нього, кілька митей неспроможний віддихатись і поворухнутись. В іншому він прив’язував каністру, яка була ще наполовину повною. У голові його жахливо гуло від бензинових випарів (і як реакція на його битву з живоплотовим левом, припускав він), а з паруючої діри в снігу поряд себе він зрозумів, що виригав, але на мав змоги згадати коли саме.

Снігохід, двигун усе ще теплий, завівся миттю. Дік непевно покрутив ручку газу і рушив вперед ривками, що смикали шию, від чого в голові заболіло ще жорстокіше. Спершу снігохід п’яно вихилявся з боку в бік, але напівпіднявшись так, щоби лице його стирчало понад лобовим склом проти поривів гострого колючого вітру, Хеллоран вигнав з себе трохи ступору. І додав газу.

(«Де зараз решта живплотових тварин?»)

Цього він не знав, але принаймні їм його вже не підловити зненацька.

«Оверлук» заманячив перед ним, освітлені вікна першого поверху відкидали жовті прямокутники на сніг. Ворота біля підніжжя під’їзної алеї були замкнені, і, підозріливо озирнувшись довкола, Дік зліз з сідла, молячись, щоби він не загубив свої ключі, коли діставав з кишені запальничку… ні, вони виявилися на місці. Він перебирав їх у яскравому промені фари снігохода. Знайшов потрібний і відстібнув навісний замок, дозволивши йому впасти в сніг. Проте спершу йому не вірилося, що він спроможеться на те, щоби поворухнути самі ворота; він навіжено заходився відгрібати навалений біля них сніг, ігноруючи мученицькі тортури у своїй голові і страх, що ще якась з тих тварин може скрадатися зараз позаду нього. Він зумів відтягнути ворітницю на півтора фута від брамного стовпа, протиснувся в щілину і почав штовхати. Він пропхав її ще на два фути, достатньо для снігохода, і провів його крізь цей отвір.

У темряві попереду він відзначив якесь ворушіння. Живоплотові тварини, геть усі, скупчилися при підніжжі ґанку «Оверлука», сторожать прохід досередини і звідти. Леви рискають. Собака стоїть передніми лапами на першій сходинці.

Хеллоран дав повний газ, і снігохід стрибнув уперед, здіймаючи позаду себе снігову куряву. У помешканні доглядача на тонке, немов осине, дзижчання двигуна, що наближається, судомно підсмикнулась голова Джека Торренса, і раптом він почав завзято шкандибати назад у бік коридору. Ця курва вже неважлива. Курва може почекати. Зараз черга цього брудного ніґґера. Цей брудний, нахабний ніґґер суне носа, куди йому зась. Спершу він, а потім син. Він їм покаже. Він покаже їм, що… що він… що він має необхідний управлінцю характер!

Надворі ракетою, швидше й швидше, мчав снігохід. Готель ніби здіймався вгору, насуваючись на нього. Сніг летів Хеллорану в обличчя. Передове сяйво фари висвітило морду живоплотової вівчарки, її пусті, без очниць, зіниці.

І тоді собака відскочив геть, відкривши проміжок. Хеллоран з усієї, яка в нього ще лишалася, сили смикнув кермо снігохода, і той хвацько окреслив круту дугу, відкидаючи клуби снігу, загрожуючи перекинутись. Задня частина його вдарилася об нижній край ґанку й відбилася. Хеллоран вмить зіскочив і побіг угору сходами. Пес гарчав — знов у Діка в голові — зблизька позаду нього. Щось роздерло йому плече парки, а тоді він уже опинився на ґанку, зупинившись у тісному проході, який Джек був прокопав крізь сніг, і в безпеці. Тварини були занадто великими, щоби пролізти сюди.

Він дістався до великих двостулкових дверей, що вели у вестибюль, і знову почав нашукувати свої ключі. Уже дістаючи їх, він вхопився за дверну ручку, і та вільно обернулась. Він штовхнув двері і рушив усередину.

— Денні! — погукав він захрипло. — Денні, де ти?

Відгукнулась лише тиша.

Його очі проблукали по фойє до підніжжя широких сходів, і хрипкий зойк вирвався йому з грудей. Килим заляпаний, замащений кров’ю. Обривок рожевого махрового халата. Кривавий слід веде вгору сходами. Перила також заляпані кров’ю.

— Ох, Господи, — пробурмотів він і знову підвищив голос:

— Денні! ДЕННІ!

Готельна тиша, здавалося, перекривлює його відлуннями, які майже були присутні тут, хитрі й ухильні.

(«Денні? Хто такий Денні? Хто-небудь тут знає якогось Денні? Денні, Денні, хто має Денні? Хтось бажає зіграти в покрути Денні? У причепи Денні хвоста? Забирайся звідси, чорномазий. Ніхто тут зроду ніколи не чув про Денні» [303] )

Господи-Ісусе, невже він пройшов через усе, просто щоби запізнитися? Хіба все доконано?

Він побіг угору, перестрибуючи за раз через дві сходинки, і став на майданчику першого поверху. Кров тягнулася далі, до помешкання доглядача. Жах м’якенько поповз у його жили і мозок, коли він вирушив у бік короткого коридору. Живоплотові звірі, то було погано, але це гірше. У глибині душі він уже не сумнівався, що там знайде, коли туди дістанеться.

Він не поспішав те побачити.

Джек ховався в ліфті, коли Хеллоран зійшов по сходах. Тепер він скрадався за постаттю в засніженій парці, вимазаний у кров та її вже запеклі згустки привид з усмішкою на обличчі. Роуковий молоток був піднятий так високо, як тільки дозволяв той деручий, осоружний

(«??хіба та курва мене вколола не можу пригадати??»)

біль у спині.

— Чорномазий, — прошепотів він. — Я тебе відучу ходити тут, пхати носа в чужі справи.

Хеллоран почув шепіт і почав розвертатися, пригнувся, роуковий молоток жахнув униз. Каптур парки пом’якшив удар, але недостатньо. Немов ракета розірвалася в голові Діка, залишаючи інверсійний слід з зірочок… а по тому нічого.

Він поточився на шовковисті шпалери, і Джек вгатив його знову, роуковий молоток цього разу прийшовся косо, розтрощивши Хеллорану виличну кістку і більшість зубів з лівого боку його обличчя. Він безсильно осів.

— Отож, — прошепотів Джек. — Отож, Христа ради.

Де Денні? Він має справу до свого переступного сина.

* * *

За три хвилини по тому двері ліфта брязнули, відчинившись на повному тіней третьому поверсі. Джек Торренс був у ньому сам. Кабіна зупинилася, на половину не доїхавши до дверного прорізу, і йому довелось видиратися вгору на підлогу потрібного поверху, болісно звиваючись, наче якась калічна істота. За собою він тягнув розщеплений роуковий молоток. Надворі вітер вив і ревів довкола карнизів. Джекові очі дико вертілись в очницях. Кров і конфеті у волоссі.

Його син тут, нагорі, десь тут. Він це відчуває. Залишений сам на себе, він може чинити будь-які витівки: паскудити своїми пастельними олівцями дорогі шовковисті шпалери, нівечити поверхні меблів, розбивати вікна. Він брехун і обманщик і мусить бути покараний… рішуче. Джек Торренс важко зіп’явся на ноги.

— Денні, — погукав він. — Денні, ходи-но сюди на хвилинку, ти де? Ти трохи нашкодив, і я хочу, аби ти вийшов і прийняв кару, як чоловік. Денні? Денні!

Розділ п’ятдесят четвертий

Тоні

(«Денні…»)

(«Денннііі…»)

Темрява і коридори. Він блукав крізь темряву і коридори, що були схожими на ті, які залягали в тілі готелю, але дещо іншими. Шпалеровані шовковистим папером стіни тягнулися вгору і вгору, і, навіть задравши голову, Денні не міг розгледіти стелі. Вона губилась у тьмяності. Усі двері стояли замкнені, і вони також здіймались у тьмяність. До геть усіх дверей попід вічками (у цих велетенських дверях вони була завбільшки як гарматний приціл), замість номерів апартаментів, було пригвинчено крихітні черепи з кістками.

І звідкись його кликав Тоні.

(«Денннііі…»)

Звідкілясь чулося гупання — те, що він його добре знав, — і хриплі крики, послаблені відстанню. Він не міг розібрати все дослівно, але тепер уже досить добре знав той текст. Він уже чув його раніше — і в своїх снах, в яв.

Він затримався, маленький хлопчик, неповних три роки як без підгузків, намагаючись з’ясувати, де він, де це він може бути. Тут був присутнім страх, але це був той страх, з яким він міг жити. Уже два місяці поспіль він жив у щоденному страху, рівень якого коливався від нудотного неспокою до цілком брутального жаху. З цим він міг жити. Але йому хотілось дізнатися, чому прийшов Тоні, чому він робить так, щоб ім’я Денні звучало в цьому коридорі, який ніколи не належав ні до реальних речей, ні до тієї країни сновидінь, де Тоні іноді показував йому дещо. Чому й де…

— Денні.

Далеко, вдалині цього велетенського коридору, майже така ж маленька, як сам Денні, показалася темна постать. Тоні.

— Де я? — погукав він стиха до Тоні.

— Спиш, — відповів Тоні. — Спиш у спальні твоїх мами і тата.

У голосі Тоні звучала печаль.

— Денні, — промовив Тоні, — твоїй мамі буде завдано великого болю. Можливо, вбито. Містера Хеллорана також.

— Ні!

Він схлипнув у якійсь віддаленій тузі, в жаху, що його, здавалося, пригашувало це сновидське, безживне довкілля. І разом з тим йому явилися образи смерті: мертва жабка розмазана по автостраді, немов якась зловісна печатка; татів зламаний годинник лежить на коробці з усяким мотлохом, призначеним на викидання; могильні камені, під кожним з яких лежить мрець; мертва сойка біля телефонного стовпа; холодні недоїдки, які мама зішкрібала з тарілок у темну пащу сміттєвого бака.

Проте він не міг порівнювати ці прості символи з мінливою, складною реальністю своєї матері; вона втілювала його дитяче уявлення про вічність. Вона існувала, коли не існувало його. Вона триватиме, коли його не стане знову. Він міг прийняти можливість власної смерті, він уже мав з нею справу під час зустрічі в номері двісті сімнадцять.

Але не її.

Не татової.

Ніколи-ніколи.

Він почав борсатись, і цей морок, і цей коридор почали розвіюватись. Фігурка Тоні стала химерною, розмитою.

— Не треба! — гукнув Тоні. — Не треба, Денні, не роби цього.

— Вона не мусить померти! Вона не помре!

— Тоді ти мусиш їй допомогти. Денні… ти зараз у такому місці, що ховається глибоко в твоєму власному розумі. У тому місці, де живу я. Я частка тебе самого, Денні.

— Ти Тоні. Ти не я. Я хочу до мами… Я хочу до своєї мамуні…

— Я не приводив тебе сюди, Денні. Ти сам себе привів. Бо ти знав.

— Ні…

— Ти завжди це знав, — продовжував Тоні, почавши підходити ближче. Оце вперше Тоні почав підходити ближче. — Ти глибоко всередині себе, в тому місці, куди не дістається ніщо. Ми самі тут ненадовго, Денні. Це такий «Оверлук», у який ніколи нема ходу нікому. Жодні годинники тут не працюють. Жодні ключі до них не підходять, і їх ніколи не можна завести. Ці двері ніколи не прочинялися, і ніхто ніколи не зупинявся в цих номерах. Але ти не можеш залишатися тут надовго. Бо воно наближається.

— Воно… — боязко прошепотів Денні, й відразу по тому те безладне гахкання здалося ближчим, гучнішим. Його жах, холодний, віддалений якусь мить тому, перетворився на річ більш актуальну. Тепер уже можна було розібрати слова. Надривні й облудливі; вони вимовлялися якимсь підробленим під його тата хрипким голосом, але то був не тато. Тепер він це зрозумів. Він знав

(«Ти сам себе привів. Бо ти знав»)

— Ой, Тоні, хіба це мій тато? — закричав Денні. — Невже це тато йде по мене, щоби схопити?

Тоні не відповів. Та Денні й не потребував відповіді. Він знав. Тут тягся, тривав роками якийсь безкінечний, моторошний бал-маскарад. Потроху-помалу, потайно і тихо, як відсотки на банківському рахунку, нагромаджувалося певне могуття. Могуття, присутність, форма — це всього лиш слова, і жодне з них нічого не означає. Воно має багато масок, але все воно є єдиною сутністю. Тепер, десь, воно вишукує його. Воно ховається за обличчям тата Денні, воно імітує татів голос, воно вбране в татів одяг.

Але воно не його тато.

Воно не його тато.

— Я мушу їм допомогти! — схлипнув Денні.

І тепер Тоні стояв прямо перед ним, і дивитися на Тоні — це було, наче дивитися у якесь магічне дзеркало й бачити себе через десять років, широко посаджені і дуже темні очі, тверде підборіддя, гарно окреслені губи. Волосся було світлим, як у матері, але в його рисах обличчя відбивалися батьківські, так, наче Тоні — наче цей Деніел Ентоні Торренс, яким він колись стане, — підпарубок, заскочений між батьком і сином, привид обох, їх сплав.

— Ти мусиш спробувати допомогти, — сказав Тоні. — Але твій батько… він тепер на боці готелю, Денні. І саме з ним бажає бути. А цей готель бажає тебе, бо воно дуже захланне.

Тоні пройшов повз нього, зникаючи серед тіней.

— Зачекай! — крикнув Денні. — Що я можу…

— Він уже близько, — сказав Тоні, не стишуючи ходи. — Ти мусиш тікати… ховатися… триматись від нього подалі. Триматись подалі.

— Тоні, я не можу!

— Але ти вже почав, — сказав Тоні. — Ти згадаєш те, про що забув твій батько.

Він зник.

А звідкілясь зблизька почувся голос його батька, холодно улесливий:

— Денні? Ти можеш виходити, доку. Трохи нашльопаю, от і все. Прийми це, як чоловік, та й буде по всьому. Вона нам не потрібна, доку. Тільки ти і я, правильно? Коли ми проведемо це невеличке… покарання… і воно опиниться позаду, залишимося тільки ти і я.

Денні побіг.

Позаду нього крізь незграбну личину нормальності прорвався справжній норов цього створіння.

— Виходь сюди, ти, дрібний гівнюк! Зараз же!

Довгим коридором, хекаючи, хапаючи повітря. За ріг. Один просвіт угору сходами. І поки він біг, стіни, що були такими високими й віддаленими, почали знижатися; килим у нього під ногами, що був лише невиразно плямистим, набрав знайомого чорно-синього візерунку, в’юнкого і переплутаного; двері знову отримали нумерацію, і за ними загули гулянки, що були тою самою однією вечіркою, яка тривала й тривала, заюрмлена багатьма поколіннями гостей. Повітря навкруг нього, здавалося, мерехтить, удари молотка по стінах долітали луною із відголосками. Він неначе прорвався крізь якусь тонку плацентарну утробу зі сну до

* * *

килима перед Президентським люксом на третьому поверсі; поряд з ним закривавленою купою лежали тіла двох одягнених у костюми і вузькі краватки чоловіків. Колись їх було розстріляно рушничним вогнем, а тепер вони почали ворушитися перед ним і підводитись.

Денні набрав повітря, щоби крикнути, але не крикнув.

(«!!ФАЛЬШИВІ ЛИЧИНИ!! ВИ НЕСПРАВЖНІ!!»)

Просто в нього на очах вони вицвіли, як старі фотографії, і щезли.

Але знизу негучно доносилися звуки ударів молотка по стінах, вони спливали сюди, нагору, крізь шахту ліфта і сходовими просвітами.

Керівне могуття «Оверлука» в машкарі його батька спотикливо бродило по першому поверху.

Щебнисто рипнули, відчиняючись, двері за спиною в Денні.

Вигулькнула гниюча жінка в зотлілій шовковій вечірній сукні, її пожовклі потріскані пальці були унизані обліпленими нашаруваннями патини перснями. Жирні оси сонно повзали по її обличчю.

— Заходь, — прошепотіла вона йому, усміхаючись чорними губами. — Заходь, ми танцювааатимемо таааанго…

— Фальшива личина! — прошипів він. — Несправжня!

Вона панічно відсахнулась назад від нього і під час свого відступу вицвіла і щезла.

— Де ти? — кричало воно, але цей голос усе ще звучав тільки в голові Денні. Він чув, що те створіння, яке одягло на себе личину Джека, поки ще внизу, на першому поверсі… і дещо інше він почув.

Високе дзижчання мотора, що наближається.

У Денні перехопило подих, він тихо зойкнув. Це чергова машкара готелю, чергова ілюзія? Чи це Дік? Йому хотілося — хотілося розпачливо — вірити, що це саме Дік, але він не наважився ризикнути.

Денні відступив у головний коридор, а потім вирушив одним з його відгалужень, підошви шепотіли по ворсу килима. Замкнені двері супилися на нього, точно як вони робили це в його снах, у видіннях, але зараз він перебував у світі реальних речей, де грати треба було безпомильно.

Він завернув праворуч і застиг, серце важко гупало йому в грудях. Йому гаряче обдувало щиколотки. З вентиляційних решіток, звичайно. Це, мабуть, татів день обігріву західного крила і

(«Ти згадаєш те, про що забув твій батько»)

Що ж воно таке? Він майже здогадувався. Щось, що може врятувати його і маму? Але Тоні сказав, він мусить зробити це сам. Що ж воно таке?

Він присів під стіною, відчайдушно намагаючись думати. Це було так важко… готель не припиняв спроб пролізти йому в голову… той образ темної, зсутуленої постаті, що вихає з боку в бік молотком, довбучи шпалери… вибиваючи клуби вапняного пилу.

— Допоможи мені, — мурмотів він, — Тоні, допоможи мені.

І раптом він усвідомив, що готель огорнувся зловісною тишею. Дзижчання того мотора припинилося,

(«мабуть, не було справжнім»)

і звуки вечірки припинилися, залишився лиш вітер, що безупинно вив і ухкав.

Раптом задеренчав, оживши, ліфт.

Він ішов вгору.

І Денні знав, хто — що — в нім піднімається.

Він підхопився на рівні, видивляючись дикими очима. Паніка стиснула йому серце. Чому Тоні послав його на третій поверх? Він тут у пастці. Усі двері тут замкнені.

Горище!

Там є горище, він знав. Він піднімався сюди з татом того дня, коли тато там розставляв пастки для пацюків. Через пацюків він тоді не дозволив Денні піднятися туди разом з ним. Він боявся, що вони покусають Денні. Але ляда, яка веде на горище, міститься в стелі останнього короткого коридору в цьому крилі. Там, притулена до стіни, стоїть жердина. Тато тоді штовхнув ляду тією жердиною, почулося деркотливе рипіння противаг, і ляда пішла вгору, а донизу опустилась драбина. Якщо він зуміє залізти туди і затягнути за собою драбину…

Десь за лабіринтом коридорів позаду нього зупинився ліфт. Потім з металевим брязканням відсунулася решітка. А тоді голос — тепер не у нього в голові, а натомість жахливо справжній — почав гукати:

— Денні? Денні, ходи-но сюди на хвилинку, ти де? Ти трохи нашкодив, і я хочу, аби ти вийшов і прийняв кару, як справжній чоловік. Денні? Денні!

Слухняність так сильно в’їлася в нього, що Денні дійсно зробив два мимовільних кроки на звук того голосу, перш ніж зупинитися. Його пальці зібралися в кулаки, притиснуті до боків.

(«Несправжній! Фальшива личина! Я знаю, що то таке! Зніми з себе маску!»)

— Денні! — заволало воно. — Виходь сюди, ти, щеня! Виходь сюди і прийми це, як справжній чоловік!

Гучне глухе «гах» — це молоток врізався в стіну. Коли той голос знову проревів його ім’я, то вже з іншого місця. Воно підібралося ближче.

Полювання розпочалося в світі реальних речей.

Денні побіг. Ступаючи беззвучно по товстому килимі, він біг повз замкнені двері, повз шовкові взірчасті шпалери, повз вогнегасник, що висів біля рогу на стіні. Він завагався, а потім пірнув у останній коридор. У кінці його не було нічого, окрім наглухо замкнених дверей, і бігти більше не було куди.

Але жердина там так і стояла, так само притулена до стіни, де її тоді поставив тато.

Денні її вхопив. Закинувши голову, він вдивлявся в ляду. На кінці жердини був гачок, і ним треба підчепити прироблене до ляди кільце. Треба…

З ляди звисав новенький єльський замок[304]. Цей замок Джек Торренс повісив на вушка ляди, після того як розставив пастки, просто на випадок, якщо якогось дня його сину раптом впливе в голову думка полізти туди на розвідини.

Замкнено. Денні обняло жахом.

Позаду наближалося воно, кульгаючи і хитаючись, проходило вже повз Президентський люкс, зловісно посвистував у повітрі молоток.

Притулившись спиною до останніх замкнених дверей, Денні чекав на те створіння.

Розділ п’ятдесят п’ятий

Те, що було забуто

Венді потроху приходила до тями, сірість витікала геть, їй на зміну напливав біль: у спині, в нозі, в боку… їй не вірилося, що вона буде здатна рухатися. Навіть пальці в неї боліли, і спершу вона не розуміла, чому.

(«бритвене лезо, ось чому»)

Її біляве волосся, тепер вогке і склочене, звисало їй на очі. Венді відмахнула його, і зсередини її штирхнули ребра, змусивши застогнати. Нарешті вона побачила синьо-біле поле матраца, поплямоване кров’ю. Її кров’ю чи, може, Джека. Хоч там як, а кров була ще свіжою. Пролежала вона безтямною недовго. А це було важливо, тому що…

(«Чому?»)

Тому що…

Комарине дзижчання мотора, це було те, що вона згадала найперше. Якусь мить вона чіплялася лише за цю згадку, а потім одностайною запаморочливою і нудотною хвилею їй повернулася пам’ять, показавши їй одразу все.

Хеллоран. Це мусив бути Хеллоран. Чому ж інакше Джек так зненацька пішов звідси, не докінчивши своєї… не прикінчивши її?

Тому що більше не міг діяти з приємною розслабленістю. Йому треба було швидко знайти Денні і… і зробити свою справу раніше, ніж Хеллоран зможе покласти цьому край.

Чи, може, це вже відбулося?

Вона почула виття ліфта, що їхав угору шахтою.

(«Ні Господи прошу ні тут кров ця кров ще свіжа зроби так щоби це ще не відбулося»)

Якось вона спромоглася звестись на ноги і побрела, похитуючись, через спальню і через руїну вітальні до розтрощених передніх дверей. Штовхнувши їх, вона опинилася в коридорі.

— Денні! — крикнула вона, скривившись від болю в грудях.

— Містере Хеллоран! Є тут хто-небудь? Хто-небудь?

Ліфт їздив знову, а тепер він став. Вона почула металевий брязк відкинутих нарозтвір дверей, і їй здалося, ніби вона чує, як щось говорить чийсь голос. Це могла бути лише її уява. Занадто вив вітер, щоби можна було вирішити напевне.

Спираючись на стіну, вона подолала шлях до рогу короткого коридорчика. Вона вже збиралась завернути за нього, коли уклякла, почувши крики, що спливали донизу сходовим колодязем і шахтою ліфта.

— Денні! Виходь сюди, ти, щеня! Виходь сюди і прийми це, як справжній чоловік!

Джек. На другому або на третьому поверсі. Шукає Денні.

Вона звернула за ріг, спіткнулася, мало не впала. Дихання забилося їй у горлі. Щось

(«хтось?»)

зіщулилося під стіною приблизно за чверть шляху від сходів по коридору. Венді почала поспішати швидше, кривлячись кожного разу, коли наступала всією вагою на поранену ногу. Там лежала людина, вона вже роздивилася, а підійшовши ближче, зрозуміла, що означав той деренчливий мотор.

То був містер Хеллоран. Він таки дійсно приїхав.

Вона опустилася поряд з ним на коліна, незв’язно молячись, щоби він не був мертвим. Ніс у нього кровоточив, і якийсь жахливий кривавий згусток виплив з його рота. Половина обличчя перетворилася на розпухлий пурпуровий синець. Але він дихав, слава Богу за це. Втягував повітря довгими, хрипкими вдихами, від яких стрясався весь його тулуб.

Роздивляючись його уважніше, Венді вибалушила очі. Один рукав одягненої на ньому парки був обгорілий до чорноти. Один її бік роздертий наскрізь. Кров була в нього і в волоссі, з потилиці неглибока, хоча й негожа на вигляд, подряпина тягнулася вниз по шиї.

(«Господи-Боже мій, що з ним трапилося?»)

— Денні! — хриплий, роздратований голос заревів нагорі над ними. — Виходь сюди, гаспиде проклятий!

Зараз не було часу про це роздумувати. Венді почала трясти Хеллорана, обличчя її кривилося в мученицьких гримасах від пекучого болю в ребрах. Власний бік їй вчувався гарячим, велетенським, розпухлим.

(«Що, як вони проткнуть мені легеню за будь-яким моїм порухом?»)

Не було на те ради також. Якщо Джек знайде Денні, він його вб’є, заб’є його на смерть тим своїм молотком, як то він намагався зробити з нею.

Отже, вона трясла Хеллорана, а потім почала легенько плескати його долонею по непораненій щоці.

— Прокиньтесь, — приказувала вона. — Містере Хеллоран, ви мусите прокинутись. Прошу… будь-ласка…

Згори долітало безустанне гупання молотка, Джек Торренс ще продовжував шукати свого сина.

* * *

Денні стояв, притулившись спиною до дверей, і дивився на правий кут, де з’єднувалися коридори. Постійне сумбурне гупання молотка по стінах гучнішало. Створіння, що йшло по нього, кричало, вило, лаялося. Сновидіння й реальність з’єднались без жодного шва.

Воно з’явилось з-за рогу.

Певною мірою те, що відчув Денні, було полегшенням. Створіння це не було його батьком. Машкара обличчя і тіла роздерлась і розповзлася, перетворившись на тупий жарт. Це не його батько, оце жаховисько з суботньої передачі «Вечірнє шок-шоу», що вертить очима, зсутулене, з похиленими плечима в просяклій кров’ю сорочці. Це не його тато.

— Зараз, заради Бога, — видихнуло воно. І втерло собі губи тремтячою рукою. — Зараз ти дізнаєшся, хто тут бос. От побачиш. Це не ти їм потрібний. Це я. Я. Я!

Воно майнуло побитим молотком з тепер уже безформною й розтрісканою від незліченних ударів подвійною головкою. Той угатив у стіну, прорвавши круглу діру в шовковистих шпалерах. Спурхнув клуб вапняного пилу. Воно вишкірилось.

— Нумо побачимо, чи будеш ти тепер свої капризи й фокуси показувати, — бурмотіло воно. — Міркуй, я не вчора народжений. І не з ваговоза з сіном упав головою, слава Богу. Я виконаю зараз свій батьківський обов’язок щодо тебе, хлопче.

Денні промовив:

— Ти не мій тато.

Воно зупинилось. Якусь мить воно мало дійсно розгублений вигляд, немов непевне — хто або що воно є. Потім воно знову рушило вперед. Свиснув молоток, угативши в дверну панель, двері гулко бовкнули.

— Ти брехун, — сказало воно. — Ким же іншим я можу бути? У мене дві родимки, я маю пупок чашечкою і навіть прутень, хлопчику мій. Спитай у своєї матері.

— Ти маска, — сказав Денні. — Просто фальшива личина. Єдина причина, чому цей готель змушений тебе використовувати, це тому що ти не такий мертвий, як інші. Але коли він з тобою закінчить, ти станеш зовсім нічим. Ти мені нестрашний.

— Я тебе настрахаю! — завило воно. Молоток дико свиснув, угативши в килим між ступень Денні. Денні не відсахнувся.

— Ти брехав про мене! Ти змовився з нею! Ви замишляли проти мене! І ти обманював! Ти списав на останньому іспиті! — На Денні спалахнули його очі з-під кущастих брів. У них вгадувалося божевільне лукавство. — Я й це знайду. Воно десь у підвалі. Я його знайду. Вони пообіцяли мені, що я зможу дивитися все, що забажаю.

Воно знову підняло молоток.

— Авжеж, вони обіцяють, — сказав Денні, — але вони брешуть.

Молоток застиг на вершечку замаху.

* * *

Хеллоран почав опритомнювати, але Венді перестала плескати його по щоках. Мить тому слова «Ти брехав! Ти списав на останньому іспиті» допливли крізь ліфтову шахту, неясні, ледь чутні за вітром. Звідкілясь, з самісінької глибини західного крила. Вона була майже певна, що долинули вони з третього поверху і що Джек — те, що заволоділо Джеком, — уже знайшло Денні. Тепер ні вона, ні Хеллоран нічого не зможуть вдіяти.

— Ох, доку, — промурмотіла вона. Сльози затуманили їй очі.

— Сучий син зламав мені щелепу, — пробелькотів Хеллоран, — ох, моя голова…

Він заворочався, сідаючи. Його праве око під пурпуровим синцем швидко запухало. Проте він роздивився Венді.

— Міссус Торренс…

— Шшшш, — шепнула вона.

— Де хлопчик, міссус Торренс?

— На третьому поверсі, — відповіла вона. — Зі своїм батьком.

* * *

— Вони брешуть, — знову повторив Денні.

Щось промайнуло в нього в мозку, спалахнувши метеором, занадто блискавично, занадто яскраво, щоби його можна було вхопити й утримати. Тільки хвіст від тієї думки залишився.

(«воно десь у підвалі»)

(«ти згадаєш те, про що забув твій батько»)

— Ти… ти не можеш таким чином говорити зі своїм батьком, — промовило воно захрипло. Молоток затремтів, опустився. — Ти тільки сам собі все погіршуєш. Свою… свою кару. Робиш гірше.

Воно п’яно похитнулося, вдивляючись у Денні плаксиво-сентиментальними очима, повними до себе жалю, який почав обертатись на ненависть. Знову почав підніматися молоток.

— Ти не мій тато, — знову промовив Денні. — А якщо там, усередині тебе, залишилася бодай крихта від мого тата, він знає, що вони тут брешуть. Усе тут брехня і обман. Як ті шулерські, заряджені свинцем гральні кості, що їх тато поклав мені в панчоху минулого Різдва, як ті подарунки, які кладуть у крамниці на вітрину, а мій тато каже, що там нічого нема у них всередині, ніяких подарунків, то просто пусті коробки. Просто на показ, так каже мій тато. А ти воно, ти не мій тато. Ти цей готель. А коли ти отримаєш те, чого бажаєш, ти не даси моєму тату нічого, бо ти жадібне. І мій тато це знає. Ти примусило його пити Оте Погане. Це єдиний спосіб, яким ти могло його запопасти, ти брехлива, фальшива личина.

— Брехун! Брехун! — ці слова пролунали тоненьким виском. Піднятий молоток скажено дрижав.

— Ну, давай, бий мене. Але ти ніколи не отримаєш від мене того, що тобі хочеться.

Обличчя перед Денні змінилося. Важко було б сказати як; не було там опливання чи злиття рис. Тіло тихенько затремтіло, а тоді закривавлені долоні розкрилися, наче зламані клешні. Молоток випав з них, глухо вдарившись об килим. І то було все. Але раптом там з’явився тато, він дивився на сина в смертельній агонії і печалі, такій величезній, що серце Денні спалахнуло в грудях. Губи вигнулися донизу тремтливим луком.

— Доку, — промовив Джек Торренс. — Тікай. Мерщій. І пам’ятай, як сильно я тебе люблю.

— Ні, — сказав Денні.

— Ох, Денні, заради Бога…

— Ні, — сказав Денні. Він взяв батькову закривавлену руку і поцілував. — Усе майже скінчилося.

* * *

Хеллоран підвівся на ноги, спираючись спиною на стіну й підпихуючи себе вгору. Вони з Венді витріщилися одне на одного, наче ті, що вціліли після кошмарного бомбардування якогось шпиталю.

— Нам треба піднятися туди, — сказав він. — Ми мусимо йому допомогти.

Її перелякані очі дивилися на нього з білого як крейда обличчя.

— Уже пізно, — промовила Венді. — Тепер він тільки сам може собі допомогти.

Минула хвилина, потім дві. Три. І вони почули оте на собою, воно дико закричало, не люто зараз і не переможно, але в смертельному жаху.

— Святий Боже, — прошепотів Хеллоран. — Що трапилося?

— Я не знаю, — сказала вона.

— Воно його вбило?

— Я не знаю.

Ожив з брязком ліфт і почав опускатися з замкненим у його кабіні тим виючим, збуреним створінням.

* * *

Денні стояв незрушно. Тут не було місця, куди б він міг утекти, місця, де не було б «Оверлука». Він усвідомив це раптово, повністю, безболісно. Уперше в своєму житті йому прийшла доросла думка, доросле відчуття, висновок з його досвіду в цьому поганому місці — печальний умовивід:

(«мама з татом не можуть мені допомогти, я тепер самотній»)

— Іде геть, — сказав він закривавленому невідомому, що стояло перед ним. — Іди. Забирайся звідси.

Воно нахилилося, показавши ніж, що стирчав у спині. Пальці його знову зімкнулись на молотку, але замість поцілити в Денні, воно розвернуло держак, спрямувавши жорсткий кінець головки роукового молотка на власне обличчя.

Крізь Денні промайнуло співчуття.

А далі молоток почав підніматись і падати, знищуючи останні залишки образу Джека Торренса. Створіння в коридорі танцювало якусь лячну, човгаючу польку, а контрапунктом до її ритму були ті осоружні звуки, що лунали, коли молоток бив у голову, знову і знову. Кров хлюпала на шпалери. Осколки кості підлітали в повітря, наче розтрощені рояльні клавіші. Неможливо було сказати, наскільки довго це тривало. Але коли воно обернуло свою увагу знову на Денні, його батько пощезнув назавжди. Те, що залишилося від обличчя, перетворилося на химерну, мінливу компіляцію, багато облич, незграбно намішаних водно. Денні побачив жінку з двісті сімнадцятого номера; людину-пса; голодну істоту-хлопчика з бетонної труби.

— Тоді маски геть, — прошепотіло воно. — Перешкод більше немає.

Молоток злетів для останнього удару. У вухах Денні почало цокотіти.

— Маєш що-небудь іще сказати? — поцікавилося воно. — Ти певен, що тобі не хочеться тікати? Може, зіграємо в квача? Усе, що ми маємо, це час. Маємо вічність часу. Чи вже покінчимо з цим? Чом би й ні. Врешті-решт, ми запізнюємося на вечірку.

Воно вищирилося жадібними поламаними зубами.

І тоді Денні дійшло. Те, про що забув його батько.

Раптом тріумфальний вираз заповнив його обличчя; створіння це побачило і завагалося збентежившись.

— Котел! — закричав Денні. — Його не спускали від сьогоднішнього ранку! Тиск росте! Він вибухне!

Вираз гротескного жаху і початкового розуміння майнув розбитим обличчям створіння, яке стояло перед Денні. Молоток випав з його стиснутих кулаків, безневинно підстрибнувши на чорно-синьому килимі.

— Котел! — заверещало воно. — О, ні! Цього не можна дозволити! Абсолютно ні! Ні! Ти прокляте дрібне щеня! Абсолютно ні! Ой, ой, ой…

— Не ні, а так! — викрикнув Денні злостиво. Він почав пританцьовувати, трясучи кулачками на спотворене страховисько перед собою. — Будь-якої хвилини тепер! Я знаю! Котел, тато забув про котел! І ти забув також!

— Ні, ох, ні, це не мусить, це неможливо, ти, брудне мале хлопчисько, я тобі завдам ліків. Я примушу тебе прийняти все до краплі, ох ні, ох ні…

Раптом воно знітилося і, розвернувшись, зашкандибало геть. Якусь мить його тінь ще пострибала на стіні, зростаючи і маліючи. Крики тягнулися слідом за ним, наче зачовгані на балу гірлянди серпантину.

Минуло пару хвилин, і торохнув, оживаючи, ліфт.

Раптом до Денні, мов різке світанкове світло, прийшло

(«мамуня містер хеллоран для друзів дік разом живі вони живі треба вибиратися звідси тут вибухне тут буде вибух аж до неба»)

сяйво, і він кинувся бігти. Відкинувши ступнею вбік закривавлений, спотворений роуковий молоток. Сам цього не помітивши.

З плачем він біг до сходів.

Вони мусять вибратись звідси.

Розділ п’ятдесят шостий

Вибух

Хеллоран ніколи не мав певності щодо розвитку подій після цього. Він пам’ятав, що ліфт спустився донизу повз них, не зупинившись, і що щось там було, в його кабіні. Але він не зробив спроби подивитися крізь маленьке ромбоподібне віконце, бо те, що було всередині ліфта, видавало нелюдські звуки. За мить почулося прудконоге тупотіння на сходах. Венді Торренс спершу відсахнулась до Діка, а потім якомога швидше почала шкутильгати головним коридором у бік сходів.

— Денні! Денні! О, слава Богу! Дякувати Богу!

Вона вхопила сина в обійми, стогнучи з радості й одночасно через свій біль.

(«Денні»)

Денні подивився на Діка з материнських обіймів, і Хеллоран побачив, що хлопчик змінився. Обличчя стало блідим, змарнілим, очі потемнішали, стали бездонними. Він ніби схуд. Дивлячись на їхню пару разом, Хеллоран подумав, що молодший вигляд має матір, попри пережите нею жахливе побиття.

(«Діку… нам треба йти… тікати… цей готель… мусить»)

Картинка «Оверлука», полум’я виривається вгору крізь дах. На сніг зливою падають цеглини. Калатання пожежних дзвонів… утім, жодна пожежна машина не зможе примчати сюди, нагору, раніше, ніж наприкінці березня. Що найбільше дійшло через думку Денні, це розуміння термінової нагальності, відчуття, що це може статися будь-якої миті.

— Гаразд, — сказав Хеллоран. Він рушив до них, і спочатку це було так, немов він пливе на глибоководді. Відчуття рівноваги, як у п’яного, те око, що було на правому боці його обличчя, не бажало фокусуватися. Щелепа сіпанням надсилала титанічні вибухи болю вгору, йому в тім’я, і вниз по шиї, а щока вчувалась величезною, як качан капусти. Але завзятість хлопчика спонукала його рухатися далі, і далі все пішло трохи легше.

— Гаразд? — перепитала Венді. Вона переводила погляд з Хеллорана на Денні, потім знову на Хеллорана. — Що ви маєте на увазі цим «гаразд»?

— Нам треба йти, — сказав Хеллоран.

— Я не одягнена… мій одяг…

Денні стрілою вилетів з її обіймів і помчав у коридор. Вона дивилася йому вслід, поки він не завернув за ріг, а потім знову поглянула на Хеллорана.

— А якщо він повернеться?

— Ваш чоловік?

— Він не Джек, — пробурмотіла вона. — Джек мертвий. Це місце його вбило. Цей проклятий готель. — Вона вдарила кулаком у стіну і заплакала від болю в порізаних пальцях. — Це котел, правда?

— Так, мем. Денні каже, він мусить вибухнути.

— Добре. — Це слово прозвучало зі смертельною приреченістю. — Я не знаю, чи зможу зійти знов по цих сходах. Мої ребра… І щось у мене в спині. Так болить.

— Ви зможете, — сказав Хеллоран. — Ми всі зможемо.

Та раптом він згадав про живоплотових звірів і стурбувався, що їм робити, якщо ті стережуть вихід.

Потім з’явився Денні. Він ніс чобітки Венді, її пальто і рукавиці, а також свою куртку й рукавиці.

— Денні, — промовила вона. — А твої чобітки?

— Пізно, — відповів він. Очі його дивилися на них з якимсь майже божевільним розпачем. Він глянув на Діка, і раптом мозок Хеллорана отримав чіткий образ годинника під скляним куполом, це ж той годинник, що в бальній залі, який був подарований тисяча дев’ятсот сорок дев’ятого року одним шведським дипломатом. Стрілки стояли за хвилину до півночі.

— О, Боже мій, — мовив Хеллоран. — Ох, Господи мій милесенький.

Він обхопив рукою Венді і підняв її. Іншою рукою він обхопив Денні. І побіг до сходів.

Венді скрикувала від болю, бо він здавлював її зламані ребра, бо в спині щось скреготливо терлося між собою, але Хеллоран не вповільнював бігу. Він кинувся вниз по сходах з обома ними в руках. Одне око широко розплющене і відчайдушне, інше запухле до щілини. Він скидався на якогось одноокого пірата, що тягне захоплених ним полонених, щоби пізніше отримати за них викуп.

Раптом сяйво зійшло на нього, і він зрозумів, що Денні мав на увазі, коли сказав, що вже пізно. Він відчув, що вибух уже готовий прогриміти з підвалу і вирвати нутрощі з цієї гидотної будівлі.

Він помчав швидше, несамовито кинувшись через фойє до двостулкових дверей.

* * *

Воно поспішало підвалом під кволим жовтавим жеврінням єдиної лампи, яка освітлювала приміщення з топкою. Воно схлипувало зі страху. Воно було так близько, так близько від того, щоби захопити хлопчика і привласнити його надзвичайну силу. Тепер воно не мусить програти.

Цього не мусить трапитися. Воно спустить пару з котла, а тоді вже жорстоко покарає того хлопчика.

— Не мусить трапитися! — скрикнуло воно. — О ні, не мусить трапитися.

Воно зашкутильгало до котла, верхня половина довгого трубчатого тіла якого жевріла тьмяно-червоним. Котел чахкав і деренчав, і шипів клубами пари в сотнях напрямків, неначе монструозна калліопа[305]. Стрілка тиску стояла в найдальшім кінці манометра.

— Ні, цього не можна дозволити! — закричав менеджер-доглядач.

Воно поклало руки Джека Торренса на вентиль, байдуже до смаленого запаху, що піднімався від вигораючої плоті, в яку, наче в розкислу колію путівця, вгрузав розпечений до червоного метал.

Вентиль піддався, і з тріумфальним криком воно його відкрутило повністю. З котла, несамовито ревучи, бухнула пара, ніби суголосно зашипіла ціла дюжина драконів. Але перш ніж пара затулила собою стрілку манометра, та відверто почала хилитися назад.

— Я ВИГРАЮ! — скрикнуло воно. Воно застрибало безстидними вихилясами в гарячому висхідному тумані, розмахуючи над головою палаючими руками. — ЩЕ НЕ ЗАПІЗНО! Я ВИГРАЮ! НЕ ЗАПІЗНО! НЕ ЗАПІЗНО! НЕ…

Слова перетворилися на переможний вереск, а вереск той проковтнув колосальний рик — то вибухнув котел «Оверлука».

Хеллоран, промайнувши крізь двостулкові двері, вилетів надвір і потяг обох у руках по траншеї, що вела крізь великий замет на ґанку. Він ясно побачив живоплотових тварин, набагато ясніше, ніж до того, і рівно в ту мить, коли він зрозумів, що його найгірші страхи справдилися і звірі чекають між ґанком і снігоходом, готель вибухнув. Йому здалося, що все трапилося одночасно, хоча пізніше він зрозумів, що таким чином відбуватися просто не могло.

Спершу глухий вибух, звук, що, здавалося, завис на одній всепроникній ноті,

(«ВГАМММММММММ….»)

а вже тоді їм у спини потужно вдарило теплим повітрям, яке немов делікатно підганяло їх. Цим видихом їх, усіх трьох, знесло з ґанку, і зачудована думка

(«отак мабуть мусить почуватися супермен»)

промайнула в голові Хеллорана, коли вони пролетіли в повітрі. Він не втримав їх, і сам врізався в сніг, здійнявши м’яку хвилю. Сніг набився йому під сорочку і в ніс, і Дік, напівусвідомлюючи це, відчував, як приємно зараз його болючій щоці.

Потім він вибрався наверх, на мить зовсім забувши про живоплотових тварин, забувши думати про Венді Торренс і навіть про хлопчика. Він перекотився на спину, щоби бачити, як помирає готель.

* * *

Вікна «Оверлука» потрощилися. У бальній залі, на камінній полиці, тріснув купол над дзиґарем, і обидві його половинки упали на підлогу. Годинник перестав цокотіти: трибки, коліщатка і балансирне колесо — все в ньому застигло. Почулося шепітне зітхання, і здійнялася величезна хмара пилу. У двісті сімнадцятому номері раптом розпалася на дві половини ванна, випустивши з себе невеличкий потічок зеленавої, злосмердючої води. У Президентському люксі раптом полум’я обхопило шпалери. «Кажанячі крила» в салон-барі «Колорадо» зненацька зіскочили з дверних завіс і впали на долівку обідньої зали. Поза аркою в підвалі великі купи й стоси старих паперів зайнялися вогнем, і той побіг вгору з шипінням паяльної лампи. Киплячий окріп вихлюпувався на полум’я, але не вгамовував його. Папери скручувалися і чорніли, наче підпалене під осиним гніздом осіннє листя. Вибухнула топка, трощачи сволоки під стелею підвалу, скидаючи їх, ламкі, донизу, наче кістки якогось динозавра.

Газовий пальник, що живив топку, тепер нічим не стримуваний, здійнявся ревучою колоною вогню крізь розколоту підлогу вестибюля. Зайнялося килимове покриття сходів, вогонь побіг угору на рівень першого поверху, немов аби повідомити там жахливо цікаві новини. Канонада вибухів роздирала будівлю. Люстра в обідній залі, двохсотфунтова кришталева бомба, вдарилась об підлогу, розлетілась осколками, що на всі боки підсікали столи. П’ять димарів «Оверлука» вивергали полум’я попід розвіяні хмари.

(«Ні, неМусить! неМусить! НЕМУСИТЬ!)

Воно верещало, воно верещало, але тепер уже безголосе, і та вересклива паніка, і погибель, і прокляття були чутні лише йому, воно випаровувалося, втрачаючи думки і волю, павутиння розпадалося, воно шукало і не знаходило, німіючи, розтікаючись, щоби втекти, розтікаючись у порожнечу, в небуття, подрібнюючись.

Вечірка завершилась.

Розділ п’ятдесят сьомий

Порятунок

Ревіння потрясало цілком фасад готелю. Скло вистрілювало на сніг, зблискуючи там зазубленими діамантами. Живоплотовий пес, який був підібрався до Денні з його матір’ю, відскочив назад, прищуливши зелені, тіняво-мармурові вуха, підібгавши хвоста між лапи, принижено присідаючи. У голові в себе Хеллоран почув перелякане собаче виття, і з цим звуком змішувався боязкий, розгублений нявкіт великих котів. Він спромігся підвестись на рівні, щоб іти до двох інших, допомогти їм, і в цей момент побачив дещо моторошніше за все решту: живоплотовий кріль, усе ще вкритий снігом, скажено кидався на сітчасту огорожу в дальнім кутку ігрового майданчика, і її сталеві кільця дзеленькали якоюсь кошмарною музикою, немов грала примарна цитра. Навіть звідси Дік чув тріск і хрускіт тісно зрощених галузок і гілочок, що становили тіло кролика і ламалися, неначе кістки.

— Діку! Діку! — закричав Денні. Він намагався підтримувати матір, щоби допомогти їй дійти до снігохода. Одяг, який він приніс для них обох, валявся розкиданий там, де вони були впали і де зараз стояли. Хеллоран тільки зараз усвідомив, що жінка стоїть у піжамному халатику, Денні без куртки, а надворі не більш як десять вище нуля.

(«боже мій вона ж іще й боса»)

Він побрів назад через сніг, дорогою підбираючи її пальто й чобітки, куртку Денні, розпаровані рукавиці. А потім побіг назад до них, провалюючись раз у раз по стегна у сніг, змушений пробивати собі дорогу.

Венді була жахливо бліда, збоку на шиї в неї була кров, кров, що тепер замерзала.

— Я не можу, — бурмотіла вона. Не більше, як напівпритомна. — Ні, я… не можу. Вибачте.

Денні благально подивився на Хеллорана.

— Усе буде окей, — сказав Хеллоран і знову підхопив її. — Ходімо.

Вони втрьох вирушили туди, де був круто розвернувся й різко став снігохід. Хеллоран посадив жінку на пасажирське сидіння й одяг на неї пальто. Він підняв її ступні — вони були дуже холодними, але поки що не промерзли — і почав їх швидко розтирати курткою Денні, і тільки потім взув у чобітки. Лице Венді було білим, як алебастр, очі наполовину прикриті повіками і затуманені, але вона почала тремтіти. Хеллоран подумав, що це гарний знак.

Позаду них готель струсонула серія з трьох вибухів. Жовтогарячі спалахи освітили сніг.

Денні приклався губами до Хеллоранового вуха і щось прокричав.

— Що?

— Я кажу, нам оте потрібне?

Хлопчик показував на червону каністру, що косо стирчала в снігу.

— Гадаю, що так.

Дік підібрав каністру і струснув. У ній ще був бензин, хоча він не міг визначити скільки. Він прив’язав каністру ззаду до снігохода, кілька разів розпочинаючи цю роботу знову, перш ніж виконав її як слід, бо пальці в нього заніміли. Оце він лише зрозумів, що загубив рукавиці Говарда Коттрелла.

(«ось лишень виберуся звідси моя сестра сплете тобі дюжину пар, Гові»)

— Залізай! — крикнув Хеллоран хлопчику.

Денні відсахнувся.

— Ми замерзнемо!

— Треба об’їхати кругом до реманентного складу! Там є всяке… ковдри… щось таке. Сідай позаду матері!

Денні забрався, і Хеллоран вивернув голову, щоби прокричати в обличчя Венді:

— Міссус Торренс! Тримайтесь за мене! Ви зрозуміли? Тримайтеся!

Вона обхопила його руками і притулилася щокою до його спини. Хеллоран завів снігохід і делікатно подав газ, щоби зрушити з місця без ривка. Ця жінка ледве трималася за нього, а якщо вона посунеться назад, та сама завалиться і своєю вагою скине хлопчика.

Вони почали рух. Дік зробив снігоходом коло, а далі вони попрямували в західний бік, паралельно готелю. Хеллоран додав обертів, щоби дугою об’їхати готель ззаду до реманентного складу.

На недовгу мить вони ясно побачили фойє «Оверлука». Газове полум’я, що здіймалося вгору крізь розтрощену підлогу, було як велетенська свічка на іменинному торті, сліпучо жовте в серцевині, навкруг якої мерехтіли по краях блакитні язички. У ту мить здалося, ніби це полум’я лише освітлює, не руйнує. Вони побачили реєстраційну стійку з її срібним дзвоником, зображення придатних у цьому готелі кредитних карток, старомодний, прикрашений гербами, касовий апарат, маленькі декоративні килимки, крісла з високими спинками, набиті кінським волосом пуфики. Денні побачив той маленький диван біля каміна, на якому сиділи три черниці, коли він з мамою і татом приїхав у цей готель — у день його закриття. Але справжнє його закриття було зараз.

Потім снігова кучугура на ґанку перекрила вид. За мить вони вже об’їжджали поодаль західний бік готелю. Ще вистачало світла, щоб усе бачити без фари снігохода. Уже палали обидва верхні поверхи, вистрелюючи з вікон полум’яними вимпелами. Лискуча біла фарба почала чорніти й відлущуватись. Віконниці, які прикривали мальовничі панорами, що відкривалися з Президентського люкса, — віконниці, які Джек, як вимагала інструкція, ретельно закріпив ще в середині жовтня, — тепер висіли палаючими головешками, демонструючи за собою широку, потрощену темряву, наче беззубий рот регоче беззвучним передсмертним хрипом наостанок.

Венді притискалася обличчям до спини Хеллорана, ховаючись від вітру, і Денні подібним чином притискався обличчям до спини матері, тож тільки Хеллоран побачив фінальну подію, і він ніколи нікому про це не розказував. Йому здалося, що з вікна Президентського люкса виринула якась велетенська темна постать, затуливши собою снігове поле. На мить вона набрала обрисів непристойно велетенського ската, «морського диявола», а тоді нібито вітер вхопив її, почав драти і шматувати, як старий, потемнілий папір. Вона розсипалася на дрібні клаптики, що потрапили в невеличкий висхідний вихор диму, а за мить вона вже пропала, наче її ніколи й не було. Але в ті кілька секунд, поки вона хижо вертілась, танцювала наче брудно-сірі порошинки в стовпі світла, йому пригадалося дещо з дитинства… років п’ятдесят тому то було, а може, й більше. Трохи в північний бік від їхньої ферми Дік з братом натрапили на величезне гніздо земляних ос. Воно тулилося в западині під старим, обпаленим блискавкою деревом. У його брата за биндою капелюха стирчала петарда «ніґґерчейзер», яку він зберігав аж від Четвертого липня. Він її підпалив і встромив в осине гніздо[306]. Вона вибухнула з гучним «бах», і сердите гудіння — мало не глухий вереск — здійнялося з підірваного гнізда. Вони тікали звідтіля так, наче демони гналися за ними по п’ятах. Хеллоран вважав, що в якомусь сенсі то й були демони. І, озирнувшись через плече, як от і зараз, того дня він побачив велику темну хмару шершнів, що здійнялися в повітря і то вирують разом, то розлітаються, вишукуючи того ворога, котрий учинив таке їхньому дому, щоби їм — одностайному груповому інтелекту — зажалити його на смерть.

Потім те створіння щезло в небі, зрештою воно могло бути всього лише димом або великим, тріпотливим шматком шпалери, і там залишився тільки «Оверлук», поховальне багаття в ревучій горлянці ночі.

* * *

На його низці був ключ від реманентного складу, але Хеллоран побачив, що в ньому нема потреби. Двері стояли прочинені, замок висів при них, зачеплений за вушко.

— Я туди не піду, не можу, — прошепотів Денні.

— Та все гаразд. Ти залишишся з мамою. Там завжди лежала купа старих попон. Ймовірно, всі тепер уже поїдені міллю, але все ж краще, ніж замерзнути на смерть. Міссус Торренс, ви ще з нами?

— Сама не знаю, — відповів немічний голос. — Здається, так.

— Добре. Я за секунду повернуся.

— Повертайся якомога швидше, — прошепотів Денні. — Будь-ласочка.

Хеллоран кивнув. Він націлив на двері фару і тепер важко плентався по снігу, відкидаючи поперед себе довгу тінь. Штовхнувши двері, він ступив у склад. Попони все так само й лежали в кутку, біля комплекту для роуку. Він підібрав чотири з них — вони тхнули цвіллю, старістю, і міль безсумнівно годувалася тут безплатними обідами, — а потім затримався.

Одного з роукових молотків не було на місці.

(«Це те, чим він мене ударив?»)

Ну, це не мало значення, чим його вдарили, хіба не так? А втім, його пальці торкнулись боку обличчя, почавши досліджувати там величезну гулю. Шість сотень доларів коштував зубний протез, знищений одним ударом. Та врешті-решт

(«можливо, він не бив мене одним з цих молотків. Можливо, один просто загубився. Або хтось його вкрав. Або прихопив як сувенір. Врешті-решт»)

це не мало значення. Нікому тут буде грати в роук наступного літа. Чи будь-якого літа в сподіваному майбутньому.

Ні, це насправді нічого не означає, хоча дивитися на ці молотки в їхніх стійках, з єдиним з них відсутнім, це ніби трохи причаровує. Він зрозумів, що думає про тверде дерев’яне «гах!», коли головка молотка б’є по дерев’яній кулі. Приємний такий, літній звук. Дивитися, як та мчить по

(«кістках. крові»)

по гравію. Це потягнуло за собою думки про

(«кістки. кров»)

чай з льодом, крісла-гойдалки на ґанку, леді в білих солом’яних капелюшках, дзижчання москітів і

(«поганих малих хлопчиків, які не грають за правилами»)

всяке таке. Природно. Приємна гра. Зараз не в моді, але… приємна.

— Діку? — голос був тоненьким, безумно стривоженим, і він подумав, що також дещо неприємним. — З тобою все гаразд, Діку? Виходь уже. Будь ласочка!

(«давай виходь мерщій вже ніґґа твій масса тебе кличуть»)

Його пальці міцно обхопили держак одного з молотків, відчуваючи його приємність

(«пошкодуєш лозину — зіпсуєш дитину»)

Його очі стали порожніми в мерехтливій під відблисками пожежі темряві. А й справді, це буде жест милосердя до них обох. Вона геть скалічена… стражденна… а здебільшого в цьому

(«в усьому»)

цього клятого хлопця вина. Безсумнівно. Він покинув свого рідного татуся там, у пожежі. Якщо добре подумати, це збіса дуже близько до вбивства. Батьковбивство, так це називається. Вельми підла річ.

— Містере Хеллоран?

Її голос був тихим, слабеньким, кислим. Йому не вельми сподобалися її інтонації

— Діку!

Хлопчик уже рюмсав, у жаху. Хеллоран витяг молоток зі стійки і повернувся до потоку білого світла, що лилося з фари снігохода. Його ступні непевно човгали по підлозі реманентного складу, наче ступні якоїсь механічної іграшки, яку завели й запустили в рух.

Раптом він зупинився, здивовано дивлячись на молоток у своїх руках, і запитав в себе зі зростаючим жахом, що це було, про скоєння чого він щойно був думав? Вбивства? Він дійсно думав про вбивства?

На мить цілком весь його мозок, здавалось, заповнив сердитий, слабенько підцьковуючий голос:

(«Зроби це! Зроби це, ти, слабкий у колінках ніґґер без яєць! Убий їх! УБИЙ ЇХ ОБОХ!»)

Тоді він жбурнув молоток позад себе з шепітливим нажаханим скриком. Той грюкнув, упавши в кутку, де лежали попони, одною зі своїх двох головок націлений на нього, немов у непромовленій пропозиції.

Хеллоран кинувся навтьоки.

Денні сидів на сидінні снігохода, і Венді його безсило обнімала. Його обличчя сяяло від сліз, він весь трусився, наче в болотній лихоманці. Цокотячи зубами, він спитав:

— Де ти був? Ми перелякалися!

— Тут підходяще місце, щоби лякатися, — повільно промовив Хеллоран. — Навіть якщо цей готель згорить вщент, до фундаменту, ніхто мене знову не затягне сюди ближче, ніж на сто миль. Ось, міссус Торренс, загорніться в оце. Я допоможу. І ти теж, Денні. Зроби собі так, щоби став схожим на араба.

Він обкутав Венді двома ковдрами, зробивши з одної щось на кшталт каптура, щоби їй прикрити голову, і допоміг Денні обв’язатися його ковдрами так, щоби не поспадали.

— Ну, а тепер тримайтеся щосили, бо полетимо чимдуж, — сказав він. — У нас ще довга дорога попереду, але найгірше для нас уже позаду.

Він об’їхав реманентний склад, а потім спрямував снігохід назад по їх власному сліду. «Оверлук» уже був суцільним смолоскипом. Величезні діри прожерло в нього по боках, і там усередині, то зростаючи, то стишуючись, вирувало червоне пекло. По обвуглених жолобах і ринвах стікав паруючими водоспадами розталий сніг.

Вони задзижчали вздовж передньої галявині, шлях було добре освітлено. Гранатово мерехтіли снігові дюни.

— Дивіться! — крикнув Денні, коли Хеллоран пригальмував перед виїзними воротами. Хлопчик показував у бік ігрового майданчика.

Усі живоплотові створіння стирчали на своїх нормальних місцях, але були вони оголеними, почорнілими, посохлими. Їхнє мертве гілляччя у відсвітах полум’я скидалося на хитросплетені кістяні ґрати, навкруг них розсіялося їх маленьке листя, немов опалі пелюстки.

— Вони мертві! — кричав Денні істерично й переможно. — Мертві! Вони мертві!

— Шшшш, — сказала Венді. — Усе гаразд, любий. Усе гаразд.

— Агов, доку, — сказав Хеллоран. — Нумо, поїдемо кудись, де тепло. Ти готовий?

— Так, — прошепотів Денні. — Я давно-давно готовий…

Хеллоран протиснувся крізь просвіт між ворітницею і стовпом. За якусь мить вони вже опинилися на дорозі, спрямовані назад, у бік Сайдвіндера. Дзижчання двигуна снігохода стишувалося, поки не загубилося серед безустанного ревіння вітру. Вітер торохкав оголеним гілляччям живоплотових тварин, видаючи глухі, ритмічні, безвідрадні звуки. Пожежа то зростала, то стишувалася. Через деякий час після того, як зникло дзижчання двигуна снігохода, провалився досередини дах «Оверлука» — спершу в західному крилі, потім у східному, а за пару секунд впав і центральний дах. Величезний вир іскор і палаючих уламків спіраллю зметнувся у виючу зимову ніч.

Жмут палаючих ґонтин та розжареної ізоляційної прокладки занесло вітром крізь розчинені двері до реманентного складу.

Невдовзі склад почав горіти також.

* * *

Їм іще залишалося двадцять миль до Сайдвіндера, коли Хеллоран зупинився, щоби залити залишок бензину в бак снігохода. Він дедалі дужче непокоївся за Венді Торренс, яка на позір ніби відпливала від них. А їхати було ще так далеко.

— Діку! — крикнув Денні. Він стояв ногами на сидінні і показував. — Діку, поглянь! Поглянь туди!

Сніг наразі припинився, і срібний долар місяця прозирнув крізь сволоки хмар. Унизу по дорозі, але вона до них наближалася, сунула вгору S-подібними петлями перлова вервечка вогнів. Вітер на мить ущух, і Хеллоран почув далеке джеркотливе ревіння двигунів снігоходів.

Хеллоран, Денні і Венді зустрілися з ними через п’ятнадцять хвилин. Їм привезли одяг, і бренді, і лікаря Едмондса.

І довгий морок скінчився.

Розділ п’ятдесят восьмий

Епілог/літо

Закінчивши перевіряти приготовлені його заступником салати і зазирнувши до каструлі з бобами по-домашньому, які цього тижня слугували гострою закускою, Хеллоран розв’язав на собі фартух, повісив його на гачок і вислизнув через задні двері. У нього було десь хвилин сорок п’ять до того, як братися за приготування вечері на повну силу.

Тутешній заклад називався «Лодж Червона Стріла» і був захований серед гір західного Мейну, за тридцять миль від містечка Рейнджлі. Добрий тут ангажемент, думав Хеллоран. Робота не дуже важка, чайові гарні, і поки що жодної страви не було відіслано назад на кухню. Зовсім непогано, зважаючи на те, що майже половина сезону вже минула.

Він проклав собі шлях між надвірним баром і плавальним басейном (хоча чому комусь кортить користуватись басейном, коли поряд є озеро, він ніколи второпати не міг), перетнув зелений моріжок, де четверо осіб, сміючись, грали в крокет, і зійшов на невисокий пагорб. Тут панували сосни, крізь них задоволено дмухав вітер, розносячи аромати хвої і солодкої живиці.

По інший бік пагорба, серед дерев, були затишно розсипані будиночки, що дивились на озеро. Останній був найгарніший, і, щойно у квітні отримавши тут ангажемент, Хеллоран зарезервував його для двох гостей.

Жінка сиділа на ґанку в кріслі-гойдалці, з книжкою в руках. Хеллорана вкотре вразило, як вона змінилася. Почасти справа була в тому, як вона сиділа, застигло прямо, попри абсолютно неформальне довкілля — зрозуміло, це через спинний корсет. На додачу до трьох зламаних ребер і деяких внутрішніх ушкоджень, вона отримала потрощений хребет. Спина заживала найповільніше, і вона досі носила той корсет… звідси і формальна постава. Але зміни були глибшими за це. Вона здавалася старшою, і певна частка усмішливості пішла з її обличчя. Зараз, коли вона сиділа, читала книжку, Хеллоран побачив там якусь сувору вродливість, якої не було того дня, коли він з нею вперше познайомився близько дев’яти місяців тому. Тоді вона була все ще здебільшого дівчинкою. Тепер вона жінка, особистість, яку було затягнуло на темний бік місяця, але вона звідти повернулась і спромоглася скласти докупи розтрощені шматки. Але ті шматки, думав Хеллоран, ніколи не стануть сплавленими водно, як то було раніше. У цьому світі ніколи.

Вона почула кроки і, закриваючи книжку, підвела очі.

— Діку! Привіт!

Вона почала було підводитися, але гримаса болю перекреслила їй обличчя.

— Нє, не піднімайтесь, — сказав він. — Я не наполягаю на церемонності, коли без фрака й білої краватки.

Вона посміхнулася Хеллорану, а він тим часом піднявся по сходинках і сів на ґанку поряд з нею.

— Як справи?

— Доволі чудово, — зізнався він. — Ввечері покуштуєте креветок по-креольськи. Вам вони сподобаються.

— Вірю.

— Де Денні?

— Прямо он там, — вона показала рукою, і Хеллоран побачив маленьку фігурку хлопчика, який сидів на краєчку причалу. Він був у засуканих до колін джинсах і сорочці в червону смужку. Трохи далі на спокійній воді плавав поплавок. Час від часу Денні прикручував котушку вудки, перевіряв поплавок і гачок під ним, а потім знову закидав їх у воду.

— Він уже засмаг, — сказав Хеллоран.

— Так. Зовсім коричневий, — вона тепло подивилась на нього.

Хеллоран дістав сигарету, розім’яв і підкурив. Дим лінивими шарами спливав у сонячне пообіддя.

— А як з тими сновидіннями, що в нього траплялись?

— Краще, — відповіла Венді. — Тільки раз на цьому тижні. Раніше вони були щоночі, інколи по два й три рази. Вибухи. Живоплоти. А частіше за все… ви знаєте.

— Йо. З ним буде все окей, Венді.

Вона подивилася на нього.

— А чи так? Хотілося б.

Хеллоран кивнув.

— Ви і він, ви повертаєтеся. Іншими, мабуть, але то нормально. Ви не ті, якими були, обоє ви, але це не конче погано.

Якийсь час вони сиділи мовчки. Венді стиха похитувалася назад-вперед у своєму кріслі-гойдалці, Хеллоран курив, поклавши ступні на перила ґанку. Піднявся легкий вітерець, промайнув секретною стежкою крізь сосни, але майже не поворухнув волосся Венді. Вона його коротко обстригла.

— Я вирішила прийняти Елову — містера Шоклі — пропозицію, — промовила вона.

Хеллоран кивнув.

— Звучить так, ніби робота хороша. Щось, у чому може знайтися цікавість для вас. Коли ви починаєте?

— Відразу після Дня праці. Коли ми з Денні звідси поїдемо, то відразу в Меріленд, пошукати помешкання. Мене дійсно переконала брошура Торговельної палати, знаєте. Місто там, схоже, гарне, в якому варто ростити сина. І я радо почну працювати знову, перш ніж ми зариємося надто глибоко в ті гроші, що залишилися зі страховки Джека. Там ще більше сорока тисяч доларів. Достатньо, щоби послати Денні в коледж, і ще потім залишиться йому на початковий період, якщо їх правильно вкласти, звісно.

Хеллоран кивнув.

— Ваша ма?

Вона поглянула на нього і в’яло усміхнулась.

— Гадаю, Меріленд достатньо далеко.

— Ви не забудете про старих друзів, авжеж?

— Денні мені не дозволить. Сходіть туди, побачитеся, він чекав весь день.

— І я так само. — Від підвівся й обсмикнув собі на стегнах білі кухарські штани. — З вами обома все буде гаразд, — повторив він. — Хіба ви цього не відчуваєте?

Венді подивилася вгору на нього, і цього разу її усмішка була теплішою.

— Так, — сказала вона. Взяла його руку і поцілувала. — Інколи мені здається, що відчуваю.

— Креветки по-креольськи, — промовив він, рушаючи з ґанку. — Не забудьте.

— Не забуду.

Він пройшов униз схилом, потім по гравійній стежині, що вела до причалу, а тоді по битим погодою й часом дошках до кінця, де, звісивши ноги в прозору воду, сидів Денні. Далі озеро поширювалося, віддзеркалюючи сосни на своїх берегах. Місцевість навкруги була гірською, але гори старі, заокруглені і пригладжені часом. Саме такими вони Хеллорану й подобалися.

— Багато наловив? — запитав Хеллоран, сідаючи поруч з Денні. Він зняв один черевик, потім другий. І, зітхнувши, дозволив своїм ступням опуститися в прохолодну воду.

— Ні. Але зовсім недавно в мене клювало.

— Ми візьмемо човен завтра вранці. Треба виїхати на середину, якщо хочеш впіймати їстівну рибу, хлопчику мій. Отам, подалі, аж ген там і залягає велика риба.

— Яка велика?

Хеллоран знизав плечима.

— О… акули, марліни, кити, такого типу риба.

— Тут нема ніяких китів!

— Атож, синіх китів нема. Звісно, що немає. Тутешні виростають не більше вісімдесяти футів завдовжки. Рожеві кити.

— Як вони можуть заплисти сюди з океану?

Поклавши долоню на голову Денні, Хеллоран скуйовдив йому рудувато-золотаве волосся.

— Вони пливуть вгору проти течії. Ось як.

— Справді?

— Справді.

Вони помовчали, задивившись вдалечінь, на гладінь озера, Хеллоран просто думав. Подивившись знову на Денні, він побачив, що в очах хлопчика стоять сльози.

Поклавши руку йому на плечі, він спитав:

— Що з тобою?

— Нічого, — прошепотів Денні.

— Сумуєш за своїм татом, авжеж?

Денні кивнув.

— Ти завжди знаєш.

Одна сльозинка викотилася з кутика його правого ока і тепер повільно спливала вниз по щоці.

— Ми не можемо мати ніяких секретів, — погодився Хеллоран. — Отак воно ведеться.

Дивлячись на свою вудку, Денні сказав:

— Іноді мені хочеться, щоби то був я. То моя вина. У всьому винен я.

Хеллоран сказав:

— Тобі не до душі говорити про це при мамі, авжеж?

— Так. Вона хоче взагалі забути про все, що там було. Я теж, але…

— Але ти не можеш.

— Не можу.

— Тобі треба поплакати?

Хлопчик почав було щось казати, але його слова проковтнули схлипи. Він похилив голову на плече Хеллорану і плакав, сльози по його обличчю тепер лилися потоками. Хеллоран обійняв його, але не говорив нічого. Хлопчику потрібно буде ще не раз і не два виплакуватися, він це розумів, а також те, що, на щастя Денні, він ще достатньо юний, щоби це могти. Сльози, що гоять, це ті самі сльози, які пригнічують і картають.

Коли Денні трохи заспокоївся, Хеллоран сказав:

— Ти через це перейдеш. Зараз ти так не думаєш, але ти впораєшся. Ти маєш ся…

— Краще б я його не мав! — задихнувся Денні, голос його все ще бринів слізьми. — Краще б я його ніколи не мав!

— Але ти маєш, — заспокійливо промовив Хеллоран. — На краще це чи на гірше. Твоєї згоди ніхто не питав, хлопчику маленький. Але найгірше вже позаду. Ти можеш поговорити зі мною, раптом щось, колись піде не так. А якщо щось зовсім важке трапиться, просто поклич мене і я приїду.

— Навіть якщо я житиму аж в Меріленді?

— Навіть туди.

Вони затихли, спостерігаючи, як за тридцять футів від причалу завертівся поплавок. Потім Денні спитав, так тихо, що майже нечутно:

— Ти будеш моїм другом?

— Завжди буду, скільки буду тобі потрібний.

Хлопчик його міцно обійняв, і Хеллоран обійняв його.

— Денні? Послухай мене. Я хочу побалакати з тобою про одну річ зараз і більше ніколи про це не нагадуватиму. Є такі речі, про які жодному шестирічці в світі не варто казати, але те, як має бути і як є насправді, майже ніколи не миряться між собою. Цей світ, усе наше життя — жорстка річ, Денні. Воно не переймається. Воно не ненавидить тебе чи мене, але заразом воно й не любить нас. Жахливі речі трапляються в цьому світі, і є речі, яких ніхто не може пояснити. Добрі люди помирають важко й болісно, залишаючи тих, хто їх любить, самотніми. Іноді здається, що тільки погані люди завжди здорові та успішні. Цей світ не любить тебе, але тебе любить твоя мама, люблю я. Ти гарний хлопчик. Ти сумуєш за татом, і коли ти відчуєш, що мусиш поплакати через те, що з ним трапилося, йди до комори або ховайся під ковдрою і плач, поки все з тебе не виплачеться насухо. Так і мусять робити добрі сини. Але дивися, давай собі сам з усім раду. Це твоя робота у цьому жорсткому світі, тримати свою любов живою і самому триматися попри все. Розберися в собі, зберися з думками та силами і далі вперед.

— Гаразд, — прошепотів Денні. — Я приїду до тебе наступного літа, якщо захочеш… якщо ти не проти. Наступного літа мені буде вже сім.

— А мені шістдесят два. І я тоді тебе обійму так, що мозок з вух бризне. Але давай доживемо одне літо, а потім уже перейдемо до наступного.

— Окей, — він подивився на Хеллорана. — Діку?

— Гммм?

— Ти ж довго ще не помреш, правда?

— Я певен, що не збираюся. А ти?

— Ні, сер. Я…

— У тебе клює, синку.

Він показав. Червоно-білий поплавок пірнув. Зблиснув, вискочивши з води, а потім знову зник.

— Ой, — вдавився слиною Денні.

Прийшла Венді, приєднавшись до них, і стала позаду Денні.

— Що там? — спитала вона. — Щука?

— Ні, мем, — відповів Хеллоран. — Я певен, що там рожевий кит.

Кінчик вудки зігнувся. Денні потягнув, і довга риба райдужних кольорів зблиснула вгору по сонячній, сліпучій параболі і знову зникла.

Денні гарячково крутив котушку, ковтаючи слину.

— Допоможи мені, Діку! Я її впіймав! Я її впіймав!

Хеллоран розсміявся.

— Ти й сам усе зробиш як слід, малий чоловіче. Я не знаю, чи то рожевий кит, чи форель, але вона годяща. Вона цілком годяща.

Він обхопив Денні рукою за плечі, тим часом як хлопчик помалу-потроху підтягував рибу. Венді сіла по інший бік сина, і так вони втрьох сиділи на краю причалу в променях пополудневого сонця.

Примітки

1

5 футів 5 дюймів = 165 см.

2

«Rolodex» — створений 1956 року відомим винахідником оргтехніки Арнольдом Нойштадтером (1910—1996) пристрій, у якому пошук заздалегідь занесеної на картки інформації прискорюється їх швидким обертанням; ролодексом і сьогодні часто називають будь-який персональний органайзер.

3

«Tensor Lamp» — сконструйований 1959 року любителем нічного читання Джеєм Монро (1927—2007) тип популярного шарнірного світильника з 12-вольтовою лампою, яка дає концентрований сніп яскравого світла.

4

Постійна фраза з плакатів та радіо-відеокліпів, у яких починаючи з 1949 року модний чоловічий одеколон «English Leather» рекламують різні жінки.

5

У США, як і в багатьох інших країнах, нумерація поверхів традиційно починається з того поверху, який у нашій традиції вважається другим.

6

40 миль = 64,4 км.

7

Warren Gamaliel Harding (1865—1923) — 29-й президент (1921—1923), за якого було проведено чимало гідних реформ, але одночасно сталося чимало великих корупційних скандалів, зокрема в Бюро нагляду за дотриманням Сухого закону; Richard Nixon (1913—1994) — 37-й президент, єдиний в історії США, який у результаті Вотергейтського скандалу пішов у відставку, щоб уникнути імпічменту.

8

Тут Уллман виявляє свою необізнаність, оскільки насправді гра rouqe народилася в США тільки наприкінці ХІХ століття на основі англійського крокету і була особливо популярною до середини ХХ століття; rouqe не слід плутати з rouqet («рокей») — грою, у якій правила частково збігаються з класичним крокетом.

9

«Uncle Wiggily» — популярна настільна гра за мотивами книжок надзвичайно плідного дитячого письменника Говарда Ґаріса (1873—1962) про старого, ревматичного, але прудкого й розумного кроля Дядечка Віґґлі.

10

Citizen’s band radio — радіоприймач/передавач «цивільного діапазону», що працює на частоті 27 МГц, яка в США вільно використовується будь-якими особами та громадськими й комерційними організаціями.

11

Заснований 1915 року заповідник з лісами, полонинами й горами (найвища — 4345 м), загальною площею 1075,5 кв. км, розташовний на північний захід від міста Боулдер.

12

–25˚ за Фаренгейтом = –31,6 ˚С; –45 ˚F = –42,7 ˚С.

13

Найпростіший вид радіоприймача, який не потребує ні батарей, ні зовнішнього джерела живлення.

14

Мається на увазі економічний німецький автомобіль «Volkswagen Beetle» («Фольксваген Жук»), що випускався з 1945 до 2003 року і був дуже популярним серед американської молоді 1960—1970-х.

15

Winnifred — повне ім’я дружини Джека, хоча він називає її модним у 1960—1970-х роках ласкавим іменем, яке колись вигадав і популяризував у своїй книжці «Пітер Пен і Венді» (1911) англійський дитячий письменник Джеймс Баррі (1860—1937).

16

Відкритий 1877 року Колорадський університет діє в розташованому на віднозі Скелястих гір місті Боулдер (1655 м над рівнем моря; ~ 68 тис. мешканців на час дії роману).

17

Arapaho — індіанський народ, що кочував на Великих рівнинах, від 1878 року має резервацію Вінд-Рівер у штаті Вайомінг.

18

«Oreo» — подвійне печиво з різноманітною начинкою, що випускається з 1912 року.

19

Алюзія на пародійну версію романтичної балади «You Always Hurt the One You Love» («Ти завжди раниш того, кого любиш») у виконанні популярного в 1930—1950-х роках оркестру Спайка Джонса (1911—1965), уславленого віртуозними обробками відомих композицій з використанням різного принагідного знаряддя.

20

Тут мається на увазі, що мозок Уллмана такий дрібний, що, якби він складався з рушничного пороху, його вибухової сили не вистачило б навіть на те, щоб вишмаркатися.

21

Старовинне англійське народне повір’я: коли комусь морозом/мурашками/дрижаками обсипає шкіру, це значить, що хтось пройшов тим місцем, де буде похована ця людина.

22

+45 ˚F = +7,22 ˚С.

23

Denver — столиця і найбільше місто штату Колорадо (на час дії роману — близько 500 тис. мешканців).

24

Заворушення в університетах і коледжах (з пораненими і вбитими) тривали від середини 1960-х до середини 1970-х, коли студенти масово протестували проти війни у В’єтнамі.

25

Газетне призвісько серійного вбивці, який протягом 1962—1964 зґвалтував і задушив шовковою панчохою кількох жінок у Бостоні.

26

Estes Park — засноване 1859 року курортне містечко (на час дії роману — 2300 мешканців), де міститься штаб-квартира Національного парку «Скелясті гори».

27

Джин з лимонним соком і вишневим бренді.

28

Найпопулярніше колись на північному заході США пиво, яке варила заснована в штаті Вашингтон німецькими емігрантами броварня «Olympia» (1896—1983).

29

Lyons — засноване 1880 року містечко (менше 1000 мешканців), яке називають «воротами до Скелястих гір».

30

«New York Biltmore Hotel» (1913—1981) — знаменитий 22-поверховий готельний комплекс класу люкс, який було розібрано і перебудовано в банк його останнім хазяїном.

31

«Sesame Street» — започаткований 1969 року й триває досі розважально-освітній дитячий телесеріал, головною метою якого є підготовка малюків до навчання в школі; сьогодні транслюється в понад 140 країнах.

32

«Skip to My Lou» — танцювальна пісня ковбоїв часів освоєння Дикого Заходу, що згодом стала дитячою.

33

Поширена назва високоякісних приватних дошкільних установ, запозичена від старовинної англійської лічилки про те, як хлопчик Джек і дівчинка Джилл невдало сходили з відром по воду.

34

Тут маються на увазі характерні рудуваті пластинки, що за ними досвідчені грибівники впізнають поширений у всій Північній півкулі смертельно отруйний гриб галерина оторочкувата (Galerina marginata).

35

Art Garfunkel (нар. 1941) — співак, поет, актор, колишній учасник найпопулярнішого фолк-рок дуету 1960-х «Simon & Garfunkel».

36

«Rexall» — заснована 1903 року мережа аптечних крамниць; Table Mesa — «Столова гора», південне передмістя Боулдера.

37

«Baby Ruth» — шоколадні батончики трьох різних розмірів, що випускаються з 1921 року.

38

Практика дарувати автомобілістам дорожні мапи з позначеними на них місцями розташування автозаправочних станцій конкретної компанії була поширена в США від 1920-х років, але занепала після нафтової кризи 1970-х.

39

«Writer’s Digest» — заснований 1920 року журнал для письменників, де друкуються фахові поради, інтерв’ю з відомими авторами, дослідження книжкового ринку, журнал також проводить кілька власних літературних конкурсів.

40

«Підготовча академія» — зазвичай приватна середня школа з поглибленим вивченням предметів, інтенсивними спортивними та виховуючими лідерство програмами, де готують учнів до вступу в престижні університети й коледжі; лише 1% старшокласників США відвідують такі школи.

41

Barre — засноване 1788 року місто в штаті Вермонт, яке з’являється в кількох творах Кінга неподалік вигаданого ним Стовінгтона.

42

Excedrin — потужний болетамівний засіб, що складається з парацетамолу, аспірину та кофеїну.

43

Henry Wadsworth Longfellow (1807—1882) — найпопулярніший американський поет свого часу, зокрема автор знаменитої поеми «Пісня про Гаявату»; 1861 року в його другої дружини Фенні від свічки зайнялася сукня, швидко погашена Лонгфелло, проте Фенні за кілька днів померла від важких опіків.

44

70 миль/год = 112 км/год; 40 миль/год = 64 км/год.

45

Алюзія на роман лауреата Пулітцерівської премії, письменника Наварра Скотта Момадея (нар. 1934) «Дім створений зі світанку» (Navarre Scott Momaday — «House Made of Dawn», 1968), де йдеться про американського індіанця, який повертається з Другої світової війни алкоголіком і безперервно п’є, переживаючи купу драматичних пригод, втрачаючи людський образ, аж поки не повертається в резервацію до свого племені, де через ритуально-містичний «біг мертвих» врешті позбавляється алкоголізму.

46

«Do It Any Way You Wanna» — хіт 1975 року фанк-гурту «People’s Choice», у якому весь час повторюється одна й та сама фраза.

47

«Llama» — заснована 1904 року іспанська компанія, що виробляла якісні й гарні на вигляд револьвери та пістолети, збанкрутувала 2005 року.

48

Lon Chaney (1883—1930) — знаменитий актор німого кіно; грим, який він вигадав для себе в ролі привида у фільмі жахів «The Phantom of the Opera» (1925), вважається еталонним у цьому жанрі.

49

Приспів з блюзу «I Know You Rider» («Я тебе знаю, вершнику»), вперше записаного збирачами американського фольклору 1934 року у в’язниці від чорної дівчині, що сиділа за вбивство, й відтоді переспіваного безліччю професійних співаків та гуртів.

50

Billie Holiday (справжнє ім’я Eleanora Fagan: 1915—1959) — видатна джазова співачка, чий вокальний стиль вплинув на подальший розвиток американської музики; Peggy Lee (справжнє ім’я Norma Egstrom: 1920—2002) — солістка оркестру Бенні Ґудмена та багатьох інших джаз-бендів, композиторка і яскрава поп-співачка.

51

«Rudolph Wurlitzer» (1853—2009) — американська компанія, що виробляла висококласні музичні інструменти та музичні автомати з якісним звучанням (джукбокси під цим брендом продовжує випускати німецька компанія).

52

Samuel Pepys (1633—1703) — член англійського парламенту й чиновник Адміралтейства, чий приватний щоденник, який він вів у 1660—1669 роках, вважається одним з головних фактологічно-стилістичних джерел тих часів; Charles Olson (1910—1970) — один з найбільших американських поетів ХХ століття.

53

«Esquire» — заснований 1933 року чоловічий журнал, у якому також часто друкуються нові твори актуальних письменників.

54

«Прийшов, побачив, переміг» — знаменита фраза, колись промовлена Юлієм Цезарем після битви, що відтоді використовується на означення швидкого успіху.

55

У Біблії (книга Даниїла, розділ 5) під час бенкету вавилонського царя Валтасара на стіні з’явився напис, що напророкував скору загибель його держави.

56

Keene — засноване 1735 року університетське місто у Нью-Гемпширі, столиця округу Чешир.

57

«Dr. Denton» — заснована 1865 року компанія з випуску постільного одягу, названа за іменем її працівника Вітлі Дентона, розробника першої лінії суцільних піжам-комбінезонів.

58

«Cliff Brice» — заснована 1930 року незалежна паливна компанія, що володіє кількома заправками/крамницями в штаті Колорадо.

59

Eleanor Hibbert (1906—1993) — британська письменниця, авторка величезної кількості історично-авантюрних романів, які вона видавала під десятком різних псевдонімів, одним з яких був Victoria Holt.

60

Flatirons — термін геоморфології: схожі на праски скельні формації з клиноподібними краями крутих схилів; п’ять таких гір заввишки до 2300 м поблизу міста Боулдер особливо популярні серед скелелазів і туристів.

61

+70 ˚F = +21,1 ˚C. note_61

62

Ватага переселенців з Іллінойсу до Каліфорнії, якою керував Джордж Доннер, з листопада 1846 року до квітня 1847 опинилися в сніговому полоні в горах Сьєрра-Невада, де серед них були випадки поїдання трупів померлих від переохолодження й голоду соратників; з 82 вижило 48 людей.

63

Американський вид дикого північного оленя.

64

William Claude Dukenfield (артистичний псевдонім W. C. Fields: 1880—1946) — актор-комік, уславлений образом егоїстичного мізантропа, який не любить собак, жінок і дітей, але попри це залишається симпатичним.

65

Започатковані в Каліфорнії кредитно-карткові програми: «BankAmericard» 1958 року (з 1975-го має назву «Visa»); «Master Charge» 1966 року (з 1979-го має назву «MasterCard»).

66

«Beekman Tower» — побудований 1928 року 28-поверховий готель в стилі арт-деко, тепер має статус культурно-історичної пам’ятки.

67

Topiary — мистецтво фігурної стрижки кущів і дерев, яке веде свій початок ще від давньоримських часів.

68

«Pyrex» — бренд, під яким заснована 1915 року компанія «Corning Incorporated» виробляє лабораторний та кухонний посуд із жаростійкого скла.

69

Створений 1965 року популярний анімований рекламний персонаж харчової компанії «Pillsbury» у вигляді ніби зліпленої з тіста фігурки хлопчика в кухарському ковпаку.

70

Тут натякається на добротну саморобність: заснована 1888 року торговельно-виробнича компанія «Sears and Roebuck» до 1950-х років надавала послугу «зубні протези поштою» — замовивши комплект спеціального воску, клієнт за вкладеною інструкцією знімав зліпки зі своїх щелеп, надсилав їх фірмі і за кілька тижнів отримував готові вставні щелепи.

71

St. Petersburg — засноване 1888 року місто, найбільше у Флориді.

72

«TV Dinner» (телевечеря) — створений 1952 року бренд замороженої комплексної страви (м’ясо, овочі, десерт), пакет з якою швидко можна розігріти в духовці чи мікрохвильовій печі, не відриваючись від телепередачі.

73

Фразу «Ехм, як справи, доку?» з нью-йоркським акцентом регулярно, гризучи морквину, промовляє сам Кролик Баґз — найпопулярніший (за кількістю фільмів, у яких він з’являється) мультперсонаж.

74

Засноване 1829 року місто, де живе близько 10 тис. мешканців.

75

Солея, або морський язик, — делікатесна риба з ряду Камбалоподібні.

76

Пиріжки з різноманітною начинкою, які від 1924 року виробляються компанією «Table Talk Pies».

77

Гра колодою з 52 карт, у якій гравці відмічають набрані ними очки, втикаючи спеціальні кілочки в дірочки на довгій дошці.

78

Lynn Nolan Ryan (нар. 1947) — видатний бейсболіст на прізвисько «Експрес», швидкість кинутого ним м’яча постійно перевищувала 100 миль/год; на час дії роману був гравцем команди «Каліфорнійські янголи».

79

«Los Angeles Angels of Anaheim» — провідна команда Західного дивізіону Американської бейсбольної ліги; «Boston Red Sox» програли «Cincinnati Reds» у Світовій серії 1975 року.

80

Трифекта — комбінована ставка, коли в послідовному порядку точно вгадуються ті, хто посяде перше, друге і третє місця.

81

Tout fini (фр.) — врешті-решт.

82

Arthur Miller (1915—2005) — драматург і есеїст, третій і останній чоловік Мерилін Монро (1926—1962), з яким вона розлучилася за півтора року до своєї смерті.

83

Truman Capote (1924—1984) — класик американської літератури ХХ століття, романіст, новеліст, драматург, за творами якого знято чимало видатних фільмів, зокрема, «Сніданок у Тіффані»; раніше прізвище письменника передавалося українською невідповідно його справжньому звучанню: Капоте.

84

Суто британський вираз, що означає «європейські манери»; цим Уллман показує свою вишуканість, якою іноді хизуються американські англофіли.

85

Abraham Lincoln (1809—1865) — 16-й президент США (1861—1865), який очолював державу в найскладніший період її історії, під час Громадянської війни, що завершилася скасуванням рабства в південних штатах; Franklin Delano Roosevelt (1882—1945) — 32-й президент (1933—1945), один з найвпливовіших політиків світу ХХ століття.

86

«Reader’s Digest» («Читацький огляд») — заснований у Нью-Йорку 1922 року щомісячний журнал для сімейного читання, сьогоднішній тираж у США — понад 10 млн примірників; виходить також в інших країнах.

87

Серія фільмів-пародій 1940—1950-х років, у яких дует популярних акторів-коміків Bud Abbott (1897—1974) і Lou Costello (1906—1959) зустрічається з героями фільмів жахів: Франкенштайном, Людиною-Невидимкою, Капітаном Кіддом тощо.

88

70 футів = 21,3 м.

89

+30 ˚F = –1,1 ˚C; +60 ˚С = +15,5 ˚C.

90

«Herbert Tareyton» — сигарети без фільтра, але з коротким корковим мундштуком, які у 1950—1960-х роках були особливо популярними серед емансипованих жінок і снобів.

91

Sean O’Casey (1880—1964) — знаменитий ірландський драматург, який, зокрема, писав п’єси з життя соціальних низів.

92

«Bird Corporation» — заснована 1795 року компанія, що випускає різноманітні покрівельні матеріали, найпопулярнішим з яких є бітумний ґонт.

93

Charles Robert Redford (нар. 1936) — впливовий актор, режисер, продюсер, який на час дії роману все ще експлуатувався в кінообразі молодого сексапільного білявчика.

94

Edgar Lawrence Doctorow (нар. 1931) — американський письменник, уславлений історичними романами; «Welcome to Hard Times» (1960) — його перший роман-вестерн про містечко під назвою Важкі Часи, яке тероризує приблудний вбивця і ґвалтівник, поки мешканці набираються духу, щоби почати боротися зі злом.

95

Eugene O'Neill (1888—1953) — видатний американський драматург ірландського походження, лауреат Нобелівської премії з літератури 1936 року.

96

Ed «Big Daddy» Roth (1932—2001) — художник-карикатурист і автомобільний дизайнер, від кінця 1950-х був лідером руху «кастом-культура», який об’єднує любителів перероблювати серійні автомобілі під власні, часто доволі дивні, смаки; іграшкові моделі створених Ротом машин випускаються з 1962 року, проте описаної тут Стівеном Кінгом у доробку Рота не існує.

97

Спеціально написана для навчання дітей читання і широко вживана в США у 1930—1970-х роках серія з 9 книжок про пригоди хлопчика Діка і дівчинки Джейн.

98

Benjamin Spock (1903—1998) — знаменитий педіатр, чия книга «Дитина і догляд за нею» (1946) була перекладена десятками мов і стала одним з найбільших світових бестселерів.

99

«Purple Heart» — військова медаль, якою з 1917 року нагороджуються від імені президента всі поранені й загиблі під час бойових дій військовослужбовці США.

100

«Electric Company» (1971—1977) — розважально-освітня телепередача для школярів молодших класів, яку створювала та сама продюсерська компанія, що й «Сезам-стрит».

101

«New England Patriots» — професійна команда з американського футболу, яка до 1971 року називалася «Boston Patriots».

102

«Crayola» — бренд пастельних олівців, які випускаються заснованою 1885 року однойменною компанією; «Lincoln Logs» — створений 1916 року дитячий конструктор, до якого входять 2-сантиметрові дерев’яні бруси та інші деталі, з яких можна зводити іграшкові будівлі зрубного типу.

103

Алюзія на ілюстровані зібрки англійського поета-візіонера й художника Вільяма Блейка (1757—1827) «Пісні невинності» (1789) та «Пісні досвіду» (1794), перегодом об’єднані в одну книгу.

104

«Crest» — розроблена 1955 року в університеті штату Індіана зубна паста, яка поза США продається під брендом «Blend-A-Med».

105

Песик, герой створеного 1950 року художником Чарлзом Шульцом і друкованого по тепер коміксу «Peanuts», за яким також знято мультсеріал.

106

«Polaroid Square Shooter» — модель фотоапарата моментальних кольорових фотокарточок, що випускалася у 1971—1975 роках; Flashcube — розроблений у 1960-х компанією «Kodak» компактний пристрій для фотоспалаху: кубик з одноразовою мікролампою на кожній вертикальній грані, після спалаху живлений від батареї фотокамери флеш-кубик обертався, даючи можливість зробити підряд чотири знімки.

107

Після кожного знятого «Полароїдом» кадру треба було витягти з камери проекспоновану картку, вкриту проявно-фіксувальною білою «сорочкою»; відслонивши її з картки, отримували готову кольорову фотографію (таймера, який би автоматично відзначав на кадрі час зйомки, тоді в побутових камерах не застосовувалося).

108

Одне з багатьох рекламних гасел для газованого лимонного напою «7 Up», яке використовувалося тільки 1957 року.

109

+25 ˚F = –3,88 ˚C.

110

«The Six Million Dollar Man» (1974—1978) — фантастичний телесеріал про колишнього астронавта Стіва Остіна, який після космічних катастроф у результаті операцій на мозку, що коштували близько шести мільйонів доларів, перетворився майже на кіборга, котрий працює секретним агентом Служби наукової розвідки.

111

Great Barrington — засноване 1726 року містечко в шаті Массачусетс (на час дії роману — 7,5 тис. мешканців), №1 у списку «найкращих малих міст США».

112

Ellery Queen — детектив-аматор, герой книг Деніеля Натана (1905—1982) та Емануеля Лепофського (1905—1971), котрі написали про нього безліч романів, за якими знято десятки повнометражних фільмів та телесеріалів.

113

«Where the Wild Things Are» (1963) — перша книга, написана й проілюстрована художником Морисом Сендаком (1928—2012), яка швидко стала класикою світової дитячої літератури, була перекладена десятками мов, за якою створено ігри, знято фільми тощо.

114

«Delsey» — модний бренд нехлорованого туалетного паперу, який щойно на початку 1950-х почала випускати заснована 1872 року компанія «Kimberly-Clark».

115

Lyndon Johnson (1908—1973) — віце-президент в адміністрації президента Джона Фіцджералда Кеннеді, який після вбивства ДжФК 22.11.1963 посів, згідно з Конституцією США, його місце, ставши 36-м президентом країни.

116

Overlook (англ.) — панорама, вид, який можна оглядати з висоти.

117

Bar Harbor — популярне курортне містечко з численними історичними гранд-готелями, розташоване на острові Маунт Дезерт на території Національного парку «Акадія» в штаті Мейн; «Waldorf Astoria» — побудований 1931 року в стилі арт-деко нью-йоркський готель класу люкс.

118

Comstock Lode — перше потужне родовище золота й срібла, відкрите в США 1850 року на території теперішнього штату Невада.

119

Warren Gamaliel Harding (1865—1923) — 29-й президент США (1921—1923); «Coors» — «бенкетне пиво», що випускається броварнею, заснованою 1873 року в Колорадо німецькими емігрантами Адольфом Коорсом і Якобом Шуелером, до 1990-х років усі 20 сортів цього пива продавалися лише в західних штатах.

120

Errol Flynn (1909—1959) — австралійський кіноактор, з 1942 року громадянин США, зірка Голлівуду в романтично-героїчних ролях шибайголів.

121

Saint Paul — столиця штату Міннесота.

122

Flying Fortress Boeing B-17 — чотиримоторний важкий бобмардувальник, що випускався у 1936—1945 роках і найбільше проявив себе на фронтах Другої світової війни.

123

Виробництво, контрабанда й торгівля спиртним у період Сухого закону в США у 1920—1933 роках.

124

Після раптового нападу японського флоту й авіації на американську військову базу Перл-Харбор на Гаваях почалося повномасштабне включення до того формально нейтральних США у Другу світову війну.

125

William Hays (1879—1954) — перший голова Асоціації американських кіновиробників і дистриб’юторів та очільник етичної комісії Голлівуду, що у 1934—1968 роках цензурувала фільми перед випуском їх у прокат.

126

500 тис. акрів = 2023 кв. км.

127

«Жінки входять і виходять із кімнати знову, про Мікеланджело ведуть розмову» (переклад Віталія Кейса) — рефрен з вірша «Любовна пісня Дж. Алфреда Пруфрока» (1915) видатного американо-англійського поета, лауреата Нобелівської премії (1948) Томаса Стернза Еліота (1888—1965).

128

«Жінки входять і виходять із кімнати знову, про Мікеланджело ведуть розмову» (переклад Віталія Кейса) — рефрен з вірша «Любовна пісня Дж. Алфреда Пруфрока» (1915) видатного американо-англійського поета, лауреата Нобелівської премії (1948) Томаса Стернза Еліота (1888—1965).

129

Jack Northman Anderson (1922—2005) — контроверсійний журналіст-розслідувач, лауреат Пулітцерівської премії, який викрив, зокрема, багато урядових афер: плани ЦРУ, спрямовані на вбивство Фіделя Кастро, Вотергейтський скандал, що призвів до відставки президента Ніксона тощо.

130

Strip — приблизно семикілометровий відрізок Південного бульвару в Лас-Вегасі, на якому спочатку тільки й дозволено було відкривати гральні заклади, тому там діють найстаріші казино, які приваблюють туристів також як історичні пам’ятки.

131

Garment District — квартал на Мангеттені з численними ательє і крамницями, де від початку ХХ століття концентрується модна індустрія США, а відтак і світу.

132

Magnum — велика винна пляшка місткістю від 1,5 до 2,5 літра в різних країнах.

133

Horatio Walpole (1717—1797) — англійський політик, історик, белетрист, який своїм романом «Замок Оранто» (1764) започаткував новий літературний жанр «готичний роман».

134

«Emergency!» (1972—1977) — пригодницький телесеріал про службу «швидкої медичної допомоги».

135

–10 ˚F = –23,3 ˚C.

136

Anacin — популярний анальгетик, що випускається з 1930 року.

137

Vat 69 — шотландський віскі, що виробляється з 1882 року.

138

Fort Lauderdale — курортне місто на атлантичному узбережжі Флориди, яке завдяки широкій системі мальовничих каналів називають «американською Венецією».

139

Недолуга алюзія Уллмана на «гріховний» сон головного героя в п’ятому розділі роману ірландського письменника Джеймса Джойса (1882—1941) «Портрет митця замолоду» (1916).

140

«National Enquirer» — заснований 1926 року популярний тижневик, що орієнтується на скандали.

141

У період багатолітньої засухи і потужних пилових бурь у розораних преріях, названий «Брудними тридцятими», сотні тисяч фермерів кидали свої господарства, мігруючи головно на Захід США.

142

«Matchbox» («Сірникова коробка») — заснований 1953 року бренд британської компанії «Lesney Products», під яким випускають крихітні литі колекційні та іграшкові моделі автомобілів, які вміщаються в сірникову коробку.

143

«Bad Moon Rising» (1969) — пісня лідера гурту «Creedence Clearwater Revival» Джона Фогерті (нар. 1945), написана під впливом думок про неуникний Апокаліпсис.

144

7000 футів = 2133,6 м; 1—3 дюйми = 2,5—7,6 см; 6—10 дюймів = 15,2—25,4 см; Схил (Slope) — назва тієї частини штату Колорадо, що лежить західніше піків Скелястих гір.

145

«7-Eleven» — заснована 1927 року в Техасі мережа бакалійних крамниць, до якої сьогодні входять понад 50 тис. супермаркетів у всьому світі.

146

«Clairol» — заснована 1931 року парфумерна компанія, що головним чином випускає прості в домашньому застосуванні фарби для волосся.

147

Ray Milland (1907—1986) — актор, що грав головну роль письменника-алкоголіка у фільмі «Lost Weekend» (1945) за однойменним романом Чарлза Джексона (1903—1968).

148

2 фути = 60,96 см; 5 футів = 1,5 м; 20 футів = 6 м.

149

+10 ˚F = –12,2 ˚C.

150

«Flexible Flyer» — розроблені й запатентовані 1889 року відомим винахідником сільськогосподарських машин Семюелем Алленом (1841—1918) легкі дерев’яниі санчата з металевими полозами і зручним кермом, які майже незмінними випускаються до тепер.

151

Звідси і далі — кілька цитат з «Аліси в Країні Чудес» Люїса Керролла.

152

«Gideons International» — євангельська організація, яка з 1908 року розповсюджує по планеті безплатні Біблії перекладені 80 мовами світу.

153

«Pullman» — тип комфортабельних залізничних вагонів, створених 1864 року інженером Джорджем Пуллманом (1831—1897), які вироблялися заснованою ним компанією з 1867 до 1968 року.

154

Bela Bartok (1881—1945) — угорський композитор, один з найпотужніших у ХХ столітті; Стівен Кінг натякає, що Венді може мати в своїй колекції грамплатівок запис єдиної написаної Бартоком опери «Замок Синьої Бороди» (1911).

155

188 см.

156

1965 рік — початок ескалації В’єтнамської війни, коли на території Південного В’єтнаму вперше почалися серйозні наземні бої між північнов’єтнамськими силами та експедиційними військами США.

157

«National Merit Scholarship» — Національна почесна стипендія, яка від 1955 року надається однойменним приватним фондом за результатами конкурсних робіт школярів; серед багатьох знаменитостей, що свого часу вивчилися завдяки цій стипендії, можна згадати Нобелівського лауреата з економіки Джозефа Стігліца або письменницю, авторку «Сутінкової саги» Стефені Маєр.

158

Алюзія на пісню «Happy Jack» (1966) британського гурту «The Who», в якій ідеться про чоловіка, який живе на пляжі і з якого знущаються діти.

159

«Hush Puppies» — створенй 1958 року бренд легких замшевих туфель на гумовій підошві, особливо популярних у 1960—1970-х роках.

160

Приспів солдатської маршевої пісні жартівливо-еротичного змісту «Roll Me Over In The Clover» часів Другої світової війни, переробленої зі старовинної англійської застільної пісні.

161

Друга світова війна формально закінчилася 15 серпня 1945, коли про капітуляцію своєї країни оголосив по радіо імператор Японії Хірохіто, 28 липня почалася окупація Японії союзниками, хоча офіційний Акт про капітуляцію було підписано на борту лінкора США «Міссурі» тільки 15 серпня.

162

Kazang — сленгова назва будь-яких горішків, від малайської назви арахісу «kasang».

163

Назву Barre мають півдесятка містечок у Новій Англії; штат Орегон розташовується біля Тихого океану.

164

«Formica» — бренд композитних електроізоляційних матеріалів, створених 1912 року інженерами команії «Вестингауз» на заміну слюди; популярний ламінат.

165

Твоє здоров’я (ісп.).

166

«Thunderbird» («Громовиця») — дешеве (міцність 18%) вино, яке почало вироблятися і набуло популярності зразу по відміні 1933 рокуі Сухого закону; «Дідусь Спалах» — прізвисько співзасновника «Анонімних Алкоголіків» Вільяма Вілсона (1895—1971), який задумав створити це товариство, коли, лікуючись 1934 року від алкоголізму екстрактом беладони, отримав духовне прозріння, яке сам називав «гарячим спалахом».

167

«Canned Heat» («Консервований жар») — желеподібний спірт-денатурат, що з 1893 року випускається в бляшанках фірмою «Sterno» як паливо для пічок або розпалювач вогнищ; у часи Великої депресії 1930-х років став популярним алкоголем серед мандрівних робітників.

168

«Птахи» (ісп.-англ. суржик) — одне з прізвиськ осіб невизначеної статі.

169

«Shall We Gather at the River?» — популярний христянський гімн, написаний 1864 року баптистським проповідником Робертом Лаврі (1826—1899).

170

Жіночий дух у кельтській міфології, що попереджає дикими стогонами і виттям того, хто мусить померти.

171

Кухарський херес (шеррі) — дешеве виноградне або рисове вино з високим вмістом солі й різних спецій, яке використовується в готуванні деяких м’ясних і рибних страв.

172

У 1970-х ще була поширеною практика демонструвати в кінотеатрах деякі довгі фільми з перервою між частинами, як-от: «Космічна одіссея 2001», «Хрещений батько», «Монті Пайтон і Священий Грааль».

173

Газетний заголовок, що став популярним мем-виразом: у жовтні 1972 року літак з уругвайською командою з регбі розбився в Андах; з 45 пасажирів було врятовано 16, які вижили впродовж понад трьох місяців, зокрема завдяки тому, що харчувалися замороженими на холоді високогір’я трупами своїх загиблих товаришів.

174

«You Are What You Eat» (1968) — документальний фільм про побут і культуру гіпі в Нью-Йорку, Сан-Франциско й Лос-Анджелесі у 1966—1968 роках.

175

Фірмова страва закладу (фр.).

176

Симпатія, дружні почуття (ісп.).

177

«Ivory» («Слонова кістка») — мило, яке з 1879 року випускається компанією «Procter & Gamble», характерне тим, що не тоне, а плаває на поверхні води; «Camay» — випускається з 1926 року «Procter & Gamble»; «Lowila» — м’яке мило для сухої і хворобливої шкіри, що випускається базованою в Індії міжнародною фармкомпанією «Ranbaxy».

178

«The Waltons» (1971—1981) — сімейний телесеріал, де наприкінці кожної серії якась пара з велелюдної родини Волтонів обов’язково бажають одне одному доброї ночі.

179

«Cashelmara» (1974) — понад 700-сторінковий роман англійської письменниці Сюзен Ховач (Susan Howatch: нар. 1940) про кілька поколінь англійської родини, що володіє маєтком Кешелмара в Ірландії.

180

Алюзія на пісню «Shake, Rattle and Roll» (1954), популяризовану піонером рок-н-ролу Біллом Хейлі (1925—1981).

181

Герой бестселеру «Прощавайте, містере Чіпс» («Goodbye, Mr. Chips», 1933) англійського письменника Джеймса Хілтона (1900—1954), консервативний, але улюблений школярами вчитель.

182

Герой коміксів і кінофільмів Супермен, виходячи з образу звичайного громадянина, зазвичай перевдягається в свій «бойовий» костюм у телефонній будці.

183

Мається на увазі потужний мотоцикл «Honda CB350», який випускався у 1968—1973 роках.

184

«Saab» — автомобілі, що випускаються заснованою 1947 року однойменною шведською компанією.

185

5 галонів = 18,92 л; 2 галони = 7,57 л.

186

Algernon Henry Blackwood (1869—1951) — англійський письменник, класик містичного жанру, найплодовитіший з авторів, які писали про привидів.

187

William Carlos Williams (1883—1963) — відомий поет-лауреат, який, маючи диплом терапевта і педіатра, працював сімейним лікарем.

188

Одночастинні фільми жахів (метраж плівки одної бобіни кіноапарата) випускалися в США у 1909—1920-х роках; найпоширенішим їх сюжетом були історії про жінок-вампірок і примар.

189

«Western Auto» — заснована 1909 року компанія з роздрібної торгівлі автозапчастинами й різним механічним реманентом, мала 590 крамниць по всіх штатах; припинила існування 1998 року.

190

Зачекай-но (фр.).

191

Алюзія на розділ IV «Самонавіювання. Засіб впливу на підсвідомсть» з книги теоретика «філософії успіху» Наполеона Гілла (1983—1970) «Думай і багатій» (1937), загальний проданий наклад якої на момент смерті автора становив понад 20 млн примірників (найновіше перевидання 2004 року).

192

«Greyhound» («Хорт») — найбільша в світі компанія міжміського автобусного сполучення, базується в Далласі; заснована 1914 року шведським емігрантом Еріком Вікманом (1887—1954) після того, як його звільнили з вибійників, і заробляти на життя йому довелося, підвозячи на роботу колишніх колег-шахтарів на орендованому 7-місному автомобілі.

193

Алюзія на пісню Боба Ділана «Йо! Важко і пляшка хлібного» («Yea! Heavy and a Bottle of Bread», 1975), де зокрема співається: «Треба вибиратися з цього одновуличного містечка… відвези мене на Південь, у Каліфорнію, бейбі».

194

«Wonder Bread» — вітамінізований, різаний білий хліб, який випускається з 1921 року; 60 центів — базова ціна стандартного буханця вагою 20 унцій (566 грамів).

195

Джек мислить назвами труських, хилитливих танців Jitterbug та Jive епохи свінгу 1930—1940-х років.

196

Алюзія на пісню Елвіса Преслі «Blue Suede Shoes», де співається: «Роби зі мною, що хочеш, лише не наступай на мої блакитні замшеві черевики».

197

Caddy (від слова «кадет») — помічник гравця в гольф, який носить його торбу з ключками і дає принагідні тактичні поради щодо гри.

198

Shuffleboard — надвірна гра, у якій схожими на швабри киями совають по поділеному на пронумеровані сектори корту великі пласкі шайби.

199

«J. C. Penney» — заснована 1902 року мережа крамниць, що під своїм брендом торгують різноманітними товарами, від одягу до електротехніки.

200

«Ski-Doo» («Буйний лижник», англ.) — бренд снігомобілів, що з 1959 року випускаються заснованою 1942 року в Квебеку, Канада, компанією «Bombardier Recreational Products».

201

30 миль = 48,28 км.

202

1/8 дюйма = 3,175 мм.

203

«Люди сміялися, коли я сідав до піаніно, але коли я почав грати…» — знаменитий заголовок напрочуд ефективної для замовника рекламної статті 1926 року про уроки музики за поштовим листуванням; відтоді перша частина фрази стала в американців популярним виразом на будь-які випадки життя.

204

«Vigoro» — заснована 1924 року компанія, що випускає насіння, хімікати та різноманітні засоби для декоративного озеленення.

205

Silver Star — третя за рангом нагорода у збройних силах США; Purple Heart (Пурпурове серце) — медаль, якою нагороджуються всі поранені і вбиті під час бойових дій.

206

«Red River Valley» — відома з ХІХ століття ковбойська пісня, яка зазвичай виконується в повільному або помірному темпі.

207

Поява кавалерійського загону регулярної армії, що приходить на допомогу самотнім героям у скрутній ситуації — шаблонна сцена в багатьох класичних фільмах з життя Дикого Заходу.

208

Carlton Fisk (нар. 1947) — знаменитий бейсболіст, на момент описуваних у «Сяйві» подій кечер команди «Бостон Ред Сокс», уславлений у Світовій серії 1975 року.

209

Shirley Jackson (1916—1965) — популярна авторка саспенс-літератури, яка вплинула на стиль Стівена Кінга; «воно ходило на самоті» — заключна фраза першого розділу її роману «Примарний будинок на пагорбі» (1959).

210

Samuel Johnson (1709—1784) — англійський поет, есеїст, критик, лінгвіст, автор першого в історії тлумачного словника англійської, який став постійно оновлюваним Оксфордським словником; James Boswell (1740—1795) — шотландський правник, мемуарист, молодший приятель Джонсона, якого той звав Боззі, ввійшов в історію літератури двотомною біографією «Життя Семюела Джонсона» (1791).

211

Igloo — зимове житло ескімосів у формі купола, збудоване з брил криги або твердого снігу.

212

Burlington — засноване 1783 року, найбільше місто (на час дії роману — близько 38 тис. мешканців) у штаті Вермонт.

213

«Danger Man» («Небезпечний», 1960—1968) — британський шпигунський телесеріал, який демонструвався в США під назвою «Secret Agent»; Patrick McGoohan (1928—2009) — американський актор, який грав головну роль секретного агента-інтелектуала Джеймса Дрейка.

214

«The Avengers» (1961—1969) — британський шпигунський телесеріал з елементами фантастики й пародії.

215

Алюзія на психологічний трилер, п’єсу «Night Must Fall» (1935) валлійського драматурга Джорджа Емліна Вільямса (1905—1987), у якій психопата-вбивцю звуть Денні; п’єсу було двічі екранізовано у 1937 і 1964 роках.

216

Альфальфа — хлопчик-забіяка, персонаж комедійного кіносеріалу про пригоди дітей з бідного міського кварталу «Наша ватага» («Our Gang»), який стартував 1922 року і в різних форматах триває до тепер.

217

«In the Mood» (1939) — танцювальна композиція джазового біг-бенду Ґлена Міллера, яка набула світової популярності після того, як його оркестр знявся у фільмі «Серенада Сонячної долини» (1941).

218

Glenn Miller (1904—1944) — знаменитий музикант, композитор, аранжувальник, бенд-лідер; 15 листопада 1944 року вилетів з Англії до звільненого від німців Парижа, щоби грати там для солдатів, його літак безслідно пропав над Ла-Маншем, Міллер офіційно вважається зниклим безвісти в бою.

219

Тютюновий бренд, який існує з 1871 року; сигарети «Lucky Strike» без фільтра були найпопулярнішими в США у 1930—1940-х роках.

220

Eastern Standard Time — часовий пояс східних регіонів Канади, США та країн Центральної й Південної Америки, взимку відстає від Грінвіча на п’ять годин.

221

79 ˚F = 26,11 ˚C.

222

Blue Hubbard — пізній сорт гарбузів грушоподібної форми з дуже твердою, блакитнуватого кольору, зморшкуватою шкіркою і соковитою помаранчевою м’якоттю; збирають їх зазвичай з жовтня до січня.

223

«Bushmills» — найстаріший у світі сорт віскі, що його виробляють з 1608 року в однойменному селищі в Північній Ірландії.

224

Al Green (нар. 1946) — чорний співак, особливо популярний у 1970-х, який залишається впливовим у своєму жанрі й тепер.

225

Початкові фрази пісні «Call Me» («Подзвони мені») з однойменного альбому Ела Ґріна 1972 року.

226

Св. Христофор — мученик, шанований всіма християнськими конфесіями, у яких визнають святих; покровитель подорожніх; медальйон Св. Х. — хрест з його зображенням і написом «Св. Христофоре, захисти нас».

227

«Ford Pinto» — легковий автомобіль, що випускався у 1971—1980 роках.

228

«A/W Root Beer» — заснована 1919 року мережа фастфудів, фірмовим напоєм в яких є кореневе пиво.

229

Root beer — газований напій на екстракті з коріння або кори дерева сассафрас (родини Лавроцвітні), яке росте на сході Північної Америки; кореневе пиво буває алкогольним і безалкогольним, існує безліч його місцевих різновидів.

230

Rockaway — бульвар у нью-йоркському районі Квінс, вздовж якого міститься знаний іподром «Aqueduct», де з жовтня до травня відбуваються перегони коней чистокровної верхової породи.

231

Parlay — коли з виграшу автоматично робиться наступна ставка; quinella — ставка на перших двох фіналістів, незалежно від їх порядку; exacta — ставка на перших двох фіналістів з точним визначенням їх черговості; future — авансова ставка на віддалені в часі майбутні перегони.

232

Ставка «на ніс» — тільки на чисту перемогу.

233

«New York Jets»; «Buffalo Bills» — професійні команди з американського футболу, обидві базуються в Нью-Йорку.

234

«Kent» — перші по-справжньому популярні сигарети з фільтром, які випускаються з 1952 року.

235

Florida Room — зазвичай прибудова до основної будівлі, типу закритого патіо або солярію.

236

«Old Miss» — неформальна назва Міссісіпського університету.

237

«Avis» — заснована 1946 року компанія з оренди автомобілів та інших машин, друга в світі за поширенням після «Герца».

238

Martin Luther King (1929—1968) — християнський проповідник, лідер ненасильницького руху боротьби за громадянські права кольорових мешканців США, був застрелений білим расистом; «Я піднімався на гірську вершину» — назва знаменитої останньої промови Мартина Лютера Кінга, виголошеної ним за день до вбивства.

239

Alexander Hamilton (1757—1804) — один з батьків-засновників США, перший міністр фінансів молодої країни, чий портрет міститься на 10-доларовій банкноті.

240

Корейська війна (1950—1953) між двома корейськими державами, хоч реальні бойові дії здебільшого вели: з північного боку армія КНР і військово-повітряні сили СРСР, а з південного — американське військо.

241

«United Airlines» — заснована 1926 року авіакомпанія, зараз найбільша в світі.

242

Annunzio Paolo Mantovani (1905—1980) — британський диригент італійського походження, керівник оркестру легкої музики, який уславився характерним звучанням «каскадних струнних», що імітували природну реверберацію; його композиції часто слугують «музичними шпалерами».

243

«Maytag» — заснована 1893 року компанія з випуску пральних машин.

244

80 миль = 129 км.

245

Cambodian Red — цінний сорт камбоджійської марихуани з червонавим листям.

246

Eddie Cochran (1938—1960) — піонер стилю рок-н-рол, вплив якого, попри його коротку авторську і виконавчу кар’єру, позначився на подальшому розвитку поп-музики; загинув у автокатастрофі.

247

Lenny Kaye (нар. 1946) — відомий музичний журналіст, композитор, уславлений як гітарист гурту співачки Петті Сміт.

248

«Twenty Flight Rock» (1957) — пісня, в якій Едді Кокрен співає про подружку, яка має класну вертушку, і тому він ходить танцювати з цією дівчиною рок.

249

Венді згадує характерні для 1970-х рекламні ролики.

250

«Carling Black Label» — канадське пиво, популярне в багатьох країнах.

251

«Your Cheatin’ Heart» (1952) — пісня одного з найвизначніших в кантрі-музиці авторів-співаків Генка Вільямса (1923—1953).

252

Джек наспівує кантрі-баладу «Wreck of Old 97» про катастрофу, що сталася з поштовим потягом №97 у штаті Вірджинія 1903 року.

253

Наразі шокований Джек плутається, бо про машиніста Кейсі Джонса йдеться в зовсім іншій, написаній ще до катастрофи 97-го потяга залізничній пісні «The Ballad of Casey Jones» (1900).

254

Взимку гірський час у США відстає від Грінвіча на 7 годин.

255

У своєму потоці свідомості Джек згадує одного з лідерів радикальної партії «Чорні пантери» Стоклі Кармайкла (1941—1998), який на той час уже поскандалив зі своїми колишніми американськими колегами і почав проповідувати панафриканську ліву ідеологію.

256

«Trans World Airlines» (TWA) — заснована 1925 року одна з найбільших авіакомпаній США.

257

Бестселер «How To Be Your Own Best Friend» (1973), написаний Мілдред Ньюмен (1920—2001), авторкою багатьох популярних книжок з психології самовдосконалення.

258

Mayday call — міжнародний голосовий сигнал лиха, аналогічний кодовому SOS.

259

Gin rummy — гра в карти на двох учасників.

260

Neville Chamberlain — прем’єр-міністр Великобританії у 1937—1940 роках, зажив поганої слави в історії через підписання 1938 р. Мюнхенського договору з гітлерівською Німеччиною; ерцгерцог Франц Фердинанд був убитий терористом 1914 року в Сараєво, що стало приводом для початку Першої світової війни.

261

«Jim Beam», «Wild Turkey», «Seagram’s» — популярні сорти віскі; «Gilby’s» — бренд джину, водки і віскі; «Concha y Toro» — чилійське вино; «Sharrod’s Private Label» — вигаданий Кінгом бренд.

262

Привиди співають «Модрянську польку» інша назва — «Шкода кохання» («Roll Out the Barrel», «Викочуй бочку» в англомовній традиції), пісню, написану чеським композитором Яромиром Вейводою 1927 року, яка стала популярною в усьому світі під час Другої світової війни.

263

«The Stripper» — хіт 1962 року, оркестрова композиція Девіда Роуза (1910—1990), використана в однойменному фільмі (1963) про неуспішну актрису, яка змушена йти в стриптизерки.

264

Компанія співає пародію на сентиментальну вальсову баладу «Sweet Rosie O’Grady» (1896), написану зіркою бродвейських водевілів Мод Ньюджент (1874—1958).

265

Початок вірша, написаного Стівеном Кінгом у його студентські часи; алюзія на «Алісу» Люїса Керролла.

266

Wausau — цю назву мають два міста в США, одне у Флориді, інше у Вісконсині; Indianapolis — столиця штату Індіана.

267

«Mood Indigo» (1930) — композиція видатного джазового композитора і бенд-лідера Дюка Еллінгтона (1899—1974), виконується як в інструментальній, так і в пісенній версіях.

268

Джек подумки цитує написану Полом Маккартні пісню «Бітлз» «Тут, там і повсюди» («Here, There and Everywhere») з їхнього альбому «Revolver» (1966).

269

Ягоди ялівцю є тим основним компонентом, що надає специфічного смаку й аромату джину.

270

«Home on the Range» — написана у 1870-х роках у Канзасі пісня, яка в різних варіантах швидко стала популярною в усій країні і тепер є гімном штату Канзас.

271

«Steinway» — заснована 1853 року в Нью-Йорку фірма, роялі і піаніно якої вважаються чи не найкращими в світі.

272

Перефразована цитата з трагедії Шекспіра «Король Лір».

273

«Tuxedo Junction» («Роздоріжжя смокінгів» — назва джаз-клубу) — композиція, написана 1939 року для студентського оркестру Алабамського університету, яка пізніше уславилася в аранжуванні Ґлена Міллера й у виконанні його біг-бенду, ставши джазовим стандартом.

274

Soul («душа») — започаткований наприкінці 1950-х афроамериканцями музичний жанр, у якому скомбіновано релігійний госпел, чуттєвий ритм-енд-блюз і технічно досконалий джаз; визначається особливою екстатичністю виконання.

275

«Ticket to Ride» (1965) — в оригіналі з важким бітом пісня «Бітлз» з альбому «Help!» («Допоможіть!») і їхнього ж фільму з однойменною назвою.

276

Конічний, гостроверхий паперовий ковпак традиційно одягали на голову в школах лінивим і тупим учням.

277

Коктейль: горілка з помаранчевим соком.

278

«National Observer» (1962—1977) — серйозний аналітичний тижневик.

279

Фраза-мем, що асоціюється з фільмами 1920—1940-х років, де її вигукують персонажі, налякані привидами, вампірами тощо.

280

Кухар Хеллоран порівнює результати катастрофи з напівфабрикатом, що з 1971 року випускається в коробках під брендом «Hamburger Helper» — телячий фарш з гарніром, соусом, овочами.

281

Homburg — фетровий капелюх з трохи загнутими вгору крисами й широкою стрічкою навкруг наголовка, який почали виробляти в німецькому місті Бад-Гомбург наприкінці ХІХ ст., найпопулярніша модель чоловічого капелюха першої половини ХХ століття.

282

«Buick Electra» (1971—1976) — модель «б’юїка» з укороченим носом, подвійним корпусом проти аварійної деформації і потужними дисковими гальмами.

283

I-270 — коротке, завдовжки всього 7 миль, шосе в межах міста Денвера.

284

Той самий жест, що й знак перемоги: вказівний і середній пальці розчепірені у формі V, решта притиснуті до долоні.

285

30 миль = 48,28 км.

286

Route 36 — штатна дорога завдовжки 213 миль (343 км); №7 — штатна дорога завдовжки 81 миля (131 км); I-25 — міжштатне шосе завдовжки 1062 милі (1710 км).

287

Broomfield — місто на межі столичного району Денвера.

288

Cheyenne — засноване 1867 року місто, столиця (на час дії «Сяйва» — 41 тис. мешканців) штату Вайомінг.

289

«Formica» — композитний електроізоляційний матеріал, створений 1912 року на заміну слюди інженерами компанії «Вестингауз»; відтоді популярний ламінат.

290

Взяти $200 — назва ходу в настільній грі «Монополія».

291

«Triscuit» — квадратні крекери з цілого зерна, які з 1903 року випускає компанія «Nabisco».

292

New York Drama Critics’ Circle — засноване 1935 року товариство, до якого входять 26 театральних критиків, які присуджують премію за найкращу п’єсу сезону; Pulitzer Prize — заснована 1917 року найавторитетніша в США премія за найкращий твір у журналістиці, музичній композиції та красному письменстві.

293

Benjamin Franklin Norris (1870—1902) — американський письменник натуралістичного напрямку; в його романі «McTeague» (1899) позбавлений ліцензії дантист Мактіґ п’яним забиває на смерть свою дружину і тікає з її грошима в Мексику, його наздоганяє її кузен, якого МакТіґ також убиває, але той встиг прикувати його до себе кайданками, відтак дантист залишається приреченим на загибель у Долині Смерті.

294

«There’ll Be a Hot Time in the Old Town Tonight» (1896) — написана в стилі регтайм пісня, яка стала популярним військовим маршем, бойовим гімном різних спортивних команд і далі виконується в різноманітних стилістичних аранжуваннях.

295

Drive-in — кінотеатр для автомобілістів, де глядачі дивляться фільм, сидячи у власних машинах.

296

Мін (1368—1644) — китайська імператорська династія, чия епоха зокрема славиться художньою керамікою і порцеляною.

297

Albuquerque — засноване іспанцями 1706 року найбільше місто штату Нью-Мексико; Sangre de Cristo («Кров Христова», ісп.) — найпівденніший відрізок Скелястих гір, що зі штату Колорадо тягнеться в Нью-Мексико.

298

Terry Jacks (нар. 1944) — канадський співак; «Seasons in the Sun» — його світовий хіт 1974 року, англійська версія пісні французького шансоньє Жака Бреля, де, зокрема, співається: «Прощавай, люба дружино, я тебе кохав, але я вже сідаю на потяг до Господа… знаєш, так важко помирати навесні».

299

Gene Krupa (1909—1973) — знаменитий джазовий барабанник епохи свінгових біг-бендів, композитор і кіноактор.

300

«Conoco» (1875—2002) — нафтовидобувна компанія з власними автозаправками і станціями ТО, тепер називається «ConocoPhillips».

301

Aretha Franklin (нар. 1942) — афро-американська співачка, «королева музики соул», чий вплив прямо або опосередковано позначився на всіх сучасних поп-вокалістках.

302

«Arctic Cat» — заснована 1960 року компанія з виробництва снігомобілів, всюдиходів і водних транспортних засобів.

303

Причепи віслюку хвоста — дитяча гра, дещо схожа на українську гру в Панаса, коли кожному учаснику по черзі зав’язують очі, розкручують і той з зав’язаними очима мусить причепити хвоста намальованому на стіні віслюку; в кінці віслюк обростає кількома хвостами в кумедних місцях.

304

Навісний замок, при відмиканні якого дужка автоматично відкидається набік, створений 1877 року фірмою «Yale & Towne».

305

Calliope — запатентований Джошуа Стоддардом 1855 року в Массачусетсі музичний інструмент, дуже голосний паровий орган, у якому використовуються налаштовані на різні тони паровозні свистки; назву дістав за іменем музи Калліопи, матері Орфея.

306

306

Content

Стівен Кінг
СЯЙВО

Частина перша Вступні заснування

Розділ перший Співбесіда з наймачем

Розділ другий Боулдер

Розділ третій Ватсон

Розділ четвертий Примарний край

Розділ п’ятий Телефонна будка

Розділ шостий Нічні думки

Розділ сьомий В іншій спальні

Частина друга День закриття

Розділ восьмий Оглядини «Оверлука»

Розділ дев’ятий Виписка

Розділ десятий Хеллоран

Розділ одинадцятий Сяйво

Розділ дванадцятий Гранд-тур

Розділ тринадцятий Передній ґанок

Частина третя Осине гніздо

Розділ чотирнадцятий На даху

Розділ п’ятнадцятий На передньому подвір’ї

Розділ шістнадцятий Денні

Розділ сімнадцятий Візит до лікаря

Розділ вісімнадцятий Пам’ятний альбом

Розділ дев’ятнадцятий Поряд з номером двісті сімнадцять

Розділ двадцятий Розмова з містером Уллманом

Розділ двадцять перший Нічні думки

Розділ двадцять другий У пікапі

Розділ двадцять третій На ігровому майданчику

Розділ двадцять четвертий Сніг

Розділ двадцять п’ятий Усередині номера двісті сімнадцять

Частина четверта У cніговій пастці

Розділ двадцять шостий Країна снів

Розділ двадцять сьомий У ступорі

Розділ двадцять восьмий «То була вона!»

Розділ двадцять дев’ятий Кухонна балачка

Розділ тридцятий Знову відвідини номера двісті сімнадцять

Розділ тридцять перший Вердикт

Розділ тридцять другий Спальня

Розділ тридцять третій Снігохід

Розділ тридцять четвертий Живоплоти

Розділ тридцять п’ятий Фойє

Розділ тридцять шостий Ліфт

Розділ тридцять сьомий Бальна зала

Частина п’ята Справи життя і смерті

Розділ тридцять восьмий Флорида

Розділ тридцять дев’ятий На сходах

Розділ сороковий У підвалі

Розділ сорок перший Світання

Розділ сорок другий У повітрі

Розділ сорок третій Питво за рахунок закладу

Розділ сорок четвертий Бесіди на балу

Розділ сорок п’ятий Аеропорт Стейпелтон, Денвер

Розділ сорок шостий Венді

Розділ сорок сьомий Денні

Розділ сорок восьмий Джек

Розділ сорок дев’ятий Хеллоран проривається в гори

Розділ п’ятдесятий Арак

Розділ п’ятдесят перший Хеллоран прибуває

Розділ п’ятдесят другий Венді і Джек

Розділ п’ятдесят третій Хеллоран повергнутий

Розділ п’ятдесят четвертий Тоні

Розділ п’ятдесят п’ятий Те, що було забуто

Розділ п’ятдесят шостий Вибух

Розділ п’ятдесят сьомий Порятунок

Розділ п’ятдесят восьмий Епілог/літо

Примітки