Харуки Мураками

Преследване на дива овца

Част първа

Въведение

1.

Пикник в сряда следобед

Съобщението в сутрешния вестник беше кратко, само един абзац. Един приятел ми се обади по телефона и ми го прочете. Нищо особено. Можеше да го е писал и стажант-репортер, който току-що се е дипломирал и се упражнява.

Датата, някакво кръстовище, човек, който кара камион, прегазена пешеходка, разследване дали не е станало по невнимание.

Звучеше като стихчетата от вътрешната страна на корицата на списание.

— Къде е погребението? — попитах аз.

— Нямам представа — отвърна приятелят ми. — Тя имаше ли роднини?

Разбира се, че е имала роднини.

Звъннах в полицейския участък, за да издиря адреса и телефона им, после им се обадих да разбера подробности за погребението.

Майка й и баща й живееха в стар квартал в Токио. Извадих картата и отбелязах с червено карето. Навсякъде имаше линии на метрото, на трамвая и на автобуса, които се застъпваха като разкривена паяжина, целият район представляваше лабиринт от тесни улици и канавки.

В деня на погребението взех трамвая от Васеда. Слязох малко преди последната спирка. Картата се оказа точно толкова полезна, колкото глобус. Накрая се наложи да купувам пакет след пакет цигари и всеки път да моля да ме упътят.

Къщата беше обкована с дърво и бе с кафява дъсчена ограда. Дворче с малък изоставен керамичен шадраван, пълен със застояла дъждовна вода. Пръстта беше тъмна и влажна.

На шестнайсет години тя беше напуснала дома на родителите си. Сигурно затова погребението беше толкова мрачно. Присъстваха само роднини, почти всички по-възрастни. Ръководеше го по-големият й брат, който едва ли имаше и трийсет години, или това може би беше зет й.

Баща й, възнисък мъж на около петдесет и пет, носеше на ръкава си черна траурна лента. Стоеше на входа и почти не се помръдваше. Заприлича ми на улица, умита от проливен дъжд.

На тръгване наведох мълком глава, в отговор той също я наведе, без да каже и дума.

Запознах се с нея през есента преди девет години, когато бях на двайсет, а тя — на седемнайсет.

Недалеч от университета имаше малко кафене, където се заседявах с приятели. Не беше нищо особено, но винаги предлагаше някои неща: хардрок и лошо кафе.

Тя седеше все на едно и също място, облакътена на масата, и четеше. Изглеждаше някак трогателно с очилата — които наподобяваха ортодонтия — и кльощавите ръце. Кафето й винаги беше студено, пепелникът винаги преливаше от фасове.

Единственото, което се променяше, беше книгата. Тя четеше ту Мики Спилейн, ту Кензабуро Ое, ту Алън Гинсбърг. Все едно какво, само да е книга. Студентите, които влизаха и излизаха от кафенето, й даваха за малко книги, които тя изчиташе от кора до кора. Изгълтваше ги като пуканки. В ония времена хората с лекота си преотстъпваха за малко книгите и тя не страдаше от липса на четиво.

Това бяха дните на „Дорс“, „Стоунс“, „Бърдс“, „Дийп Пърпъл“ и „Муди Блус“. Във въздуха витаеше живот, макар че всичко сякаш беше застинало на ръба на краха и само чакаше някой да го побутне.

Ние с нея си разменяхме книги, разговаряхме до припадък, пиехме долнопробно уиски и правехме с нищо незабележим секс. Нали се сещате, ей такива делнични неща. През това време завесата се спускаше с трясък върху опустошението на шейсетте години.

Не си спомням как се казваше.

Мога да извадя некролога, но не е ли все тая? Забравил съм й името.

Да предположим, че срещна стари приятели и по някое време разговорът да се насочи към нея. Никой не помни името й. И да кажа: така и така, навремето имаше едно момиче, което спеше с всички, сещаш ли се, с такова и такова лице, не й помня името, но съм спал с нея много пъти, какво ли прави сега, ще бъде забавно да я срещна случайно на улицата.

„Навремето имаше едно момиче, което спеше с всички.“ Ето как й е името.

Строго погледнато, тя не спеше, разбира се, с всички. Имаше си изисквания.

Но важното в случая е, че както ще покаже и бегъл поглед върху доказателствата, тя беше готова да спи с почти всеки.

Веднъж, само веднъж съм я питал за тези нейни изисквания.

— Ами щом толкова искаш да знаеш… — подхвана тя. Минаха трийсет секунди на размисъл. — Не че ще го направя с всеки. Понякога при самата мисъл ми се отщява. Но знаеш ли, може би искам да опозная много най-различни хора. Или така светът придобива смисъл за мен.

— Като спиш с някого ли?

— Ъхъ.

Беше мой ред да се замисля.

— Я ми кажи тогава, това помага ли ти да проумееш нещата?

— Малко — отвърна тя.

Почти не я видях от зимата чак до лятото. Няколко пъти университетът беше блокиран и затворен, пък и аз си имах лични проблеми.

Когато на другата есен отново отидох в кафенето, клиентелата се беше сменила изцяло и момичето беше единственият човек, когото познавах по лице. Пак пускаха хардрок, но тръпката във въздуха вече я нямаше. Същите бяха само тя и лошото кафе. Свлякох се на стола срещу нея и заговорихме за старата тайфа.

Повечето момчета се бяха отказали от следването, едно се беше самоубило, друго пък беше изчезнало сякаш вдън земя. Ей такива неща.

— А ти какво прави през последната година? — попита тя.

— Какво ли не — отвърнах.

— И помъдря ли?

— Малко.

Онази вечер спах с нея за пръв път.

Не знам почти нищо за миналото й. А онова, което знам, съм го чул от някого, може би от самата нея, докато сме били в леглото. Първата година в гимназията се скарала с баща си и избягала от къщи (и от гимназията). Почти сигурен съм, че беше така. Никой не знаеше къде точно живее и как се оправя.

По цял ден седеше в някое от рок кафенетата, пиеше кафе след кафе, пушеше цигара от цигара и разлистваше книги в очакването някой да дойде и да й плати кафето и цигарите (немалка сума за такива като нас в ония дни), а после обикновено преспиваше с момчето.

И толкоз. Това е почти всичко, което знам за нея.

От онази есен до следващата пролет тя се отбиваше веднъж седмично, във вторник вечер, в жилището ми край Митака. Излапваше скромната вечеря, която приготвях, пълнеше ми пепелниците и се любеше с мен на радио, надуто до дупка на някоя от рок станциите. В сряда, след като станехме, отивахме да се разходим през гората до университетското градче на Международния християнски университет, после обядвахме в стола. Следобед пиехме слабо кафе в студентското кафене и ако времето беше хубаво, се излягахме на тревата и гледахме небето.

Тя го наричаше „нашия пикник в сряда следобед“.

— Всеки път, когато идваме тук, се чувствам като на пикник.

— Виж ти! Като на пикник?

— Ами да, паркът сякаш няма край, всички изглеждат много щастливи… — Тя седна и драсна няколко клечки кибрит, докато запали цигарата. — Слънцето се качва високо на небето, после започва да се снишава. Хората идват и си отиват. Времето тече неусетно. Като на пикник, нали?

По онова време бях на двайсет и една години, не след дълго щях да стана на двайсет и две. Не се очертаваше скоро да завърша университета, но и нямах причини да го напускам. Бях притиснат от възможно най-странните гнетящи обстоятелства. Месеци наред бях като вцепенен, не можех да направя и една-единствена крачка в някаква нова посока. Светът продължаваше да си се движи, само аз бях в застой. През есента всичко посърна, цветовете излиняваха бързо направо пред очите ми. Слънчевата светлина, миризмата на трева, и най-тихото ромолене на дъжда ми късаше нервите.

Колко пъти само съм сънувал как вечер се качвам на влака? Все един и същ сън. Нощен влак, пълен с цигарен дим и със смрад на клозет. Толкова претъпкан, че човек няма къде да застане. Всички седалки са със спечен бълвоч по тях. Единственото, което можех да направя, беше да се изправя и да сляза на гарата от влака. Но това не беше никаква гара. Беше си голо поле без нито една светеща къща наоколо. Нямаше стрелочник, нямаше часовник или разписание, нищо — ето такъв сън сънувах.

Още помня оня мрачен следобед. Двайсет и пети ноември. Листата на дърветата гинко, окапали от проливните дъждове, бяха превърнали пътеките в сухи речни корита от злато. Двамата с нея бяхме излезли да се разходим с ръце в джобовете. Не се чуваха никакви звуци, освен пукането на шумата под краката ни и пронизителните писъци на птиците.

— За какво си мислиш? — изпелтечи най-неочаквано тя.

— Всъщност за нищо — отвърнах аз.

Тя повървя още малко, после седна отстрани на пътеката и всмукна от цигарения дим.

— Винаги ли сънуваш кошмари?

— Често сънувам кошмари. Обикновено някакви гадости за улични автомати за закуски, които не ми връщат рестото.

Тя се засмя и сложи ръка върху коляното ми, но после я махна.

— Не искаш да говориш за това, нали?

— Днес не. Трудно ми е.

Тя метна недопушената цигара в пръстта и я смачка старателно с обувка.

— Не можеш да намериш сили да кажеш каквото всъщност ти се иска, това ли имаш предвид?

— Не знам — признах си.

Някъде наблизо изхвърчаха две птици, които бяха погълнати от безоблачното небе. Наблюдавахме ги, докато се скриха от поглед. После тя започна да чертае с пръчка върху пръстта някакви неразбираеми рисунки.

— Когато спя с теб, понякога съм много самотна.

— Съжалявам, че заради мен се чувстваш така — казах й.

— Ти нямаш никаква вина. Не е като да мислиш за друга жена, докато правим секс. Пък и не е ли все едно? Просто… — Тя млъкна насред изречението и прокара бавно три прави черти върху земята. — Ох, и аз не знам.

— Изобщо не съм искал да те прекъсвам — обясних след малко. — И аз не знам какво ме прихваща. Опитвам се как ли не да разбера. Не искам да раздухвам прекалено нещата, но не искам и да се преструвам, че няма нищо. Иска се време.

— Колко време?

— Знам ли! Може би една година, а може и десет.

Тя метна пръчката на земята и се изправи, като изтръска сухите тревички по якето си.

— Десет години ли? Я стига, звучи като цяла вечност.

— Може би — отвърнах.

Отидохме през гората в студентското градче на Международния християнски университет, седнахме в кафенето и започнахме да ядем хотдог. Беше два следобед и по телевизора в кафенето току се мяркаше снимката на Юкио Мишима. Копчето за звука беше счупено и почти не разбирахме какво говорят, но и не ни вълнуваше особено. Един от студентите стъпи на стол и се опита да оправи звука, но накрая се отказа и си тръгна.

— Искам те — казах аз.

— Добре — отвърна тя.

И така, пак пъхнахме ръце в джобовете на якетата и се отправихме бавно към жилището.

Събудих се от тихите й хлипове, тънкото й тяло трепереше под завивките. Включих печката и погледнах часовника. Два след полунощ. Насред небето грееше стряскащо бяла луна.

Изчаках я да спре да плаче, после сложих чайника на печката. Едно пакетче чай за двамата. Без захар, без лимон, само горещ чай. После запалих две цигари и й подадох едната. Тя всмукна от дима и се задави бързо три пъти, след това се закашля.

— Я ми кажи, мислил ли си някога да ме убиеш? — попита ме.

— Теб ли?

— Да.

— Защо ме питаш такива неща?

Все така стиснала цигарата между устните си, тя разтърка с върха на пръста клепача си.

— Ей така, без причина.

— Не, никога — отговорих.

— Честно ли?

— Честно. Защо ми е да те убивам?

— О, сигурно си прав — рече тя. — Там си помислих за миг, че сигурно няма да е толкова лошо да ме убие някой. Докато спя непробудно например.

— Май не съм от хората, които извършват убийства.

— О?

— Поне доколкото знам.

Тя се засмя. Угаси цигарата, изпи си чая, после пак запали цигара.

— Ще живея до двайсет и пет години — оповести, — после ще умра.

През юли осем години по-късно беше мъртва на двайсет и шест години.

Част втора

Или осем години по-късно

2.

Шестнайсет крачки

Изчаках съсъка на сгъстения въздух от вратата на асансьора, която се затвори след мен, и стиснах очи. След това събрах парчетиите от съзнанието си и пристъпих, за да направя шестнайсетте крачки по коридора до вратата на жилището ми. Точно шестнайсет крачки със затворени очи. Ни повече, ни по-малко. С глава, куха от уискито, с уста, воняща на цигари.

Колкото и да съм пиян, мога да направя тези шестнайсет крачки по права, сякаш прокарана с линия черта. Плодовете на дълги години безсмислена самодисциплина. Пиян ли съм, отмятам назад рамене, изправям гръб, вдигам високо глава и си поемам дълбоко от прохладния сутрешен въздух в бетонния коридор. После затварям очи и правя шестнайсет крачки през мъглата на уискито.

В очертанията на този свят от шестнайсет крачки нося титлата „Най-възпитаният от всички пияници“. Лесно постижение. Човек просто трябва да приеме, че е пиян, и толкоз.

Без „ако“, без „и“, без „но“. Само признанието: „Аз съм пиян“ — и готово!

Това е достатъчно, за да стана Най-възпитаният пияница. Най-ранобудният, последният трамвай по моста.

Пет, шест, седем…

На осмата крачка спрях, отворих очи и си поех дълбоко въздух. Леко бучене в ушите. Като морски ветрец, който свисти през ръждива телена ограда. Сега, като се замисля, кога ли за последно съм бил на плажа?

Чакай да помисля. Двайсет и четвърти юли, шест и половина сутринта. Точно време като за плаж, идеалното време на деня. За плаж, още неосквернен от хора. Стъпки на птици, разпилени край прибоя като борови иглички след поривист вятър.

Плажът, хмм…

Пак тръгнах. Остави го плажа. Това е отминало преди цяла вечност.

На шестнайсетата крачка спрях, отворих очи и както винаги, видях, че съм точно пред ръкохватката на входната ми врата. Извадих от пощенската кутия вестници и два плика, трупали се в продължение на два дни, и ги пъхнах под мишница. После взех от дълбините на джоба си ключовете и след като се наведох, допрях чело до ледената метална врата. Някъде иззад ушите ми: щрак. Аз — вата, наквасена в алкохол. Със съвсем мъничко власт над сетивата.

Страхотно.

Вратата, отворена някъде на една трета — проврях се и я затворих. В антрето цареше мъртвешка тишина. Беше по-тихо, отколкото би трябвало да бъде.

Точно тогава забелязах в краката си червените обувки без ток. Червени обувки без ток, които бях виждали преди. Пъхнати между калните ми маратонки и чифта евтини плажни сандали като коледен подарък, получен не навреме. Около тях като прах витаеше тишина.

Тя се беше отпуснала на кухненската маса с чело върху ръцете си и профил, скрит зад права черна коса. Между кичурите се подаваше малко от бялата шия без тен, през отворения ръкав на басмената рокля, която не бях виждал никога — късче презрамка на сутиен.

Съблякох сакото, разхлабих черната вратовръзка, свалих си часовника, а през цялото това време тя дори не трепна. Докато гледах гърба й, ме плиснаха спомени. Спомени от времето, преди да я срещна.

— Е — казах с глас, който сякаш не беше моят, и звукът изсвистя като през тръба.

Както и очаквах, отговор не последва. Тя можеше да спи, можеше и да плаче, можеше да е мъртва.

Седнах срещу нея и разтърках очи. Масата беше разделена от къс слънчев лъч: аз в светлината, тя в сянката. Безцветна сянка. На масата имаше изсъхнало мушкато в саксия. Навън някой миеше улицата. Плисък по настилката, миризма на мокър асфалт.

— Искаш ли кафе?

Никакъв отговор.

Станах и отидох да смеля кафе за две чаши. След като го смлях, ми хрумна, че всъщност ми се пие изстуден чай. Винаги се сещам прекалено късно.

По транзистора пуснаха едно след друго две безвредни поп песни. Точно като за сутрин. За десет години светът почти не се беше променил. Други бяха само певците и заглавията на песните. И възрастта ми.

Водата кипна. Изключих газта, оставих водата да поизстине трийсет секунди, излях я върху кафето. Гранулите поеха каквото можеха да поемат и бавно набъбнаха, изпълвайки стаята с ухание.

— От снощи ли си тук? — попитах, както държах чайника.

Съвсем леко кимване.

— И си ме чакала през цялото време?

Никакъв отговор.

От кипналата вода и силното слънце в стаята имаше пара. Затворих прозореца и включих климатика, после сложих на масата двете чаши кафе.

— Пий — подканих, след като си възвърнах гласа.

Мълчание.

— Ще е по-добре, ако пийнеш нещо.

Минаха трийсет секунди, докато тя вдигна бавно и полека глава и погледна разсеяно растението в саксията. По мокрите й страни се бяха залепили няколко тънки кичура коса, около нея витаеше някаква влажна аура.

— Не ми обръщай внимание — каза тя. — Не исках да плача.

Подадох й кутията с хартиени салфетки. Тя си избърса носа, после махна косата от бузите си.

— Всъщност смятах да си тръгна преди да си се прибрал. Не исках да те виждам.

— Но виждам, че си се отказала.

— А, не. Не ми се ходеше никъде. Но ти не се притеснявай, ей сега си тръгвам.

— Пийни поне кафе, де.

Настроих радиото на бюлетина за уличното движение, както пиех кафето и отварях двете писма. В едното беше пъхната реклама на магазин за мебели, където имало намаление на всичко от двайсет на сто. Второто беше писмо от човек, за когото не исках да мисля, камо ли да му чета писмата. Намачках ги и ги метнах в кошчето, после си взех от остатъците солени бисквити. Тя притисна длани до чашата с кафето, сякаш за да се стопли, и впери очи в мен, както бе допряла леко устна до ръба на чашата.

— В хладилника има салата — съобщи ми.

— Салата ли?

— Домати и зелен боб. Нямаше друго. Краставиците се бяха развалили и ги изхвърлих.

— А!

Отидох при хладилника и извадих синята стъклена окинавска салатиера, после поръсих салатата с последните капки в шишето с оцета и олиото. Доматите и зеленият боб наподобяваха леденостудени сенки. Безвкусни сенки. Кафето и бисквитите също нямаха вкус. Дали не беше от сутрешното слънце? Светлината на сутринта разлага всичко. Оставих преполовеното кафе, извадих от джоба си огъната цигара и я запалих с кибрит, който виждах за пръв път. Върхът на цигарата изпука сухо, а лавандуловият дим изрисува в сутрешната светлина сложна плетеница.

— Ходих на погребение. След него отидох в Шинджуку, сам.

Котаракът се появи изневиделица, прозина се хубаво, после скочи върху коленете й. Тя го почеса зад ушите.

— Не се налага да ми обясняваш нищо — каза ми. — Вече съм извън пейзажа.

— Не ти обяснявам. Просто разговарям.

Тя сви рамене и скри под роклята презрамката на сутиена. Лицето й беше безизразно, като снимка на град, потънал на дъното на океана.

— Нещо като позната отпреди години. Не я знаеш.

— О, така ли?

Котаракът се протегна хубаво и накрая изпуфтя.

Погледнах горящия връх на цигарата в устата си.

— Как е умряла твоята позната?

— Блъснал я е камион. Тринайсет счупени кости.

Новините в седем и бюлетинът за движението по пътищата свършиха и в ефира се завърна лекият рок. Тя остави чашата с кафето и ме погледна в лицето.

— Я ми кажи, ако умра, пак ли ще се напиеш така?

— Погребението няма нищо общо с пиенето ми. Само първите една-две чаши.

Започваше нов ден. И той горещ. През прозореца зяпаха няколко небостъргача.

— Какво ще кажеш за нещо разхладително?

Тя поклати глава.

Извадих от хладилника кутийка кола и я пресуших на един дъх.

— Беше от момичетата, които са готови да преспят с всеки.

Какъв некролог: покойната беше от момичетата, готови да преспят с всеки.

— Защо ми го казваш?

Защо ли? Нямах представа.

— Чудесно — подхвана тя от мястото, където бях млъкнал, — била е от момичетата, готови да преспят с всеки, нали така?

— Да.

— Но не и с теб, нали?

В гласа й имаше заядливи нотки. Вдигнах очи от купата със салатата.

— Така ли мислиш?

— Кой знае защо, да — промълви тя. — Не, ти не си такъв.

— Какъв?

— Знам ли, в теб има нещо. Представи си пясъчен часовник: пясъкът всеки момент ще свърши. Винаги може да се разчита, че човек като теб ще го обърне.

— Така ли?

Тя се нацупи, сетне се отпусна.

— Дошла съм да прибера другите неща. Зимното яке, шапките, вещи, които съм оставила. Подредила съм ги в кашони. Когато имаш време, нали ще ги пратиш по пощата?

— Мога да ги докарам.

Тя поклати глава.

— По-добре ги прати. Не искам да идваш. Разбираш, нали?

То оставаше да не разбирам. Говоря прекалено много, без да мисля.

— Имаш ли адреса?

— Да.

— Това беше последното, което трябваше да се направи. Извинявай, че се застоях толкова.

— А документите, с тях всичко наред ли е?

— Да. Всичко е оправено.

— Не мога да повярвам, че е толкова лесно. Мислех, че ще стане много по-трудно.

— Който не знае, си мисли така, но всъщност е много просто. Щом вече всичко е приключило. — При тези думи тя отново започна да чеше котарака по главата. — Разведеш ли се два пъти, и вече си ветеран.

Котаракът се протегна със затворени очи назад, после бързо сгуши глава върху свивката на ръката й. Метнах в мивката чашите от кафето и купата от салатата, после събрах с една квитанция трохите от солените бисквити. Очите ме боляха от ослепителното слънце.

— Направих списък с разни дребни неща. Къде се прави абонаментът за вестници, кога се хвърля боклукът и така нататък. Звънни ми, ако не разбираш нещо.

— Благодаря.

— Искаше ли деца? — попита ме най-неочаквано тя.

— Не, не мога да кажа, че някога съм искал деца.

— От известно време си мисля за това. Като гледам обаче как завърши всичко, може би така е по-добре. Но ако имахме дете, сигурно нямаше да се стигне дотук, как мислиш?

— Има много семейства с деца, които също се развеждат.

— Вероятно си прав — каза тя, като си играеше със запалката ми. — И досега те обичам. Но това вече не е от значение, нали? Самата аз го знам прекрасно.

3.

Комбинезонът

Щом тя си тръгна, изгълтах още една кола, после си взех горещ душ и се обръснах. Почти всичко ми беше на дъното: шампоанът, кремът за бръснене, сапунът.

Излязох изпод душа — подсуших си косата, намазах се с крем за тяло, изчистих си ушите. После — в кухнята, за да претопля последното кафе. Колкото да открия: от другата страна на масата не седеше никой. Вторачих се в стола, където не седеше никой, и се почувствах като малко дете в картина на Де Кирико, оставено сам-само в чужда държава. Не бях, разбира се, малко дете. Реших да не мисля за това и си изпих бавно кафето с цигара.

За човек, който не е спал двайсет и четири часа, се чувствах изненадващо буден. Тялото ми беше страшно замаяно, но умът ми продължаваше да се рее бързо като неспокойна водна твар из лъкатушещите фарватери на съзнанието ми.

Покрай празния стол отпред се сетих за един американски роман, който бях чел преди време. След като жената си тръгва, мъжът държи един неин комбинезон, метнат на стола. Сега, като се замислих, ми се видя логично. Е, да, това нямаше да оправи нищо, но все пак беше за предпочитане пред издъхващото мушкато, което ме зяпаше. Пък и котаракът сигурно щеше да се чувства по-добре, ако наоколо имаше нейни вещи.

Проверих в спалнята — отворих всичките й чекмеджета, всичките празни. Само прояден от молците шал, три закачалки за дрехи и пакетче нафталин. Нямаше ги козметиката й, тоалетните принадлежности, ролките за коса, четката за зъби, сешоарът, разните му там хапчета, ботушите, сандалите, чехлите, кутиите за шапки, аксесоарите, дамските чанти, саковете, куфарите, портмонетата, безупречно подредените й бельо и чорапи, къси и дълги, писмата, всичко с поне някаква миризма на жена. Тя сигурно беше избърсала и отпечатъците си от пръсти. Нямаше ги и една трета от книгите и грамофонните плочи — всичко, което тя си беше купувала или й бях подарявал.

Всичките й снимки до последната във фотоалбумите бяха махнати. Фотографиите, на които бяхме двамата, бяха изрязани: частите, на които беше тя, бяха старателно подравнени отстрани и на тях беше останал само моят образ. Снимките, на които бях сам или на които имаше планини, реки, сърни и котки, си стояха непокътнати. Три албума, претопени в преработено минало. Сякаш съм бил сам, когато съм се родил, сам през всичките си дни и ще продължа сам и нататък.

Комбинезон! Тя можеше да остави поне един комбинезон!

Това беше неин избор и изборът й беше да не остави и една-единствена следа. Можех или да се примиря, или, както според мен искаше тя, да си втълпя, че изобщо не е съществувала. Щом не е съществувала, значи не е съществувал и комбинезонът й.

Изчистих пепелника, пак си помислих за комбинезона й, после се отказах и се приготвих за сън.

Беше минал един месец, откакто се съгласих да се разведем и тя се изнесе. Един немесец. Несъсредоточен и непочувстван, не месец, а хладна протоплазма.

Дните отминаваха, а не се променяше нищо, нищичко. Ставах в седем, препичах си филия и си правех кафе, отивах на работа, вечерях навън, пийвах едно-две, прибирах се, четях към час в леглото, гасях лампата и заспивах. В събота и неделя вместо да ходя на работа, още от сутринта убивах времето, като обикалях кината. После вечерях и пийвах едно-две, четях и заспивах — сам. И това продължаваше все в същия неизменен вид: напредвах през месеца така, както хората зачеркват един след друг дните върху календара.

В известен смисъл изчезването й се дължеше на обстоятелства, над които нямах власт. Дето е думата, станалото — станало. Нямаше значение как сме изживели последните четири години. Точно както и снимките, махнати от албумите.

Нямаше значение и че тя отдавна спи с мой приятел и един прекрасен ден се вдигна и отиде да живее с него. Всичко това си беше съвсем възможно. Такива неща се случват доста често, защо да смятам за нещо необичайно това, че тя ме е напуснала? Както и да го погледнеш, тя трябваше да си реши сама.

— Както и да го погледнеш, трябва да си решиш сама — казах аз.

Една неделя следобед отварях припряно кутийка бира, когато тя ми го сервира. Каза, че искала развод.

— Значи ти е безразлично, така ли? — попита ме, като изричаше бавно думите.

— Не, не ми е безразлично — отвърнах. — Казах само, че трябва да си решиш ти.

— Ако искаш да знаеш, истината е, че не искам да те оставям — рече тя след малко.

— Ами тогава не ме оставяй — отговорих.

— Но ако остана с теб, съм като в задънена улица.

Не каза нищо повече, но аз знаех какво има предвид. След няколко месеца щях да стана на трийсет, а тя — на двайсет и шест. А ако отчетем необятността на онова, което ни оставаше от живота, основите, които бяхме заложили, не ставаха почти за нищо. Единственото, което бяхме правили през четирите години заедно, беше да си изяждаме спестяванията.

Предполагам, че виновен бях най-вече аз. Вероятно изобщо не е трябвало да се женя. Най-малкото за нея.

В началото жена ми смяташе, че именно тя е негодна за общуване, и ме караше от двамата аз да поема тази функция. Живеехме относително добре, всеки в съответната му роля. Но тъкмо решихме, че сме постигнали някакво устойчиво състояние, когато нещо се прекърши. Нещо съвсем дребно, което обаче така и не възстановихме. Вървяхме мирно и кротко по дълга задънена улица. Това беше нашият край.

За нея вече бях изгубен. И да ме обичаше още, вече нямаше никакво значение. Бяхме свикнали прекалено много с ролите си. Тя го разбираше инстинктивно, аз го знаех от опит. Надежда нямаше.

И така тя изчезна завинаги заедно с комбинезона си. Някои неща се забравят, някои неща изчезват, някои неща умират. Но като цяло това едва ли можеше да се нарече трагедия.

24 юли 8,25 ч.

Погледнах цифрите върху дигиталния часовник, затворих очи и заспах.

Част трета

Септември, два месеца по-късно

4.

Китовият полов член и жената с трите работи

Да спиш с жена: в съзнанието ти това може да изглежда изключително важно, може да изглежда и като нищо особено. Което идва само да подскаже, че има секс като изцеление (по-точно, като самоизцеление) и има секс като забавление.

Има секс, който от самото начало до края е самоусъвършенстване, и има секс, който не е нищо повече от убиване на време, секс, в началото лекуващ и накрая превръщащ се в нещо, което правиш само поради липса на по-добро, и обратното. Половият живот при човека — как ли да се изразя? — се различава съществено от половия живот на кита.

Ние не сме китове — и това е единствената важна тема в основата на половия ни живот.

Когато бях малък, на трийсет минути с колело от нас имаше аквариум. Там постоянно цареше вледеняваща аквариумна тишина, нарушавана само от време на време от някой плисък. Направо си чувствах как Звярът от Черната лагуна диша в някое потънало в сумрак кътче.

Из огромното езеро се въртяха и въртяха пасажи риба тон. Есетрите пореха тесния си фарватер, пираните забиваха остри като бръснач зъби в парчета месо, змиорките свистяха и искряха като да̀ли на късо електрически крушки.

Аквариумът гъмжеше и от безброй други риби, всички с различни имена, люспи и хриле. Не проумявах защо, да го вземат мътните, трябва да има толкова много видове риби.

В аквариума нямаше, разбира се, китове. Кит нямаше да се побере, дори и да събореха всички стени и да оставеха само един огромен аквариум. Затова пък имаше изложен китов полов член. Ако щете, нещо като символ.

И така, прекарах най-впечатлителните си момчешки години в това да гледам не кит, а китов полов член. Щом се уморях да се разхождам по леденостудените пътеки в аквариума, се прокрадвах до мястото си на пейката в притихналата високотаванна застиналост на изложбената зала и часове наред съзерцавах този китов полов член.

Понякога ми приличаше на мъничка спаружена палма, друг път — на огромен житен клас. Всъщност, ако не беше табелата — ГЕНИТАЛИИ НА МЪЖКИ КИТ, никой нямаше да се досети, че това е китов полов член. Наподобяваше по-скоро артефакт, изваден при разкопки от пустинята в Централна Азия, отколкото нещо, появило се в океана на Антарктика. Не приличаше на моя полов член, на никой член, който бях виждал. И което беше още по-лошо, отсеченият полов член излъчваше някаква особена, неизразима аура на тъга.

Той, този грамаден китов полов член, се върна при мен, след като спах за пръв път с момиче. Каква приумица на съдбата, какви мъчителни околосветски пътешествия го бяха донесли в тази прилична на пещера изложбена зала. Сърцето ми се свиваше само като си помислех за това. Чувствах се така, сякаш нямах никаква надежда на тоя свят. Но бях само на седемнайсет, очевидно твърде млад, за да се откажа от всичко. Точно тогава осъзнах онова, което носех в съзнанието си още от онова време.

А то беше, че не съм кит.

Сега, докато лежах с новото си гадже и прокарвах пръсти през косата й, мислех страшно много за китове.

В аквариума на паметта ми винаги беше късна есен. Стъклото на аквариумите е студено. Облечен съм в дебел пуловер. Морето зад големия панорамен прозорец на изложбената зала е тъмно като олово, безбройните зайчета по вълните наподобяват дантелени яки по роклите на момичета.

— За какво си мислиш? — попита ме тя.

— За нещо от далечното минало — отговорих.

Тя беше на двайсет и една години, с привлекателно стройно тяло и най-пленителните, съвършено оформени уши. Работеше ту като коректорка в малко издателство, ту като модел за реклами със снимки на уши, ту като момиче на повикване в дискретен клуб само за близки приятели. Нямах представа коя работа смята за основна. Тя също.

Въпреки това, ако се съди от онова, което й беше най-присъщо, бих казал, че призванието й бе да е модел за снимки на уши. Тя беше съгласна с мен. И това беше прекрасно, докато човек не си дадеше сметка колко ограничени са възможностите на модел, снимащ само ушите си, колко убийствени са общественото положение и заплащането. За средностатистическия рекламаджия, гримьор или оператор тя не беше нищо повече от „притежателка на уши“. Ако не броим ушите, умът и тялото й изобщо не влизаха в пейзажа, бяха загърбени, не съществуваха.

— Но ти знаеш, че това не е истинското ми „Аз“ — обичаше да казва тя. — Аз съм ушите си, ушите ми — това съм аз.

И коректорското й „Аз“, и нейното „Аз“ на момиче на повикване не показваха и за миг ушите й на другите.

— Защото те не са истинското ми „Аз“ — обясняваше тя.

Офисът на клуба й за момичета на повикване, регистриран за пред хората като „клуб на талантите“, се намираше в Акасака и беше собственост на англичанка с побеляла коса, която всички наричаха госпожа Х. Живееше в Япония от трийсет години, говореше свободно японски и знаеше повечето основни китайски букви.

На около петстотин метра от клуба за момичета на повикване госпожа Х беше открила женско английско училище, където набираше за клуба обещаващи лица. И обратното, много от момичетата на повикване посещаваха английското й училище. На по-ниски цени, разбира се.

Госпожа Х се обръщаше към всичките си момичета на повикване със „скъпа“. Това нейно „скъпа“ беше нежно като пролетен следобед.

— На всяка цена си сложи хубаво бельо, скъпа. И никакви чорапогащници. — Или: — Ти пиеш чая със сметана, нали, скъпа?

Имаше непоклатими разбирания за клиентите си. Те бяха богати бизнесмени, прехвърлили четирийсетте и петдесетте. Две трети чужденци, останалите японци. Госпожа Х недолюбваше политиците, старците, извратените типове и бедните.

Държеше десетина тънкостеблени красавици, но от целия букет новото ми гадже беше най-непривлекателният цвят. Като момиче на повикване тя си изглеждаше най-обикновена. Всъщност със скрити уши беше грозновата. Не проумявах защо госпожа Х се е спряла на нея. Може би беше открила в грозотата й някакъв особен блясък или пък смяташе, че е хубаво да разполага и с едно грозновато момиче. При всички положения госпожа Х си беше направила добре сметката и моето гадже бързо беше привлякло няколко постоянни клиенти. Слагаше най-обикновени дрехи, най-обикновен грим, най-обикновено бельо и най-обикновен парфюм, когато тръгваше към „Хилтън“, „Окура“ или „Принс“, за да преспи с един-двама мъже на седмица и да изкара пари, които да й стигнат за цял месец.

Половината от останалите нощи спеше с мен безплатно. Нямах представа къде прекарва другата половина.

Животът й като коректорка на половин щат в издателство беше по-нормален. Три дни в седмицата тя ходеше в Канда, на третия етаж на малка административна сграда и от девет до пет четеше коректури, правеше чай и тичаше долу (в сградата нямаше асансьор) да купи гумички за триене. Пращаха все нея не защото някой й имаше зъб, а защото тя беше единствената неомъжена жена във фирмата. Променяше се като хамелеон според мястото и обстоятелствата и можеше, когато си пожелае, да извади на показ и да направлява онзи свой блясък.

Запознах се с нея (или по-скоро с ушите й) веднага след като се разделих с жена си. Беше началото на август. Сътрудничех на една фирма за компютърен софтуер, за която правех реклами, и именно тя ме изправи, така да се каже, лице в лице с ушите й.

Директорът на рекламната фирма, на която беше възложена поръчката, сложи на бюрото ми предложението и три големи черно-бели снимки и ми каза до седмица да подготвя три варианта. И на трите снимки имаше огромно ухо, заснето в близък план.

Ухо ли?

— Защо ухо? — попитах аз.

— Знае ли човек? Не е ли все едно? Ухо като ухо. Разполагаш с една седмица, през която да мислиш за уши.

И така, цяла седмица съзерцавах ухото. Залепих на стената пред бюрото ми трите огромни уши и по цял ден, докато пушех, пиех кафе и си режех ноктите, се потапях в тези уши.

Изпълних поръчката за една седмица, но снимките на ухото си останаха залепени на стената. Отчасти ме мързеше да ги свалям, отчасти бях свикнал с тях. Но истинската причина да не махам снимките беше, че тези уши ме държаха като в плен. Те бяха образът мечта на ухо. Самото въплъщение, образецът на уши. За пръв път уголемена част от човешкото тяло (включително на гениталии, разбира се) ме привличаше толкова силно. Те наподобяваха някакъв огромен водовъртеж на съдбата, който ме всмукваше.

Плоскостта на снимката беше прорязана от изумително дръзка извивка, други пък извивки образуваха нежен филигран от едва доловима сянка, а трети проследяваха като древен стенопис преданията на отминала епоха. Но по красота и желание гъвкавата плът на меката долна част ги превъзхождаше, надминаваше всички тях.

След няколко дни се обадих на фотографа, за да му поискам името и телефонния номер на тези уши.

— Това пък какво е сега? — попита той.

— Просто ми е любопитно, нищо повече. Изумителни уши.

— Да, ушите си ги бива, но самото момиче не е нищо особено. Ако ти се иска нещо младо, мога да те запозная с модела с банския костюм, който снимах онзи ден.

Отказах, записах си името и номера на ушите, благодарих на фотографа и затворих.

Два часът, шест часът, десет часът: отново и отново се опитвах да се свържа по телефона, но не вдигаше никой. Момичето очевидно си живееше своя живот.

Най-после я открих в десет на другата сутрин. Представих се набързо, после добавих, че трябва да поговорим по работа, свързана с рекламата, и дали тя има нещо против да вечеряме заедно.

— Но на мен ми казаха, че всичко е готово — отвърна тя.

— Да, готово е — потвърдих.

Момичето явно се постъписа, но не продължи да разпитва. Уговорихме си среща за другата вечер.

Обадих се да запазя маса в най-тежкия френски ресторант, който знаех. На булевард „Аояма“. После извадих чисто нова риза, избрах старателно вратовръзка и си сложих сако, което бях обличал само два пъти.

Точно както ме беше предупредил фотографът, момичето не беше нищо особено. Грозновато облекло, грозноват вид. Все едно беше от хора на второразреден девически колеж. Но лично мен това не ме вълнуваше кой знае колко. Ако нещо ме разочарова, то това беше, че тя криеше ушите си зад правата завеса на косата.

— Криете ушите си — казах нехайно.

— Да — отвърна тя нехайно.

Бяхме дошли по-рано и бяхме първите в ресторанта. Светлините бяха приглушени, при нас дойде сервитьор, който запали с дълга клечка кибрит червената свещ на масата, а оберкелнерът плъзна по салфетките и приборите рибешки очи, за да се увери, че всичко си е на мястото. Рибената кост на дъбовия паркет беше лъсната до блясък, докато вървеше, сервитьорът потракваше с токове. Обувките му изглеждаха къде-къде по-скъпи от моите. Току-що откъснати розови пъпки във вазите, съвременни маслени платна — оригинали — по белите стени.

Погледнах листа с вината и избрах пивко бяло вино, а за предястие pate de canard, terrine de dorade и foie de baudroie a creme fraiche. След напрегнато проучване на листа с менюто тя поръча potage tortue, salade verte и mousse de sole, аз пък си взех potage d’oursin, roti de veau avec gamie persil и salade de tomate. Така замина половинмесечната ми заплата.

— Какво хубаво място — каза тя. — Често ли идвате тук?

— Само от време на време, по работа — отговорих аз. — Истината е, че когато съм сам, обикновено не ходя по ресторанти. Ходя най-вече по закусвални и ям и пия каквото им се намира. Така е по-лесно. Не се налага да умувам излишно.

— И, какво ядете обикновено по тези закусвални?

— Какво ли не. Доста често омлети и сандвичи.

— Омлети и сандвичи — повтори тя. — Всеки ден ядете по закусвалните омлети и сандвичи?

— Не всеки ден. През три-четири дни си готвя.

— Значи от три дни два ядете омлети и сандвичи.

— Сигурно — отвърнах.

— Защо омлети и сандвичи?

— В що-годе приличните закусвални правят вкусни омлети и сандвичи.

— Хмм — рече тя. — Доста странно.

— Няма нищо странно.

Не знаех как да се измъкна от този разговор, затова продължих да седя в мълчание и да се любувам на пепелта в пепелника.

Тя се извърна към сока.

— Хайде да поговорим по работа.

— Както вече ви казах вчера, рекламата е готова. Няма проблеми. Нямам какво да кажа.

Тя извади от дамската си чанта тънка ароматизирана цигара, запали я с кибрита на ресторанта и ме погледна така, сякаш питаше: „Е, и?“

Тъкмо да отговоря, когато оберкелнерът дойде на масата ни. Показа ми етикета на виното, хилеше се така, сякаш държеше снимка на родния си син. Аз кимнах. Той махна с приятно „пук“ тапата, после сипа няколко глътки в чашата ми. Виното беше с вкус като цената на цялата вечеря.

Оберкелнерът се отдръпна и на негово място се появи сервитьор, който сложи на масата трите предястия и пред всеки от нас по една малка чинийка. След като той се отдалечи и ни остави сами, аз изпелтечих:

— Трябваше да видя ушите ви.

Тя не каза и дума и продължи да си слага pate и foie de baudroie. Отпи от виното.

— Извинявайте, че ви се натрапих — допълних за всеки случай.

Тя се усмихна едва доловимо.

— Хубавата френска кухня изобщо не е натрапване.

— Притеснявате ли се, че обсъждаме ушите ви?

— Всъщност не. Зависи от подхода при обсъждането — поклати тя глава и доближи вилицата до устата си. — Кажете ми направо, защото това е любимият ми подход.

Отпихме мълком от виното и продължихме да се храним.

— Свръщам зад ъгъла — подхванах аз, — точно когато някой пред мен завива зад следващия ъгъл. Не виждам как изглежда. Зървам само за миг белите му пешове. Но белотата на пешовете се врязва неизличимо в съзнанието ми. Изпитвали ли сте го?

— Струва ми се, че да.

— Точно такова чувство изпитвам от ушите ви.

Отново продължихме да се храним в мълчание. Сипах й вино, налях и на себе си.

— Значи си представяте не гледката, а усещането, така ли? — попита тя.

— Да.

— Изпитвали ли сте го и друг път?

Позамислих се и поклатих глава.

— Не, струва ми се, че не.

— Значи всичко е заради ушите ми.

— Не бих се заклел. Не мога да бъда сигурен. Никога не съм чувал формата на нечии уши да възбужда някого по този начин.

— Познавам човек, който кихаше всеки път, щом видеше носа на Фара Фосет. В кихането има силен психологически ефект. Веднъж появи ли се връзка между причина и следствие, няма отърване.

— Не съм специалист по носа на Фара Фосет — отвърнах и отпих от виното.

После забравих какво съм искал да кажа.

— Нямахте предвид точно това, нали? — попита тя.

— Не, не точно това — потвърдих. — Усещането, което изпитвам, е ужасно нефокусирано, но и много силно. — Показах й, като разперих ръце на един метър, после скъсих разстоянието на пет сантиметра. — Опасявам се, че не обяснявам добре.

— Концентрирано явление, основаващо се на неясни подбуди.

— Именно — рекох аз. — Вие сте седем пъти по-умна от мен.

— Карам кореспондентски курс.

— Кореспондентски курс ли?

— Да, по психология.

Разделихме си каквото беше останало от pate. Сега вече съвсем се обърках.

— Още ли не сте я схванали? Връзката между моите уши и вашите чувства?

— С една дума — не — потвърдих аз. — В смисъл още не съм проумял докрай дали ме привличат именно ушите ви, или нещо друго у вас ме привлича чрез ушите.

Тя долепи длани до масата и поклати леко глава.

— Какви са тези ваши чувства? От добрите, или от лошите?

— Нито добри, нито лоши. Или и добри, и лоши. Не мога да кажа.

Тя стисна чашата между дланите си и ме погледна право в лицето.

— Явно трябва да се учите още как да изразявате чувствата си.

— Не бих казал и че съм особено добър в разчитането им — признах си.

При тези думи тя се усмихна.

— Както и да е. Струва ми се, че схващам какво имате предвид.

— В такъв случай какво да правя?

Много дълго тя не каза нищо. Имаше вид на човек, който си мисли за съвсем друго. Върху масата имаше пет празни чинии — съзвездие от пет угаснали планети.

— Вижте какво — сложи тя край на мълчанието. — Според мен трябва да се сприятелим. Стига да нямате нищо против, де.

— Разбира се, че нямам нищо против — отвърнах аз.

— Имам предвид да се сприятелим много — допълни тя.

Аз кимнах.

И така, ние се сприятелихме много. Някакви си трийсетина минути след като се запознахме.

— Като близък приятел искам да ви питам две неща — рекох аз.

— Питайте.

— Първо, защо не си показвате ушите? Второ, ушите ви оказвали ли са някакво въздействие на друг, освен на мен?

Тя не отговори, само плъзна очи по дланите си, допрени до масата.

— На някои — да — потвърди тихо.

— На някои ли?

— Естествено. Иначе казано, свикнала съм повече със своя „Аз“, който не си показва ушите.

— А това означава, че „Аз“-ът ви, когато си показвате ушите, е по-различен от „Аз“-а, който не си показва ушите.

— Нещо такова.

Двама от сервитьорите вдигнаха чиниите и донесоха супата.

— Имате ли нещо против да ми разкажете за своя „Аз“, който си показва ушите?

— Беше много отдавна, съмнявам се, че ще успея да го разкажа добре. Истината е, че от двайсетгодишна не съм си показвала ушите.

— Когато обаче сте позирали за онази реклама, сте ги показали, нали?

— Да — потвърди тя, — но не истинските.

— Не истинските уши ли?

— Тези са блокирани.

Гребнах два пъти от супата и погледнах момичето.

— Разкажете ми още нещо за „блокираните“ си уши.

— Блокираните уши са мъртви уши. Убих собствените си уши. По-точно, съвсем съзнателно прекъснах връзката… Разбирате ли?

Не, не я разбирах.

— Ами тогава питайте — подкани тя.

— Какво искате да кажете с това, че сте убили ушите си — направили сте така, че да не чувате ли?

— Не, чувам си съвсем добре. Но въпреки това ушите ми са мъртви. Сигурно и вие можете да го направите.

Тя остави лъжицата, изправи гръб, вдигна с пет сантиметра рамене, издаде брадичка много напред, постоя така десетина секунди и най-неочаквано отпусна рамене.

— Готово. Ушите ми са мъртви. Хайде, опитайте и вие.

Три пъти повторих движенията, които тя направи. Бавно, внимателно, но нищо не създаде у мен впечатлението, че ушите ми са умрели. Виното бързо плъзваше по тялото ми.

— Убеден съм, че ушите ми не умират както трябва — споделих разочарован.

Тя поклати глава.

— Не се притеснявайте. Ако не се налага ушите ви да умират, няма нищо лошо в това, че не го правят.

— Мога ли да попитам още нещо?

— Питайте.

— Ако обединя всичко, което ми разказахте, то като че ли се свежда до това: до двайсетгодишна възраст сте показвали ушите си. После един прекрасен ден сте ги скрили. И оттогава не сте ги показвали и един-единствен път. Но ако се налага все пак да ги покажете, прекъсвате връзката между ушите си и съзнанието. Така ли?

Върху лицето й се появи очарователна усмивка.

— Точно така.

— Какво е станало с ушите ви, когато сте били на двайсет години?

— Не избързвайте — предупреди тя и след като се пресегна с дясната ръка през масата, ме докосна леко по пръстите на лявата ръка. — Моля ви.

Напълних с останалото вино чашите и изпих бавно своята.

— Първо искам да знам повече за вас — подхвана тя.

— Какво за мен?

— Всичко. Какво е било детството ви, на колко години сте, с какво си изкарвате прехраната, ей такива неща.

— Историята ми е най-обикновена. Толкова обикновена, че сигурно ще заспите по средата.

— Обичам обикновените истории.

— Моята е от обикновените истории, които едва ли са интересни на някого.

— Нищо, разказвайте ми десетина минути.

— Роден съм пред 1948 година, на 24 декември, в навечерието на Коледа. Не е особено приятно да имаш рожден ден в навечерието на Коледа. Не получавах подаръци отделно за рождения си ден, отделно за Коледа. Всички си мислят, че така пестят пари. Козирог съм, кръвната ми група е А — чудесно съчетание за банкови служители и държавни чиновници. Не би трябвало да се разбирам със Стрелци, Везни и Водолеи. Скучен живот, нали?

— Очарована съм.

— Израсъл съм в обикновено градче, учил съм в обикновено училище. Бях кротко дете, но когато поотраснах, започна да ми става скучно. Запознах се с едно обикновено момиче, изживях обикновена първа любов. Когато бях на осемнайсет, дойдох да следвам в Токио. След като се дипломирах, регистрирахме с един приятел фирма за преводи, криво-ляво се оправяхме. Преди три години се заехме и с пиар и реклама, нещата потръгнаха. Хванах се с една жена, която работеше във фирмата. Преди четири години се оженихме и преди два месеца се разведохме. Не мога да посоча причината. Имам домашен любимец — стар котарак. Пуша по четирийсет цигари на ден. Все не мога да ги откажа. Притежавам три костюма, шест вратовръзки и колекция от петстотин грамофонни плочи, отдавна са излезли от мода. Запомнил съм имената на всички убийци във всяка кримка, писана някога от Елъри Куийн. Притежавам всички томове на „По следите на изгубеното време“, но съм прочел само половината. През лятото пия бира, през зимата — уиски.

— И от три дни два ядете по закусвалните омлети и сандвичи, нали така?

— Ъхъ — потвърдих аз.

— Какъв интересен живот.

— Дотук е скучен. Сигурно ще бъде скучен и оттук нататък. Не че това ме притеснява. В смисъл вземам каквото ми се дава.

Погледнах си часовника. Девет минути, двайсет секунди.

— Но това, което ми разказахте току-що, не е всичко, нали?

Взрях се в дланите си върху масата.

— Разбира се, че не е всичко. Невъзможно е да разкажеш всичко за живота на някого, колкото и скучен да е той.

— Мога ли да кажа нещо?

— Естествено.

— Когато се запознавам с някого, го оставям да говори десет минути. После го преценявам от гледна точка, точно противоположната на онова, което той ми е казал. Как мислите, налудничаво е, нали?

— Не — поклатих аз глава, — подходът ви сигурно е доста успешен.

При нас дойде сервитьор, който сложи на масата чисти чинии, а друг сервитьор поднесе в тях основното ястие, което трети сервитьор заля със сос. Бърза отборна игра, третият играч подава на втория, вторият — на първия.

— След като приложих този подход към вас, научих едно — оповести тя, като доближи ножа до муса от писия. — Че животът ви изобщо не е скучен и вие не търсите скучен живот. Топло ли?

— Може би да. Може би животът ми наистина не е скучен, може би не търся скучен живот. Но пак си е същото. При всички положения съм получил каквото трябва. Повечето хора се опитват да избягат от скуката, а аз се стремя да се озова в епицентъра й. Ето защо не се оплаквам, когато казвам, че животът ми е скучен. Но беше достатъчно скучен, щом жена ми се вдигна и си отиде.

— Заради това ли се разделихте?

— Вече споменах, не мога да посоча една-единствена причина. Но както е казал Ницше, „Започнат ли да скучаят, боговете свиват знамената“, нещо от този род.

Наслаждавахме се бавно на храната. Момичето наблегна на соса, аз поисках още хляб. След като вдигнаха чиниите, пийнахме боровинков шербет, а когато донесоха еспресото, аз запалих цигара. Димът се извиси, но много скоро се разнесе неусетно от безшумната вентилационна система.

Вече и по другите маси сядаха хора. От тонколоните горе се лееше концерт на Моцарт.

— Стига да нямате нищо против, искам да ви питам още нещо за ушите — казах аз.

— Искате да питате дали ушите ми притежават някакво особено въздействие?

Кимнах.

— Трябва да проверите сам — отсече момичето. — И да ви кажа нещо, то може и да не представлява интерес за вас. Може дори да подкопае стила ви.

Кимнах още веднъж.

— На вас ще покажа ушите си — рече тя, след като си изпи еспресото. — Но не съм сигурна, че наистина ще ви бъде от полза. Накрая може и да съжалявате.

— Защо така?

— Скуката ви може да не е толкова непробиваема, колкото си мислите.

— Ще се наложи да рискувам — отвърнах.

Тя се пресегна през масата и сложи ръка върху моята.

— И още нещо: засега — да речем, през следващите няколко месеца, стойте до мен. Чухте ли?

— Разбира се.

След тези думи тя извади от дамската си чанта черна лента за коса. Стисна я между устните си и с две ръце приглади назад косата си, после я усука на кок и бързо я прихвана.

— Е?

Преглътнах и се втренчих като омагьосан в нея. Устата ми пресъхна. Не можех да кажа и дума. За миг белият гипс на мазилката като че ли се нагъна. Гласовете на другите в ресторанта и тракането на приборите заглъхнаха, после отново се засилиха. Чух звука на вълни, припомних си уханието на отдавна забравена вечер. Но всичко това беше само малка частица от усещанията, преминали през мен в онази стотна от секундата.

— Прекрасно — успях да изхриптя. — Не мога да повярвам, че сте същият човек.

— Разбрахте ли сега какво имам предвид? — попита тя.

5.

Разблокираните уши

— Разбрахте ли сега какво имам предвид? — попита тя.

Беше станала невероятно красива, чак да не повярва човек. Очите ми не се бяха наслаждавали никога на такава хубост. Хубост, за каквато дори и не подозирах, че съществува. Всеобхватна като целия всемир, но и плътна като ледник. Безочливо прекомерна, но и същевременно сведена до своята същност. Надхвърляше всички представи в съзнанието ми. Тази жена се беше сляла с ушите си и се плъзгаше по несиметричния лик на времето точно като променлив лъч светлина.

— Невероятна си — казах, след като си поех въздух.

— Знам — отвърна тя. — Ето ги ушите ми в разблокираното им състояние.

Мнозина от другите посетители се бяха извърнали към нас и я гледаха с отворени уста. Сервитьорът, който беше дошъл с още еспресо, нямаше сили да ни го налее. Никой не проронваше и дума. Въртеше се само лентата на касетофона.

Жената извади от дамската си чанта тънка ароматизирана цигара и я пъхна между устните си. Побързах да й я запаля със запалката си.

— Искам да спя с вас — каза тя.

И така, двамата преспахме.

6.

По-нататъшните приключения на разблокираните уши

Но трябваше да почакам, за да я видя в пълния й блясък. Следващите два-три дни тя показваше ушите си само от време на време, после пак скриваше зад косата си това чудо на творението и се връщаше при обикновеността.

За нея беше като да се опитва да си съблече якето в началото на март.

— Сигурно още не е време да си показвам ушите — обясни ми тя. — Не се чувствам достатъчно уютно с тях.

— Нямам нищо против, наистина.

Тя си ми харесваше и с покрити уши.

Понякога, най-често докато правехме секс, ми показваше ушите си. Сексът с нея, докато тя оголваше ушите си, беше изживяване, каквото не познавах. Ако валеше, миризмата на дъжд достигаше до мен кристалночиста. Ако пееха птици, песента им беше самото въплъщение на яснотата. Сега не намирам думи да го опиша, но беше нещо такова.

— Когато спиш с други мъже, не си ли показваш ушите? — попитах я веднъж.

— Разбира се, че не — отвърна тя. — Те сигурно и не знаят, че имам уши.

— Какво е за теб сексът, когато не си показваш ушите?

— Задължение. Сух и безвкусен, все едно дъвча вестник. Но на мен не ми пречи. Няма нищо лошо в това да изпълняваш някакво задължение.

— Но с уши, които са открити, е хиляда пъти по-хубаво, нали?

— Разбира се.

— Тогава ги показвай — рекох й. — Защо да се мъчиш и да търпиш такава скука.

Тя ме погледна страшно сериозно и отвърна:

— Ти не разбираш нищо.

Със сигурност имаше доста неща, които изобщо не разбирах.

Например защо тя се отнасяше по-различно към мен. Да ме убиеш, не можех да повярвам, че по какъвто и да е начин съм по-добър или различен от когото и да било.

Но когато й го казах, тя само се засмя.

— Наистина е много просто — каза ми. — Ти ме намери. Това е най-основателната причина.

— Ами ако те беше намерил някой друг?

— Поне засега ме искаш ти. Пък и си много по-готин, отколкото си мислиш.

— Защо трябва да си го мисля? — озадачих се аз.

— Защото живееш само наполовина — обясни тя припряно. — Другата половина още стои неотпушена.

— Хмм.

— В това отношение приличаш малко на мен. Аз завися от ушите си, а при теб само едната ти половина живее истински. Със сигурност изглежда така, нали?

— Дори и да беше така, останалата ми половина изобщо не може да се сравнява с ушите ти.

— Сигурно е така — усмихна се тя. — Ти няма откъде да знаеш, нали?

И с тази усмивка тя вдигна косата си и разкопча блузата.

Онзи септемврийски следобед към края на лятото си бях взел почивен ден и лежах заедно с нея — галех я по косата и си мислех за китовия полов член. Морето, тъмно, оловносиво. Поривист вятър, който блъска по прозореца на аквариума. Високият таван, безлюдната изложбена зала. Половият член, отрязан завинаги от кита, безвъзвратно изгубил смисъла си на китов полов член.

После мислите ми пак се завъртяха около комбинезона на жена ми. Всъщност комбинезон нямаше. Само заседнал в главата ми смътен образ на комбинезон, метнат на облегалката на стол. Не помнех какво означава той за мен. Дали през цялото това време някой друг беше живял живота ми?

— Я ми кажи, ти не носиш комбинезон, нали? — попитах гаджето си.

Тя вдигна глава от рамото ми и ме погледна недоумяващо.

— Нямам комбинезони.

— Хмм — казах аз.

— Но ако смяташ, че ще ти бъде по-приятно, ако…

— Не, друго имах предвид — прекъснах я бързо. — Не те питах заради това.

— Наистина няма нищо срамно. Покрай работата съм свикнала с такива неща. Изобщо няма да се притесня.

— Не искам от теб нищо — рекох й аз. — Да ти призная, единственото, от което имам нужда, си ти и ушите ти, нищо повече.

Тя се понацупи, поклати глава и притисна чело до рамото ми. След най-много петнайсетина секунди ме погледна отново.

— Слушай, след десет минути ще ти се обадят по важна работа.

— Ще ми се обадят ли? — погледнах аз телефонния апарат до леглото.

— Точно така, телефонът ще иззвъни.

— Можеш да познаеш ли?

— Мога.

Тя отпусна глава върху гърдите ми и запали цигара. След миг пепелта падна до пъпа ми и тя изду устни, за да я духне. Почувствах между пръстите си ухото й. Усещането беше прекрасно. Главата ми беше празна от безформените образи, които се носеха и се разсейваха.

— За някакви овце — каза тя. — За много овце и по-конкретно за една овца.

— Овца ли?

— Ъхъ — потвърди тя и ми подаде недопушената цигара. Всмукнах дълбоко, после я смачках в пепелника. — И това ще бъде началото на едно лудешко приключение.

След малко телефонът иззвъня. Погледнах жената, но тя се беше унесла върху гърдите ми. Оставих телефонът да иззвъни четири пъти и чак тогава вдигнах.

Обаждаше се съдружникът ми.

— Можеш ли да дойдеш веднага? — попита той. Гласът му беше напрегнат. — Трябва страшно спешно да обсъдим нещо.

— Колко спешно?

— Ела и ще разбереш — отвърна той.

— Със сигурност става дума за овце — рекох аз, колкото да опипам почвата.

Не биваше да го казвам. Слушалката стана студена като лед.

— Откъде знаеш? — попита съдружникът ми.

Преследването на дивата овца беше започнала.

Част четвърта

Преследване на дива овца, I

7.

Преди странния мъж

Има различни причини някой да поглъща редовно големи количества алкохол, но като цяло те всъщност се свеждат до едно и също.

Преди пет години съдружникът ми беше щастлив пияница. Три години по-късно се превърна в потиснат пияница. А миналото лято вече се опитваше да влезе през вратата на алкохолизма. Като повечето хора, които пият редовно, докато беше трезвен, съдружникът ми беше доста симпатичен и нормален, макар и не от най-съобразителните. И самият той беше на това мнение. Точно заради това и пиеше. Защото му се струваше, че с алкохол в организма си ще въплъщава по-цялостно представата за такъв човек.

В началото нещата вървяха добре. Но времето отминаваше, количествата алкохол нарастваха, появиха се някои едва доловими промени и тези едва доловими промени малко по малко издълбаха истински коловоз. Нормалността и симпатичността му го изпреварваха, при това с доста. Типичен случай. Но типичното е, че хората не се смятат за типични случаи. Особено пък онези, които не са от най-съобразителните. Опитът на съдружника ми да види какво е загубил го запрати да се лута из още по-гъста алкохолна мъгла.

Въпреки това поне засега той си беше съвсем нормален, докато слънцето не залезеше. Лично за мен си оставаше нормален, понеже от години съвсем съзнателно се стремях да не го срещам след залез-слънце. Знаех все пак, че след залез-слънце съдружникът ми не е съвсем нормален, той също го знаеше. И двамата не отваряхме дума за това и си карахме както преди. За разлика от едно време просто вече не бяхме такива приятели.

Не мога да твърдя, че съм го разбирал на сто процента (пак ще е добре, ако съм го разбирал и на седемдесет), но в колежа той ми беше единственият приятел и на мен не ми беше лесно да го гледам съвсем отблизо как пропада. Струва ми се, че в крайна сметка възрастта не носи друго.

Докато отида в офиса, той вече беше обърнал едно уиски. Стига уискито да си останеше едно, съдружникът ми още можеше да мине за господин нормален, но човек не знаеше кога ще обърне и редовното си второ уиски. Щом това се случеше, знаех, че се налага да поемем по различни пътища.

Стоях под силния климатик, за да ми изсъхне потта, и отпивах от чашата охладен ечемичен чай. Не казвах нищо. Съдружникът ми — също. Свирепото следобедно слънце се беше разплискало по линолеума на пода на пръсти, като в халюцинация. Долу, на зелените площи в парка хората лежаха по тревата и се печаха. Съдружникът ми почукваше с върха на химикалката по дясната си длан.

— Чух, че си се развел — подхвана той.

— Това беше новина преди половин месец — отвърнах аз, без да свалям очи от прозореца.

Махнах слънчевите очила и очите ме заболяха.

— И защо си се развел?

— По лични причини.

— Това го знам — рече той. — Не съм чувал за развод не по лични причини.

Не казах нищо. Нали уж имахме дългосрочно негласно споразумение да не отваряме дума за личния живот на другия?

— Не че ти се бъркам — продължи съдружникът ми, — но тя беше и моя приятелка. Бях доста изненадан. Мислех, че вие двамата сте много близки.

— Бяхме близки. Не е като да сме се разделили скарани.

Съдружникът ми се подсмихна и продължи да почуква с химикалката по дланта си. Беше облечен в тъмносиня риза с черна вратовръзка, косата му бе старателно сресана, беше си сложил и одеколон. А аз бях по тениска със Снупи, понесъл сърфистка дъска, по стари дънки „Левис“, които от многото пране бяха изгубили цвета си, и по мръсни маратонки. За всички останали не аз, а съдружникът ми очевидно беше нормалният.

— Помниш ли как тя и ние двамата работехме заедно?

— Помня много добре — потвърдих аз.

— Беше щастливо време — отбеляза съдружникът ми.

Дръпнах се от климатика, отидох в средата на стаята и се свлякох върху шведското канапе с небесносин плюш. Извадих от специалната табакера за посетители цигара „Палмал“ с филтър и я запалих с тежката настолна запалка.

— Е, и? — възкликнах аз.

— Исках да кажа, че може би се престараваме.

— Имаш предвид рекламите и сътрудничеството със списанията ли?

Той кимна, макар че сигурно му беше трудно да си го признае. Подържах запалката така, сякаш я меря върху дланта си, настроих пламъка и ми домъчня за моя съдружник.

— Добре де, знам какво имаш предвид — рекох, след като оставих запалката върху масата, — но не забравяй, че не аз разширих предмета на дейност, не на мен ми хрумна да вършим това. Ти го предложи. Ти поиска да опитаме.

— Обстоятелствата ни притискаха. Не разполагахме с нищо…

— Донесе ни пари.

— Донесе ни, разбира се. Благодарение на това се преместихме в по-голям офис и наехме още хора. Аз си взех нова кола, купих апартамент, пратих две деца в скъпо частно училище. Сигурно не е зле за трийсетгодишен мъж.

— Изработил си го. Няма от какво да се срамуваш.

— Кой се срамува? — възкликна съдружникът ми и взе химикалката, която беше отхвърчала в другия край на писалището, после се боцна още няколко пъти в средата на дланта. — Но знаеш ли, вижда ми се някак нереално. Двамата с теб нямахме нищо, освен дългове, чудехме се откъде да намерим преводи и раздавахме листовки с името на фирмата при гарата.

— Какво ще ни спре да раздаваме листовки, ако решим да го правим?

Съдружникът ми ме погледна.

— Ей, не се шегувам.

— Аз също.

Спусна се мълчание.

— Промениха се много неща — каза съдружникът ми. — Ритъмът на живота ни, начинът ни на мислене. И най-вече самите ние не знаем колко всъщност изкарваме. Идва счетоводител, който пресмята данъците, попълва всички ужасни формуляри и приспада разходите, отстъпките, амортизацията и какво ли още не.

— Същото като навсякъде другаде.

— Знам, знам. Трябва да го правим и го правим. Но едно време беше по-забавно.

— „Зад сянката на тъмница неизказана трупат се дните ни, гънки във времето.“

Тези стихове изскочиха най-неочаквано от устата ми.

— Пак ли това? Защо?

— А, просто така, извинявай. Та какво казваше?

— Имам чувството, че сме се забъркали в някаква експлоатация.

— Експлоатация ли? — погледнах го изненадан.

Деляха ни два метра, седяхме на различна височина и неговата глава се издигаше на двайсетина сантиметра над моята. Зад него беше окачена литография. Нова литография на крилата риба, която не бях виждал. Рибата не изглеждаше особено щастлива с крилете си. Сигурно и тя не знаеше какво да прави с тях.

— Експлоатация ли? — промърморих на себе си.

— Експлоатация.

— Я ми кажи кой я върши тази експлоатация?

— Различни интереси, малко по малко.

Кръстосах крака върху небесносиньото канапе и вперих поглед в драмата на ръката на моя съдружник и на химикалката, които сега бяха точно на равнището на очите ми.

— Не смяташ ли все пак, че сме се променили? — попита той.

— Пак сме си същите. Не се е променило нищо и никой.

— Наистина ли го мислиш?

— Да, наистина. Експлоатация няма. Това са празни приказки. Дори ти не смяташ, че тръбите на Армията на спасението наистина ще избавят света, нали? Мисля, че мислиш прекалено много.

— Е, да, може би наистина мисля прекалено много — съгласи се съдружникът ми. — Миналата седмица ти… ние де, написахме текста на онази реклама за маргарин. И не стана лоша. Получи се чудесно. Но я ми кажи през последните две-три години ял ли си маргарин?

— Не, мразя маргарин.

— Аз също. Точно това имам предвид. Ако не друго, едно време поне вършехме неща, в които вярвахме и с които се гордеехме. Сега вече не е така. Само вдигаме пушилка.

— Маргаринът е полезен за теб. Това е растителна мазнина с малко холестерол. Предпазва от сърдечни заболявания и напоследък е вкусен. Евтин е и се усвоява добре.

— Ами яж го тогава.

Отново се отпуснах на канапето и протегнах ръце и крака.

— Това е без значение — казах. — Все едно е дали ядем маргарин. Всъщност няма разлика между скучния превод и подвеждащата реклама. То се знае, че само вдигаме пушилка, но я ми кажи, къде човек се занимава с думи, имащи смисъл? Така де, вече никъде няма честен труд. Точно както няма честно дишане и честно пикаене.

— Едно време беше по-невинен.

— Може би — съгласих се аз и смачках цигарата в пепелника. — И със сигурност няма невинен град, където някой невинен месар реже невинна шунка. И така, ако смяташ, че е невинно да пиеш уиски още от сутринта, давай, пий колкото си искаш.

Стаята беше озвучена с продължително стакатово соло на химикалката по бюрото.

— Извинявай, не исках да го казвам.

— Не се притеснявай — отвърна съдружникът ми. — Няма как да го отрека.

Термостатът на климатика издаде странен звук. Следобедът беше ужасно тих.

— Вярвай поне малко в себе си — подканих аз. — Дотук не се ли справихме сами? Със собствени сили? Единственото, по което се различаваме от разказите за невероятните успехи на един или друг, е, че тях ги е подкрепял някой и те са имали титли.

— Само като си помисля, че бяхме приятели — вметна съдружникът ми.

— И сега сме си приятели — възразих аз. — Стигнахме заедно чак дотук.

— Не исках да те виждам разведен.

— Знам — казах. — Но нали нямаш нищо против да поговорим за овце?

Той кимна. Остави химикалката в поставката и разтърка очи.

— Беше единайсет сутринта, когато мъжът дойде — подхвана съдружникът ми.

8.

Сега вече странният мъж

Било единайсет сутринта, когато мъжът дошъл. За малка фирма като нашата има два вида единайсет сутринта. Или се скъсваме от работа, или се скъсваме от безделие. Без средни положения. И така, в единайсет сутринта или вдигаме безсмислена пушилка, или се отдаваме на безсмислени мечти. В случай че трябва да свършим междувременно нещо дребно — ако изобщо съществува такъв звяр, — го отлагаме за следобеда.

Мъжът дошъл във втория вид в единайсет часа сутринта. При това безделието било пълно. Първата половина на септември беше страшна лудница, след това нямахме никаква работа. След едномесечно отлагане трима излязохме най-после в летен отпуск, но и без нас останалите колеги не правели друго, освен да острят моливи и да вършат други такива вълнуващи неща. Съдружникът ми отишъл до банката да тегли пари, а друг от колегите отскочил до съседния магазин за аудиоапаратура, за да послуша току-що получените грамофонни плочи. Секретарката била оставена да вдига телефона, докато разлиства страниците с „Есенни прически“ в едно женско списание.

Мъжът отворил беззвучно вратата на офиса и пак беззвучно я затворил. Не че полагал съзнателни усилия да се движи тихо. Това си му било втора природа. До степен секретарката изобщо да не го усети. Мъжът вече бил отишъл чак при бюрото й и се взирал в нея, когато тя го забелязала.

— Има един въпрос, който бих искал да обсъдя с вашия работодател — обяснил мъжът.

Говорел така, сякаш прокарвал ръка в бяла ръкавица по плота на маса. Очите му били прекалено пронизващи за клиент, облеклото му — прекалено изискано за данъчен инспектор, видът му — прекалено интелектуален за полицай. Но секретарката така и не се сетила какъв друг би могъл да бъде посетителят. Човекът — самото изтънчено въплъщение на неприятностите, надвиснали над нея, бил изникнал сякаш от дън земя.

— Съжалявам, но в момента той отсъства — отвърнала тя, след като затворила рязко списанието. — Каза, че ще се върне след трийсетина минути.

— Ще почакам — оповестил мъжът, без да се колебае и миг.

Явно го бил решил предварително.

Секретарката се подвоумила дали да го пита как се казва. Решила все пак да не го прави и просто го отвела в приемната. Мъжът седнал на небесносиньото канапе, кръстосал крака, взрял се в електрическия часовник на стената точно пред него и застинал в това положение. Не се помръднал и на сантиметър. Когато малко по-късно секретарката му занесла чаша ечемичен чай, той си седял в същата поза.

— Точно където сега седиш ти — обясни моят съдружник. — Седял там все в същата поза и се взирал в часовника цели трийсет минути.

Погледнах канапето, на което седях, след това погледнах и часовника върху стената и отново извърнах очи към съдружника си.

Въпреки че навън било необичайно топло за края на септември, мъжът бил облечен доста официално. Безупречно. Копчетата за ръкавели на бялата му риза се подавали точно на сантиметър и половина от ръкавите на добре скроения черен костюм. Вратовръзката му на райета в ненатрапчиви тонове, подчертани от намека за асиметрия, била пристегната изключително старателно. Черните му обувки били лъснати до блясък.

Някъде на трийсет и пет-четирийсет години, с ръст метър и седемдесет и пет, може би малко отгоре, стройно тяло без грамче излишни тлъстини, изтънчени ръце без издайнически бръчки. Дългите му пръсти извиквали в съзнанието единствено представата за стадо животни, които въпреки дългите години на обучение и укротяване, са запазили дълбоко в паметта си някакви първични спомени. Ноктите на ръцете му били грижливо поддържани и всеки завършвал с чиста съвършена дъга. Наистина красиви, макар и малко притеснителни ръце. Те издавали висока степен на специализация в някаква рядко срещана област, но каква точно, човек можел само да се досеща.

Лицето на мъжа било още по-непроницаемо. Било с правилни черти, но без изражение, като гола дъска. Носът и очите му били ъглести, сякаш изрязани впоследствие с ножче за хартия, устните му били обезкървени и тънки. Посетителят бил с лек слънчев загар, но явно не от насладите на плажа или на тенис корта. Този загар можел да бъде плод само на някакво непознато слънце, грейнало на някакво непознато небе.

Трийсетте минути минали много бавно. Студено, тромаво, сковано. Докато съдружникът ми се върне от банката, обстановката в помещението вече била осезаемо тягостна. Може дори да се каже, че всичко в него сякаш било заковано за пода.

— Само така изглеждаше, разбира се — уточни съдружникът ми.

— Разбира се — отвърнах аз.

Самотната секретарка вече си умирала от притеснение. Озадачен, съдружникът ми отишъл в приемната и се представил като управител на фирмата. Чак тогава посетителят излязъл от вцепенението, после извадил от джоба си тънка цигара, запалил я и с измъчено изражение издишал облаче дим. Напрежението се поразсеяло.

— Не разполагаме с много време, затова нека бъдем кратки — подканил през шепот човекът.

Извадил от портфейла си визитна картичка, толкова остра, че човек можел да си пореже пръстите на нея, и я сложил на масата. Картичката била херметично ламинирана и неестествено бяла и върху нея имало ситни, наситеночерни букви. Но нямало звания, титли и длъжности, нямало адрес и телефонен номер. Било написано само едно име. Било достатъчно да го погледнеш, за да те заболят очите. Съдружникът ми я обърнал, видял, че отзад на картичката няма нищо, отново я погледнал отпред, сетне извърнал очи към посетителя.

— Посоченото име ви е познато, надявам се — рекъл мъжът.

— Да, познато ми е.

Посетителят издал с една стотна от сантиметъра брадичката си и кимнал отсечено. Полезрението му изобщо не се изместило.

— Изгорете я, ако обичате.

— Да я изгоря ли? — възкликнал съдружникът ми и погледнал изумен мъжа.

— Визитната картичка. Изгорете я. Още сега — отсякъл той.

Съдружникът ми побързал да вземе настолната запалка и да подпали ъгълчето на визитната картичка. Държал я за единия край, докато тя изгоряла наполовина, после я оставил в големия кристален пепелник. Двамата продължили да наблюдават как тя тлее. Когато картичката се превърнала в бяла пепел, помещението било обгърнато от умислено мълчание, каквото се спуска след клане.

— Идвам тук, облечен в цялата власт на посоченото име — казал мъжът, с което най-после нарушил мълчанието. — А това означава, че каквото кажа оттук нататък, то представлява изцяло волята и желанията на това име.

— Желанията… — повторил съдружникът ми.

— „Желая“, изискана дума, която изразява отправната точка към постигането на определена цел — рекъл посетителят. — Има, разбира се, и други начини да се изрази същото. Наясно сте с това, нали?

Съдружникът ми побързал да си преведе наум думите му.

— Наясно съм.

— Въпреки това става дума не за концептуален въпрос или политическа сделка, а за делово предложение в строгия смисъл на понятието. — Посетителят произнасял думите така, както ги произнасят родените в чужбина японци, а не японските японци. — Вие сте бизнесмен, аз също съм бизнесмен — продължил той. — Реално погледнато, ние с вас не бихме могли да обсъждаме нищо друго, освен бизнес. Нека оставим разговорите за нереалистичното на други. Съгласен ли сте?

— Разбира се — потвърдил съдружникът ми.

— Ролята ни всъщност е да се заемаме със съществуващите нереалистични фактори и да ги преобразуваме в по-изтънчена форма, която може да се крепи на великата схема на реалността. Делата човешки се натъкват на нереалности. Защо? — попитал риторично посетителят. После пипнал пръстена със зелен камък върху средния пръст на лявата си ръка. — Защото изглежда по-лесно. Към това трябва да добавим и че има обстоятелства, когато нереалността се стреми да създаде впечатление, изместващо реалността. Иначе казано — уточнил мъжът, като продължил да си играе с пръстена, — ние сме племе, чието битие се свежда до пренасочването на трудностите. Ето защо ви призовавам към сдържаност и търпение, ако нещо, което кажа оттук нататък, изисква усърден труд или тежки решения. Такова е естеството на нещата.

Сега вече съдружникът ми съвсем се объркал, но все пак кимнал.

— Чудесно, в такъв случай ще изложа исканията на заинтересованата страна. Първо, желателно е да спрете издаването на бюлетина за връзки с обществеността, който ви е възложено да подготвяте от застрахователна компания „Пи“.

— Но…

— Второ — прекъснал го посетителят, — желателно е да ми уредите разговор с човека, който всъщност подготвя тази страница.

Мъжът издърпал от джоба си бял плик и извадил от него старателно сгънат на четири лист хартия, който подал на съдружника ми. Той го разгънал. Както би могло да се очаква, било копие на снимка за рекламна брошура, подготвена от фирмата ни. Най-обикновена снимка на идиличен пейзаж в Хокайдо: облаци, планини, тучни пасища и овце и върху тях редовете на с нищо незабележимо пасторално стихотворение. Нищо повече.

— Засега желанията ни са две на брой, но колкото до първото от тях, то е не толкова желание, колкото свършен факт. И по-точно, решение, което вече е взето в съответствие с нашите желания. Ако имате някакви съмнения, поговорете, ако обичате, по телефона с началника на отдел „Връзки с обществеността“ в застрахователната компания.

— Ясно — рекъл съдружникът ми.

— Въпреки това не е трудно да се досетим, че за фирма с размерите на вашата щетите, нанесени от такива неблагоприятни обстоятелства, могат да са значителни. За щастие, както безспорно осъзнавате, сме в положение да оказваме немалко влияние в тази област. Ето защо, след като се съобразите с второто ни желание и при условие че натовареният с брошурата човек ни предостави доклад, който да ни удовлетворява, сме готови да покрием изцяло загубите ви. И вероятно не само да ги покрием.

Настъпила тишина.

— В случай че не изпълните желанията ни — допълнил мъжът, — няма да имате работа в тази и в която и да е друга област, следователно по света също няма да има място за вас.

Отново тишина.

— Имате ли въпроси?

— Значи всичко е заради снимката? — изпелтечил съдружникът ми.

— Да — потвърдил посетителят, като подбирал внимателно думите, сякаш прехвърлял върху протегната длан различните възможности. — Случаят всъщност е точно такъв. Аз обаче не съм в състояние да обсъждам нататък въпроса с вас. Нямам такова право.

— Ще се обадя по телефона на човека, когото искате да видите. Би могъл да дойде до три часа — уточнил съдружникът ми.

— Отлично — одобрил мъжът и погледнал ръчния си часовник. — В четири часа ще пратя кола, която да го вземе. А сега нещо важно: не бива да разговаряте за това с абсолютно никого. Разбрахте ли?

След което двамата се разделили съвсем делово.

9.

Шефа

— Това е в общи линии — обясни съдружникът ми.

— Нищо не разбирам — споделих с незапалена цигара между устните. — Първо, нямам и понятие кой е човекът от визитната картичка. Второ, не проумявам защо се е разстроил чак толкова от някаква си снимка на овце. И накрая, не разбирам как е спрял наше издание.

— Човекът от визитната картичка е виден представител на десницата. Името и лицето му почти не се разгласяват, затова го познават малцина, но ти вероятно си единственият в нашата област, който не знае за кого става въпрос.

— Да, такъв съм си, глух за света — беше неубедителното ми оправдание.

— Той е от десницата, но не от така наречената десница. Не е дори от същинската десница.

— Съвсем ме обърка.

— Истината е, че никой не знае какво мисли той. Не е издавал нищо, не държи речи на обществени места. Изобщо не дава интервюта, не позволява да го снимат. Дори не е сигурно, че е жив. Преди пет години един репортер от списание попада на следа, изобличаваща го в някакви далавери с инвестиции, но материалът така и не вижда бял свят.

— Виждам, че си се подготвил добре.

— Познавах лично репортера.

Взех запалката и запалих цигарата.

— И какво прави сега репортерът?

— Прехвърлиха го в администрацията. От сутрин до вечер попълва формуляри. Светът на средствата за масово осведомяване е изненадващо малък и репортерът послужи за назидание. За нещо като череп, сложен на входа на африканско село.

— Ясно — казах аз.

— Но все пак знаем нещичко за живота на мъжа преди войната. Роден е през 1913 година в Хокайдо, след като завършва обикновено училище, идва в Токио, многократно си мени работата и клони към десницата. Струва ми се, че е лежал и в затвора. След като излиза на свобода, е пратен в Манджурия, където се сдушва с горните ешелони в армията на Канто и участва в някакъв заговор. Не се знае почти нищо за организацията, стояща зад заговора, но някъде по онова време мъжът най-неочаквано се превръща в тайнствена личност. Мълви се, че е пласирал дрога, което не е никак изключено. Успява да прекоси цял континентален Китай, колкото да се качи на изтребител две седмици преди идването на съветските части и да избяга набързо в Япония. Трофеите му: огромно, едва ли не неизчерпаемо съкровище от злато и сребро.

— Може да се каже, че е уцелил добре момента — вметнах аз.

— Определено. Нашият човек наистина умее да се възползва от момента. Инстинктивно е усвоил кога да премине в настъпление и кога да се оттегли. Освен това винаги насочва вниманието си към онова, което си струва. Дори когато окупационните сили го пращат зад решетките като особено опасен военнопрестъпник, процесът срещу него е прекратен по средата и така и не е възобновен. Уж по здравословни причини, но тук фактите са доста мъгляви. По-вероятно е постигнато споразумение с американците, след като Макартър насочва вниманието си към континентален Китай. — Съдружникът ми извади от поставката друга химикалка и я завъртя между пръстите си. — След като го пускат от затвора „Сугамо“, той подкупва с половината си съкровище цяла фракция в Консервативната партия. С другата половина пък купува рекламната индустрия. Обърни внимание, че това става по времето, когато рекламата не е нищо повече от раздавани на ръка евтини листовки.

— Дарбата на предвидливостта. Но по едно време не го ли обвиняваха в укриване на средства?

— Няма такова нещо. Не забравяй, че той е подкупил цяла фракция на консерваторите.

— А, да.

— При всички положения е използвал парите си, за да притисне в ъгъла пазара и на политици, и на реклами, и е създал властови център, който процъфтява и досега. Никога не излиза на повърхността, защото не му се налага. Няма нещо, което да му се опре, докато той държи в хватката си някои центрове на политическата власт и най-важните сектори на рекламната индустрия. Имаш ли представа какво е да подчиниш на себе си рекламата?

— Вероятно не.

— Да подчиниш рекламата, означава да владееш почти изцяло издателската индустрия и радиото и телевизията. Няма област в издателската дейност и в радиото и телевизията, която по някакъв начин да не зависи от рекламата. Без нея те ще са като аквариум без вода. Така де, деветдесет и пет на сто от информацията, която достига до теб, вече е била предварително подбрана и платена.

— Пак има нещо, което не схващам — казах аз. — Разбирам те, когато ми разказваш как нашият човек е подчинил на себе си информационните индустрии, но каква връзка има това с факта, че е спрял рекламната брошура на една застрахователна компания? Това не е минало дори през някой от големите шефове. Той го е направил с пряк контакт.

Съдружникът ми се прокашля, после изпи каквото беше останало от вече изстиналия ечемичен чай.

— Акциите. Те са основният му източник на доходи. Той манипулира пазара, създава условия за принудителни сливания и фалити. Неговите хора по вестниците събират необходимата информация, а той решава и избира според приумиците си. Разбираме само малка частица от онова, което всъщност става. Останалите новини се заделят за Шефа. Няма, разбира се, открит натиск, но понякога нещата се доближават ужасно до изнудването. А ако изнудването не помогне, той нарежда на купените от него политици да се разтичат.

— Всяка фирма задължително си има едно-две слаби места.

— Всяка фирма си има тайна, която не иска да гръмне насред годишното събрание на акционерите. В повечето случаи те се вслушват в онова, което им се казва. Накратко, Шефа се е разположил направо върху властова основа от три съставни части: политици, информационни служби и фондовия пазар. И както вероятно се досещаш, за него е точно толкова лесно да спре рекламната ни брошура и да ни остави без работа, както и да обели твърдо сварено яйце.

— Хмм, я ми кажи тогава защо такава важна клечка ще вдига толкова шум заради някаква си снимка с пейзаж от Хокайдо?

— Много уместен въпрос — рече съдружникът ми. — Тъкмо се канех да те питам същото.

Единственото, което можех да направя, беше да вдигна рамене.

— А ти ми кажи откъде разбра, че става дума за овце? — попита съдружникът ми. — Пак ли се случва нещо зад гърба ми?

— Безименни джуджета предат ли, предат на чекръка в гората.

— Я повтори!

— Шесто чувство.

— Не на мен тия — въздъхна той. — Добре де, ще ти кажа какви са последните две събития. Колкото за да поразуча, звъннах на онзи бивш репортер от месечното списание. Говори се, че Шефа е излязъл от строя и има мозъчен кръвоизлив, но още няма официално потвърждение. Другата новина е за мъжа, който идва тук. Оказа се, че е личният секретар на Шефа, неговата дясна ръка, човекът, на когото той всъщност е поверил да ръководи организацията. Японец, роден в Щатите, завършил е Станфордския университет и работи при Шефа от дванайсет години. И той е обгърнат в тайнственост. Безспорно има глава на раменете си. Това горе-долу е всичко, което успях да науча.

— Благодаря — казах аз съвсем искрено.

— Винаги на твое разположение — отвърна съдружникът ми, без дори да се извръща към мен.

Откъдето и да го погледнеш, когато не пиеше, моят съдружник беше далеч по-нормален от мен. Беше по-невинен, по-внимателен и по-организиран в мисленето. Но рано или късно щеше да се напие. Не особено утешителна мисъл: по-достойните от мен се разпадаха направо пред очите ми.

Веднага щом той излезе от стаята, аз извадих от шкафчето му бутилката с уиски и си сипах едно.

10.

Броене на овцете

Стига да решим, можем да се полутаме безцелно из континента на произволното. Без корени, като някакво крилато семе, понесено от случайно извил се пролетен ветрец.

Въпреки това можем и да отречем, че има такова нещо като съвпадения. Станалото станало, каквото има да става, ще стане и така нататък. С други думи, притиснати сме между „всичкото“, останало зад нас, и „нулата“ отвъд и водим мимолетно съществуване, където няма нито съвпадения, нито възможности.

В истинския живот обаче разликата между двете тълкувания е безценно малка. Състояние на нещата (както при почти всички междинни положения между тълкуванията), което доста наподобява това да наричаме една и съща храна с две различни имена.

Толкоз за метафорите.

От една страна, това, че съм сложил в рекламната брошура на застрахователната компания снимка с овце, може да се изтълкува като а) съвпадение, но от друга страна, може да се възприеме като б) нещо, което изобщо не е съвпадение.

а) Търсех подходяща снимка за рекламната брошура на застрахователната компания. По едно съвпадение имах в чекмеджето снимка на овце. Реших да я използвам. Невинна снимка в един невинен свят.

б) Снимката с овцете в чекмеджето на бюрото ми ме е чакала през цялото време. За да я използвам ако не за оная брошура, то по-късно за нещо друго.

Като се замисля, тези формули са приложими за всичко, което съм изживял дотук през живота си. С малко практика съм сигурен, че ще бъда в състояние да водя а) живот с дясната ръка, и б) живот с лявата. Не че има особено значение. Това е като дупките на поничките. Дали ще възприемете дупката на поничката като празно пространство, или като нещо, което съществува само по себе си, е чисто метафизичен въпрос и изобщо не променя вкуса на поничката.

Седях на канапето, пиех уиски, усещах лекия полъх на климатика, все едно съм семе на глухарче, понесено от приятен ветрец, и гледах вторачено електрическия часовник върху стената. Докато гледах вторачено часовника, поне светът си оставаше в движение. Не много логичен свят, но все пак в движение. И докато знаех, че светът още е в движение, знаех, че и аз съществувам. Не много логично съществуване, но все пак съществуване. Стори ми се налудничаво някой да се уверява, че съществува, единствено по стрелките на някакъв си електрически часовник върху стената. Би трябвало да има по-познавателни начини да го потвърждава. Но колкото и да се опитвах, не ми хрумваше нищо по-лесно.

Отказах се и отпих отново от уискито. По гърлото ми се плъзна парливо усещане, което се спусна надолу по хранопровода и проникна в стомаха ми. Зад прозореца — яркосиньо лятно небе и бухлати бели облаци. Красиво, макар и доста употребявано небе с издайническите знаци на износване. Пак отпих от уискито — в прослава на съвсем новото небе, каквото то някога е било. Уискито си го биваше. Небето също, след като човек свикнеше с него. Отляво надясно го прекоси реактивен пътнически самолет, наподобяващ лъскава буболечка. Вече бях изгълтал и второто уиски, когато ми хрумна: какво, да го вземат мътните, правя тук?

За какво, да го вземат мътните, мисля?

Овце.

Станах от канапето, взех от бюрото на съдружника ми копието на снимката и се върнах на канапето. Двайсет минути я гледах, като смучех кубчетата лед с дъх на уиски и се мъчех да проумея какво толкова става на нея.

На снимката имаше стадо овце на тучна ливада. В единия край ливадата граничеше с брезова гора. С огромни брези, каквито ще видите в Хокайдо, а не с хилавата недорасла разновидност от двете страни на входа на зъболекарския кабинет в квартала ви. На такива брези и четири мечки могат едновременно да си острят ноктите. Ако се съди от листата, вероятно беше пролет. По планинските върхове в дъното още се белееше сняг, сняг имаше и по гънките на склоновете. Април или май. Когато пръстта е подгизнала от топящия се сняг. Небето беше синьо (или поне така ми се стори от фотографско сивото на черно-бялата снимка — но можеше да е и розово като сьомга), с леки бели облаци по върховете на планината. При всички положения стадото овце можеше да бъде само стадо овце, брезовата гора можеше да бъде само брезова гора, белите облаци — само бели облаци. Само това и нищо друго.

Метнах снимката върху масата, изпуших една цигара и се прозинах. После взех отново снимката и се опитах да преброя овцете. Поляната беше огромна, овцете бяха пръснати по две, по три, като хора, излезли на излет, и беше трудно да разбера дали белите петънца в далечината са овце, или просто бели петънца. И колкото повече се взирах, толкова по-трудно ми беше да кажа дали белите петънца са бели петънца, или очите ми погаждат номер, докато накрая вече не бях сигурен в нищо. Взех в ръката си химикалка и отбелязах всичко, за което бях убеден, че е овца. Преброих общо трийсет и две. Трийсет и две овце. Съвсем ясна и недвусмислена снимка. Нищо необичайно в композицията, нищо особено в стила.

И въпреки това в снимката имаше нещо. Нещо странно. Предполагам, усетил съм го преди три месеца, когато видях за пръв път снимката, и сега отново изпитах това усещане.

Претърколих се на канапето и хванал снимката над главата си, отново се заех да броя.

Трийсет и три.

Трийсет и три ли?

Затворих очи и поклатих глава. Съзнанието ми беше празно. Опитах се за последно да преброя овцете, после съм се унесъл и съм потънал в дълбок следобеден сън, плод на двете уискита. Последното, за което помня да съм мислил, бяха ушите на приятелката ми.

11.

Лимузината и нейният шофьор

Колата дойде в четири, както беше обещано. Точно на минутата, като часовник с кукувичка. Секретарката ме събуди и ме изтръгна от дълбокия сън. След това отидох в банята и си наплисках лицето с вода. Сънеността ми изобщо не се разсея. В асансьора, докато слизах, се прозинах три пъти. Прозевки като за съдебен иск. Но кой щеше да го заведе? Кого щяха да съдят, освен самия мен?

Пред входа на сградата се извисяваше огромна лимузина — не лимузина, а истинска подводница. Под капака на автомобила преспокойно можеше да живее цяло обедняло семейство, толкова голям беше той. Прозорците бяха матовосини, огледални, така че да не се вижда вътре. Корпусът беше страховито черен, а по калниците и дори по джантите нямаше и прашинка.

До лимузината като струнка се беше изпънал шофьор на средна възраст в безупречно бяла риза и оранжева вратовръзка. Истински шофьор. Беше достатъчно да се приближа, та той да отвори без една-едничка дума вратата на колата. Проследи ме с поглед, докато се настаних удобно, после затвори вратата. Качи се зад волана и затвори и своята врата. И всичко това почти беззвучно, все едно е хвърлил карта за игра. Както седях в лимузината и я сравнявах със своя фолксваген костенурка, който бях купил от един приятел, вътре беше тихо, все едно бях на дъното на езеро, а в ушите ми има тапи.

Отвътре колата беше оборудвана по последна дума на техниката. Човек го очаква в една лимузина, но макар и вкусът на повечето така наречени луксозни аксесоари да е доста спорен, тук нямаше нищо спорно. В средата на седалката, наподобяваща канапе, имаше лъскав телефон с бутони, а до него бяха наредени сребърна табакера, запалка и пепелник. Отзад на шофьорската седалка имаше сгъваема масичка. Климатикът беше ненатрапчив и естествен, килимът — дебел и пухкав.

Още преди да съм усетил, лимузината потегли като вана, плъзгаща се по живачено море. За тая красавица сигурно беше хвърлена баснословна сума.

— Да пусна ли някаква музика? — попита шофьорът.

— Може би нещо успокояващо.

— Веднага, уважаеми господине.

Той бръкна под седалката, избра касета и докосна един от бутоните върху светлинното табло. Сякаш от дън земя зазвуча спокойна соната за виолончело. Безупречна партитура, безупречно изпълнение.

— Винаги ли ви пращат да вземате хора с автомобила? — полюбопитствах аз.

— Да — потвърди предпазливо шофьорът. — Напоследък правя само това.

— Ясно.

— Първоначално лимузината беше главно за Шефа — продължи след малко шофьорът, вече не беше така предпазлив. — Но при състоянието, в което Шефа е тази пролет, той не излича често. Защо обаче колата да се оставя да бездейства? Сигурен съм, знаете, че автомобилът трябва да се кара постоянно, иначе не върви както трябва.

— Разбира се — потвърдих аз.

Значи не беше организационна тайна, че Шефа е с разклатено здраве. Извадих от табакерата една цигара, огледах я, доближих я до носа си. Изработена по поръчка, обикновена на вид цигара без марка, с аромат като на руски тютюн. Подвоумих се дали да я изпуша, или да я пъхна в джоба си, но накрая просто я върнах. В средата и на запалката, и на табакерата имаше сложна емблема. Емблема с овца.

С овца ли?

Поклатих глава и затворих очи. Не проумявах нищо. Откакто в живота ми се беше появила снимката с овцете, нещата сякаш бяха започнали да ми се изплъзват.

— Скоро ли ще пристигнем? — попитах аз.

— След трийсетина-четирийсет минути, в зависимост от натовареността по улиците.

— В такъв случай дали е възможно да намалите малко климатика? Мисля да подремна.

— Разбира се, уважаеми господине.

Шофьорът пусна на по-слабо климатика, после завъртя рязко едно копче върху светлинното табло. Нагоре се плъзна дебело стъкло, което отдели напълно задната седалка от мястото на шофьора. Обгърна ме почти пълна тишина, ако не броим тихите звуци на Бах, но сега вече едва ли нещо можеше да ме изненада. Зарових чело в задната седалка и задремах.

Присъни ми се дойна крава. Тази крава беше хубава и такава една дребна, от онези, които изглеждат тъй, сякаш са минали през какво ли не. Разминахме се на голям мост. Беше приятен пролетен следобед. Кравата носеше на единия си рог стар електрически вентилатор и аз я попитах дали ще ми го продаде евтино.

— Не разполагам с много пари — казах й.

И наистина си беше така.

— Добре тогава — отвърна кравата, — готова съм да ти го дам срещу едни клещи.

Сделката си беше изгодна. И така, ние с кравата отидохме заедно у нас и аз преобърнах къщата с надеждата да намеря клещите. Но тях все ги нямаше и нямаше.

— Странно — казах аз, — вчера си бяха тук.

Тъкмо пренесох един стол, за да се кача на него и да погледна отгоре на шкафчето, когато шофьорът ме потупа по рамото.

— Пристигнахме — съобщи той лаконично.

Вратата на автомобила се отвори и върху лицето ми падна гаснещата светлина на летния следобед. Хиляди цикади се късаха да цвърчат оглушително, все едно някой навиваше часовник с пружина. Носеше се наситената миризма на пръст.

Слязох от лимузината, протегнах се и си поех дълбоко въздух. Замолих се в съня да няма някаква символика.

12.

Защо точно всемирът на червея

Има символични сънища — сънища, символизиращи някаква действителност. Има и символична действителност — действителност, символизираща сън. Символите могат да се нарекат почетни градски съветници на всемира на червея. Във всемира на червея няма нищо необичайно, ако една дойна крава търси клещи. Кравата все някога ще си получи клещите. Това няма нищо общо с мен.

Но фактът, че кравата е избрала мен, за да се сдобие с клещи, променя всичко. Потапя ме в цяла вселена от алтернативни съображения. И в тази вселена на алтернативните съображения най-голямата трудност е, че всичко става сложно и провлачено. Питам кравата:

— За какво са ти клещи?

А кравата отговаря:

— Наистина съм гладна.

Затова я питам:

— Щом си гладна, за какво са ти клещи?

Кравата отговаря:

— За да ги закрепям за клоните на прасковата.

Питам я:

— Защо точно на прасковата?

На което кравата отвръща:

— Нали затова ти дадох вентилатора?

И така нататък. Изход не се намира, аз започвам да негодувам срещу кравата, а кравата започва да негодува срещу мен. Такъв е погледът на червея върху неговия всемир. Единственият начин да се измъкнеш от този всемир на червея е да сънуваш друг символичен сън.

Мястото, където огромното четириколесно превозно средство ме отведе този септемврийски следобед, със сигурност беше в епицентъра на всемира на червея. С други думи, молитвата ми не беше чута.

Огледах се и ми спря дъхът. Видях точно онова, от което ни спира дъхът.

Лимузината беше спряла на висок хълм. Зад нас беше посипаният с чакъл път, по който бяхме дошли — виеше се през прекалено живописната местност към парадната порта в далечината. Тя беше вероятно на цели петнайсетина минути, ако вървиш, без да бързаш. От двете страни на пътя имаше кедри и живачни лампи, наслагани като поставки за моливи на еднакво разстояние. По стволовете на всички кедри имаше безброй цикади, които надаваха трескав писък, сякаш наближаваше краят на света.

От двете страни на редиците кедри имаше старателно подравнени морави, спускащи се полегато към брегове, изпъстрени с азалии, хортензии и други растения, които не бях в състояние да разпозная. Вляво и вдясно над моравата се понесе цяло ято скорци, наподобяващо безцелното преселение на пясъчна дюна.

От двете страни на хълма имаше каменни стъпала: стъпалата вляво се спускаха към японска градина с каменен светилник и езеро, а стъпалата вдясно водеха към малко игрище за голф. В края на игрището имаше беседка с цвят на стафиди, а от другата страна се издигаше антична гръцка статуя от камък. Зад тях имаше огромен гараж, където друг шофьор миеше с маркуч друга лимузина. Не можех да кажа каква марка е, но не беше стар фолксваген.

Кръстосах ръце и се огледах още веднъж. Дума да няма, безупречен градински изглед, но о, каква гледка.

— А къде е пощенската кутия? — попитах аз най-безочливо.

Все някой ходеше сутрин и вечер да взема вестника.

— Пощенската кутия е при задния вход — отвърна шофьорът.

Внезапно откровение. Ама разбира се, как беше възможно да няма заден вход!

След като приключих с огледа на парка, се обърнах право напред и се озовах с лице към извисила се масивна постройка.

Сградата беше… как ли да се изразя… болезнено самотна. Нека обясня. Да предположим, че имаме някакво понятие. От само себе си се разбира, че от тази норма все има някакви дребни изключения. С времето тези изключения се разпростират като петна, докато накрая образуват друго понятие. А то се сдобива с други изключения. Та сградата беше точно такава — някаква древна форма на живот, която се е развивала слепешката, стремейки се към неизвестно каква цел.

В първото си въплъщение тя явно е била в западен стил от периода Мейдзи. В двуетажната къща в кремав цвят се влизаше през портик с висок таван. Огромни двукрили прозорци в истински старовремски стил, боя, която от време на време е била освежавана. Както можеше да се очаква, покривът беше покрит с мед, а водосточните тръби бяха масивни като римски акведукт. Сама по себе си къщата беше красива и излъчваше старовремско очарование.

Но после се беше появил архитект шегобиец, който отдясно на първоначалната постройка беше прибавил друго крило в същия стил и цветова гама. Намерението не беше лошо, но резултатът не бе от най-приятните. Все едно да поднесете върху една и съща чиния шербет и броколи.

Това злочесто съчетание беше стояло непокътнато няколко десетилетия, докато някой беше добавил отстрани каменна кула. На върха на тази кула беше закрепен декоративен гръмоотвод. Грешка. Сградата бе предопределена да бъде ударена от гръм и опожарена от него.

Имаше и покрита с мрачен покрив пътека, свързваща кулата направо с второ крило. То също изглеждаше напълно откъснато от къщата, макар и да личеше някакъв обединителен мотив. Нека го наречем „взаимно противопоставяне на идеологии“. Второто крило навяваше тъга точно като магарето, което, сложено между две еднакви кофи с храна, умира от глад, докато се опитва да реши от коя първо да хапне.

Вляво от първоначалната постройка се простираше традиционна едноетажна японска вила, която беше точно толкова в разрез с множеството вече налични елементи. С великолепни коридори, застлани с дъски като пътеки за боулинг и заобиколени от жив плет и добре подкастрени борове.

Тази къща, смесица от три разнородни постройки и от атракции, които тепърва предстояха, беше кацнала на хълма и не представляваше обичайна гледка. В случай че се свеждаше до нечий величествен замисъл, строен в продължение на дълги години в опит да те изтръгне от вцепенението и да прогони съня, можеше да се каже, че усилието се е увенчало с възхитителен успех. Излишно е да уточнявам, че такова предположение е малко вероятно. Чудовищната постройка не беше нищо повече от олицетворение на парите, на камари от пари, върху което епоха след епоха се бяха упражнявали цял низ второразредни таланти.

Явно съм се взирал в това привидение доста дълго, когато забелязах до себе си шофьора, който си гледаше часовника. Поза, с която явно беше свикнал. Вероятно беше стоял на същото място с неизвестен брой хора, които е карал тук. И които до последния са зяпали точно по същия начин всичко наоколо.

— Разглеждайте си спокойно, господине. Не бързайте — каза той. — Разполагаме с още осем минути.

— Със сигурност е голяма — отбелязах аз, понеже не знаех какво друго да кажа, което да не е толкова неуместно.

— Осем хиляди и седемстотин квадратни метра — поясни шофьорът.

— Няма да се изненадам, ако имате тук и действащ вулкан — засмях се аз в опит да внеса поне малко лекота.

Но шегата ми не беше оценена. Тук не се шегуваше никой.

Така минаха осем минути.

Бях отведен през входното антре в голяма стая в западен стил точно отдясно. Таванът с красиви гипсови орнаменти беше невероятно висок. Вътре имаше хубаво старинно канапе и ниска масичка, а на стената беше окачен натюрморт, самото въплъщение на реализма. Ябълки, ваза и нож. Може би замисълът беше ябълките да се разцепят с вазата и после да се обелят с ножа. След това семките и огризките да отидат във вазата.

На прозорците бяха окачени дебели завеси над дантелени пердета, дръпнати встрани и прихванати с ширити от същия плат. През отвора между завесите се виждаше относително спокойна част от градината. Красивият дъбов паркет беше лъснат до блясък. Половината под беше застлан с дебел, макар и поизбелял килим.

Стаята не беше лоша. Изобщо не беше лоша.

В нея влезе възрастна прислужница в кимоно, която остави чаша гроздов сок и си тръгна, без да казва и дума. Вратата щракна и се затвори. После всичко потъна в мъртвешка тишина.

Върху ниската масичка имаше сребърна табакера, запалка и пепелник, съвсем същите, както в лимузината. Със същата емблема с овца. Извадих от джоба една от цигарите си с филтър, запалих я със сребърната запалка и издишах към високия таван облаче дим. После отпих от гроздовия сок.

След десет минути вратата се отвори и в стаята влезе висок мъж в черен костюм. Не каза: „Добре дошли“ или „Извинявайте, че ви накарах да чакате“. Аз също не казах нищо. Мъжът седна срещу мен, понаведе глава и ме огледа.

Със сигурност мина доста време.

Част пета

Писма от плъха и избрани спомени

13.

Първото писмо на Плъха

(С пощенско клеймо от 21 декември, преди една година)

Е, как я караш?

Имам чувството, че е минало страшно много време, откакто те видях за последен път. Колко ли години има оттогава? Коя година беше?

Струва ми се, че малко по малко съм изгубил представа за времето. Сякаш над главата ми пляска с криле невъзможно плосък кос и аз не мога да преброя до повече от три. Ще прощаваш, но нали нямаш нищо против да броиш ти?

Избягах от града, без да казвам на никого, и ти може би си се притеснил. Или може би си се ядосал, че съм тръгнал, без да ти кажа и дума. Знаеш ли, многократно съм се канил да ти обясня всичко, но все не намирах сили. Написах куп писма и ги скъсах всичките. Би трябвало да е очевидно, а не знаех как да обясня на околните онова, което не можех да обясня дори на самия себе си.

Предполагам.

Никога не ме е бивало да пиша писма. Всичко ми хрумва отзад напред. Употребявам все погрешните думи. Сякаш това не стига, писането на писма ме обърква още повече. И тъй като нямам чувство за хумор, съвсем се обезсърчавам от себе си.

Като цяло хората, които умеят да пишат писма, не изпитват нужда да го правят. Имат предостатъчно живот, който да живеят в собствения си контекст. Това, разбира се, е само мое мнение. Може би е невъзможно да живееш в някакъв контекст.

Сега е ужасно студено и ръцете ми са изтръпнали. Сякаш не са мои. Мозъкът ми също сякаш не е мой. Точно сега вали сняг. Сняг като люспи от мозъка на друг. И се трупа ли, трупа, пак като мозъка на друг. (Какви са тия глупости?)

Ако не броим студа обаче, съм добре. А ти? Няма да ти кажа адреса си, но ти не го приемай лично. Не че се опитвам да скрия нещо от теб. Искам да го знаеш. Това за мен е болен въпрос. Просто имам чувството, че ако ти кажа адреса си, в същия миг нещо вътре в мен ще се промени. Не мога да го изразя добре.

Струва ми се обаче, че ти винаги разбираш много добре онова, което не мога да изразя много добре. Лошото е, че накрая ми е още по-трудно да се изразявам добре. Явно е вроден недостатък.

Всеки, разбира се, си има недостатъци. Най-големият ми недостатък е, че от година на година вродените ми недостатъци стават все по-големи. Сякаш отглеждам вътре в себе си кокошки. Кокошките снасят яйца и от яйцата се излюпват други кокошки, които също снасят яйца. Това живот ли е? С всичките недостатъци, които нося в себе си? Оправям се, разбира се, някак си. Но в крайна сметка не там е въпросът, нали?

При всички положения съм решил да не ти давам адреса си. Сигурен съм, че така е по-добре. За мен и за теб.

Вероятно е щяло да бъде по-добре, ако се бяхме родили през деветнайсети век в Русия. Аз щях да бъда княз Еди-кой си, ти пък щеше да бъдеш граф Този и този. Щяхме да ходим заедно на лов, щяхме да се дуелираме, щяхме да сме съперници в любовта, щяхме да имаме метафизичните си недоволства, щяхме да пием бира, докато наблюдаваме залеза от бреговете на Черно море. В по-късни години двамата щяхме да се забъркаме в един или друг метеж и щяха да ни заточат в Сибир, където щяхме да умрем. Блестящо, нали? Сигурен съм, че ако се бях родил през деветнайсети век, щях да пиша по-добри романи. Сигурно нямаше да бъда Достоевски, но щях да стана прочут второразреден белетрист. А какво щеше да правиш ти? Може би щеше да си бъдеш отначало докрай просто граф Този и този. Сигурно нямаше да е толкова лошо да си просто граф Този и този. Щеше да бъде хубаво, като за деветнайсети век.

Но хайде, стига с това. Да се върнем към двайсети век.

Нека ти разкажа за градовете, които съм видял.

Не за града, където съм роден, а за други, различни градове.

По света наистина има много най-различни градове. Всеки със свои си особености, неразбираеми неща, които ме привличат. Именно заради това последните няколко години минах през доста градове.

Където и да се озова, просто тръгвам напосоки — винаги има малък централен площад, където е сложена карта на града и започва търговска улица. Поне това е еднакво навсякъде. Дори кучетата изглеждат еднакви. Първото, което правя, е да обиколя набързо града, а после тръгвам към брокера на недвижими имоти, за да потърся евтина квартира с пълен пансион. Пришълец съм и в началото никой, естествено, не ми се доверява, но както знаеш, стига да реша, умея да се държа прилично. Дай ми петнайсет минути, и ще се сприятеля почти с всички. След като направя това, преценявам къде мога да се впиша и събирам най-различна информация за града.

После тръгвам да търся работа. Това също започва със сприятеляване с най-различни хора. Сигурен съм, за човек като теб звучи като падение (а можеш да ми вярваш, че съм се нагледал на падения), понеже знаеш, че така и така ще останеш в града някакви си четири месеца. Но няма нищо сложно да се сприятелиш с хората. Издирваш местната кръчма, където се навъртат всички хлапетии (всеки град си има кръчма, тя е нещо като неговият пъп), ставаш редовен посетител, срещаш се с хора, намираш си някаква работа. Представяш се, разбира се, с някакво правдоподобно име и житейска история. И така, вече съм натрупал цял низ имена и самоличности, направо няма да повярваш. Понякога забравям какъв съм бил в началото.

Колкото до работата, съм се хващал на какви ли не длъжности. Повечето бяха скучни, но на мен пак ми е приятно да работя. Най-често са ме назначавали по бензиностанции. А също барман в някоя дискотека. Работил съм и по книжарници и дори в една радиостанция. Хващал съм се и надничар. Пласьор на козметика. Да ти кажа, бях се прочул като амбулантен търговец. И съм преспал с доста жени. Не е чак толкова лошо да спиш с жени и пред всяка да се представяш с различно име и самоличност.

Вече имаш представа с всичките й разновидности.

Сега съм на двайсет и девет години, след девет месеца ще стана на трийсет.

Още не зная дали ставам за такъв живот. Не знам дали има нещо общовалидно в желанието да не се заседяваш на едно място. Но както някъде е написал някой, за да живееш дълго, местейки се от място на място, трябва да притежаваш едно от следните три неща: религиозна нагласа, творческа нагласа или нагласа на медиум. Ако се отличаваш с една от тези нагласи, но само в малка степен, и дума не може да става за живот, при който се местиш дълго от място на място. При всички положения не си представям да притежавам някое от тези три качества. В краен случай бих могъл да проявя някое от тях… всъщност по-добре да не го правя.

Иначе някой ден може да се окаже, че съм отворил погрешната врата, колкото да установя, че няма връщане назад. Но ако вратата е била отворена, защо пък да не опитам. Така де, не мога цял живот да се колебая.

Така, общо взето, стоят нещата.

Както казах в началото (всъщност казах ли го?), сетя ли се за теб, ми става малко неудобно. Защото сигурно ме помниш от времето, когато бях сравнително нормален.

Твоят приятел,

Плъха

П.П. Прилагам един роман, който съм написал. За мен той вече не означава нищо, затова прави с него каквото решиш. Изпращам го със специална пратка, за да съм сигурен, че ще го получиш до 24 декември. Дано стигне навреме.

При всички положения честит рожден ден.

И между другото, честита Коледа.

Пратката на Плъха беше напъхана в пощенската кутия на апартамента ми на 29 декември. Беше цялата намачкана. Към нея имаше прикрепена разписка, с която я препращаха от предишния ми адрес. Нямаше как да съобщя на Плъха, че съм се преместил.

Четири страници светлокафява хартия, запълнени от край до край с писмото му. Прочетох го три пъти, после извадих плика, за да видя размазаното пощенско клеймо. Плъха го беше пратил от място, за което изобщо не бях чувал. Свалих от лавицата с книгите атласа и го намерих.

Думите на Плъха бяха достигнали до мен от малко градче в северния край на Хоншу — петънце насред префектура Аомори. Според справочника с разписанието на влаковете то се намираше на около час път от град Аомори. Там всеки ден спираха пет влака: два сутрин, един на обед и два вечер.

Ходил съм няколко пъти в Аомори през декември. Мразовито. Светофарите замръзват.

Показах писмото на жена си, на жена си от онова време, де. Единственото, което тя успя да изрече, бе: „Клетият той.“ Вероятно искаше да каже: „Клетите вие.“ Карай, вече е все тая.

Метнах в чекмеджето на бюрото романа, който беше към двеста страници, без да си давам труда да прочета заглавието. И аз не знам защо, просто не ми се четеше. Писмото ми стигаше.

Придърпах един стол пред електрическата печка и изпуших три цигари.

Второто писмо на Плъха се получи през май следващата година.

14.

Второто писмо на Плъха

(С пощенско клеймо от май тази година)

Струва ми се, че последното писмо бе прекалено бъбриво. Въпреки това изобщо не помня какво съм казал.

Отново си смених адреса. Сега съм на място, съвсем различно от всички места, където съм бил досега. Тук е наистина тихо. Може би прекалено тихо.

В известен смисъл съм достигнал окончателното си местоназначение. Имам чувството, че съм дошъл където ми е било съдено да дойда. И не само това, имам чувството, че се е наложило да плувам срещу течението, за да се добера дотук. Но това не е нещо, за което мога да съдя.

Колко нескопосно пиша! Толкова неясно, че сигурно нямаш представа за какво ти говоря. Или може би смяташ, че влагам прекалено голям смисъл в съдбата си. Ако наистина е така, виновен съм единствено аз.

Искам да знаеш, че колкото повече се опитвам да ти обясня какво става с мен, толкова повече започвам да се отклонявам по този начин. Въпреки това съм в добра форма. Може би в по-добра, отколкото някога съм бил.

Нека го кажа по-конкретно.

Както вече споменах, тук е невероятно тихо. Нямам какво да правя, затова чета книги (тук имам толкова много книги, че ще ми стигнат за цяло десетилетие) и слушам музика по радиото или грамофонни плочи (и от тях имам много тук). От десет години не съм слушал такава музика. За моя изненада „Ролинг Стоунс“ и „Бийч Бойс“ още ми харесват. Времето наистина е едно дълго, непрекъснато парче плат, нали? Обикновено режем късчета време, които да ни подхождат, затова се заблуждаваме да мислим, че времето ни е по мярка, то обаче продължава да си тече и тече.

Тук няма нищо, което да ми е по мярка. Наоколо няма никой, който да се превърне в мерило за всичко, да хвали или да осъжда другите за техните мерки.

Времето продължава да си тече все така непроменливо, като бистра река. Понякога само заради това, че съм тук, изпитвам чувството, че страницата ми е изчистена и празна и съм се върнал чак в първичното си състояние. Така например, видя ли кола, трябва да минат няколко секунди, докато осъзная, че това е кола. Със сигурност би трябвало да разбирам дълбоко в себе си, че пред мен е кола, но това някак си не достига непосредствено до будното ми съзнание. Напоследък ми се случва да го изживявам все по-често. Вероятно защото от доста време живея сам.

Най-близкият град е на час и половина път с автомобил. То дори не е град. Представи си най-малкия град, после го сведи до скелет. Съмнявам се, че си в състояние да го направиш. Но предполагам, че пак трябва да го наречеш град. Можеш да си купиш облекло, хранителни продукти и бензин. И ако ти се прииска да видиш други човешки същества, те са тук и можеш да ги срещнеш.

През цялата зима пътищата са заледени и по тях почти не минават коли. Извън пътищата е влажно, затова пръстта е замръзнала като шербет. Падне ли сняг, не можеш да кажеш кое е път и кое — не. Това е пейзаж, който би могъл да е на края на света.

Дойдох тук в началото на март. Минах с джипа с вериги на гумите през най-дълбоките преспи. Сякаш бях заточен в Сибир. Сега обаче е май и снегът се е стопил изцяло. От началото на април планините тътнат от лавини. Чувал ли си някога лавина? Веднага след нея се спуска почти съвършена тишина. Пълна, ненарушавана от нищо тишина. Губиш почти всякаква представа къде си. Толкова тихо е.

През цялото това време стоя запечатан в планината и от три месеца не съм спал с жена. Което всъщност не е чак толкова лошо. Въпреки това, ако остана тук още толкова, знам, че ще изгубя всякакъв интерес към хората, а не искам да го правя. Затова смятам, щом времето се позатопли, да се поразтичам и да си намеря жена. Не искам да се хваля, но никога не съм се затруднявал да си намеря жена. Стига да не ми пука — а престоят ми тук си е живо доказателство, че не ми пука, — нямам проблем със сексапила. За мен не е кой знае какво да сваля някоя. Проблемът е, че тази моя способност ме притеснява. Иначе казано, когато нещата стигнат до определена точка, губя представа къде завършвам аз и къде започва сексапилът ми. Нещо като това къде завършва Оливие и къде започва Отело. Затова усетя ли, че не получавам обратно онова, което съм вложил в ситуацията, мятам всичко зад борда. А това създава неприятности на всички наоколо. Целият ми живот досега не е нищо друго, освен генерална репетиция на това, която се повтаря отново и отново.

Този път обаче мога да съм благодарен (и наистина съм), че нямам какво да изхвърлям зад борда. Страхотно чувство. Единственото, което бих могъл да изхвърля, съм самият аз. Няма да е никак зле да се изхвърля зад борда. Не, вече започва да звучи сълзливо. Но самата мисъл изобщо не е сълзлива. Не се самосъжалявам. Само изглежда така, когато го пиша.

Стон и ридание.

Та за какво, да го вземат мътните, говорех?

Точно така, за жени.

Всяка жена си има чекмедже с надпис „красота“, натъпкано с какви ли не безсмислени джунджурии. Това ми е стихията. Вадя една по една джунджуриите, бърша ги от прахта и откривам в тях някакъв смисъл. Всъщност сексапилът според мен се свежда точно до тези неща. И какво от това? За какво е нужно то? Оттам нататък няма къде да ходя, мога само да престана да бъда такъв, какъвто съм.

И така, сега си мисля чисто и просто за секс. Когато насочвам вниманието си само върху секса, не се налага да се гърча и да умувам дали се самосъжалявам.

Все едно пия бира на бреговете на Черно море.

Току-що прочетох какво съм написал дотук. На места има известна непоследователност, но по моя преценка съм го написал доста откровено. И става още по-откровено от това, че е скучно.

Сякаш дори не пиша това писмо на теб. Пощенската кутия може би е там, докъдето се простират мислите ми. Но ти не ме критикувай много. До най-близката пощенска кутия е час и половина път с джип.

Оттук нататък писмото е адресирано до теб.

Искам да те помоля за две услуги. И двете не са особено спешни, затова ги изпълни, когато сметнеш за добре. Наистина ще ти бъда признателен. Допреди три месеца вероятно нямаше да намеря сили да искам каквото и да било от теб. Но сега го мога. Предполагам, че бележа напредък.

Първата молба е донякъде сантиментална. В смисъл че е свързана с „миналото“. Преди пет години, когато избягах от града, бях толкова объркан и бързах толкова много, че забравих да се сбогувам с доста хора. Най-вече с теб, с Джи и с една жена, която не познаваш. Предполагам, че с теб може би ще се срещна, за да ти кажа очи в очи „довиждане“ но знам, че с другите двама няма да имам никога тази възможност. Затова, ако някога се върнеш там, дали може да им кажеш от мое име „довиждане“?

Знам, че молбата ми е себична. Би трябвало да им напиша сам. Но да ти призная, предпочитам ти да се върнеш и да отидеш при тях вместо мен. Знам, че така те ще усетят по-добре чувствата ми. Пращам ти отделно адреса и телефонния номер на жената. Ако вече се е преместила да живее другаде или се е омъжила, добре, не е нужно да я виждаш. Остави нещата така. Но ако е още на същия адрес, й предай много поздрави от мен.

На всяка цена предай много поздрави и на Джи. Изпийте по една бира за мое здраве.

Това е първата молба.

Втората услуга, за която те моля, сигурно е малко странна.

Прилагам една фотография. Снимка на овце. Иска ми се да я поместиш някъде, все едно къде, но някъде, където хората да я виждат. Давам си сметка, че молбата ми звучи неуместно, но няма кого друг да помоля. Ако ми направиш тази услуга, ще ти преотстъпя сексапила си до последната капчица. Но не мога да ти кажа защо. Снимката е важна за мен. Някога, по-нататък ще ти обясня всичко.

Прилагам чек. Покрий с него разходите, в които ще влезеш. Не е нужно да се притесняваш за пари. Дори не знам как да си харча парите, пък и сега това е кажи-речи всичко, което мога да направя за теб.

Гледай да не забравиш да изпиеш една бира за мое здраве.

Твоят приятел,

Плъха

Намерих писмото в пощенската кутия, докато излизах от апартамента си, и го прочетох на бюрото в офиса.

Пощенското клеймо беше заличено дотолкова, че изобщо не се четеше. Разкъсах плика. Вътре имаше чек за сто хиляди йени, листче с името и адреса на някаква жена и черно-бяла снимка на овце. И този път писмото беше написано на бледозелена хартия, а чекът беше издаден от банка в Сапоро. Това означаваше, че Плъха се е прехвърлил още по на север, на Хокайдо.

Частта с лавините не ми направи впечатление, но както се бе изразил и самият Плъх, писмото ме изуми като много откровено. Освен това никой не праща на шега чек за сто хиляди йени. Отворих чекмеджето на бюрото и метнах вътре плика и всичко останало.

Може би защото по онова време бракът ми се разпадаше, но онази година пролетта не ме радваше. Жена ми не се беше прибирала от четири дни. Четката й за зъби до мивката беше засъхнала и се беше напукала като вкаменено изкопаемо. Млякото в хладилника миришеше на прокиснало, а котаракът беше вечно гладен. Върху това състояние на нещата се лееше лениво пролетно слънце. Поне слънчевата светлина винаги е безплатна.

Дълга, затлачена задънена улица — може би точно каквото целеше жена ми.

15.

Песента свърши

Върнах се в града чак през юни.

Измислих си някаква причина да си взема три дни отпуск и рано един вторник се качих на влака стрела. Бяла спортна риза с къси ръкави, протрити на коленете зелени памучни панталони, бели маратонки, никакъв багаж. Онази сутрин, след като станах, дори забравих да се избръсна. Не бях обувал маратонки от цяла вечност и на петите те бяха съвсем износени. Без да се усетя, се бях отклонил от центъра.

Това, че се качвам без багаж на влак, който ще ме отведе надалеч, ме преизпълни с радостна тръпка. Все едно бях бомбардировач изтребител, който, докато си е летял кротко, изведнъж е хлътнал в дупка в пространството и времето. В която няма нищо: няма час при зъболекаря, няма нетърпяща отлагане работа по чекмеджетата, няма безизходно сложни човешки отношения, няма услуги, за които някой ме е помолил. Временно бях оставил всичко това зад себе си. Единственото, което носех, бяха маратонките с обезформените гумени подметки. Те се бяха вкопчили в краката ми като смътни спомени от друго пространство и време. Но това едва ли имаше някакво значение. Нищо, което да помня след кутийката бира и сандвича с изсъхнала шунка.

Бяха минали четири години. Преди четири години се бях върнал у дома, за да събера документите, необходими за регистрацията на брака ми. Сега, като се замисля, какво безсмислено пътуване! Свеждаше се само до тия документи, каквото и да са си мислели другите. В крайна сметка в него нямаше друго, освен документи. Каквото е приключило за един, не е приключило за друг. Ясно и просто. Нататък пътят продължава в две различни посоки.

От този миг нататък вече нямах роден град. Нямах къде да се връщам. Какво облекчение! Никой, който да ме иска, никой, който да иска нещо от мен.

Изпих още една кутийка бира и подремнах половин час. Когато се събудих, първоначалното безгрижно усещане за облекчение се беше стопило. Влакът продължаваше да се движи нататък и по едно време небето стана дъждовно сиво. Под него се простираше същият скучен пейзаж. Колкото и да набирахме скорост, беше невъзможно да избягаме от скуката. Обратно, колкото по-бързо се движехме, толкова повече хлътвахме в скуката. Ах, естеството на скуката!

До мен седеше мъж с вид на бизнесмен на около двайсет и пет-шест години, който беше погълнат от вестника и почти не се помръдваше. Лек морскосин костюм, нито една гънчица по него. Колосана бяла риза, току-що взета от химическото чистене. Лъснати черни обувки.

Погледнах тавана на вагона и всмукнах от цигарата. Започнах да съставям наум списък на всички песни, които „Бийтълс“ са записвали някога. Седемдесет и три заглавия, за повече не се сетих. Забравил съм колко парчета на Пол Маккартни съм си спомнил. Известно време гледах през прозореца, после отново преместих поглед към тавана.

Ето, отново се бях завърнал в града. Времето отминаваше покрай мен. Откакто бях живял тук, бяха изтекли цели десет години. Една голяма пустота. Нямаше нищо стойностно, което да съм извлякъл от нея, нищо смислено, което да съм направил. Там нямаше нищо друго, освен скука.

Как беше преди това? Със сигурност все е имало и нещо хубаво. Имало ли е нещо, което наистина да ме е трогнало, което наистина да е трогнало някого? Може би, но сега то вече беше изчезнало. Беше изгубено, вероятно бе предназначено да се изгуби. Не мога да направя нищо, принуден съм да го оставя да отмине.

Поне аз все още бях тук. Щом единственият добър индианец е мъртвият индианец, значи съдбата ми бе да продължа да живея.

За какво?

За да разказвам приказки на каменна стена ли?

Така де.

— Защо ще отсядаш в хотел? — попита Джи и сбърчи лице, докато ми поднасяше клечка кибрит. — Нали си имаш дом? Защо не отидеш там?

— Това вече не ми е дом — отвърнах аз.

Джи не каза нищо.

С три чинии мезета пред мен си изпих бирата до половината, после извадих писмата на Плъха и ги дадох на Джи. Той си избърса с кърпа ръцете, прегледа набързо двете писма, след това ги прочете отново внимателно, дума по дума.

— Хм, жив е и мърда, а?

— Да, жив е — потвърдих аз и отново отпих от бирата. — Но знаеш ли, преди да направя каквото и да било, трябва да се обръсна. Можеш ли да ми услужиш със самобръсначка и крем за бръснене?

— Да — отговори Джи и извади иззад плота пътнически несесер. — Можеш да използваш тоалетната, но няма топла вода.

— Ще стане и със студена — рекох аз. — Стига на пода да не се е проснала някоя пияна жена. Тогава вече ще ми бъде трудно да се обръсна.

Пивницата на Джи бе променена напълно.

Някогашната пивница на Джи се помещаваше във влажен сутерен в стара сграда край магистралата. Вечерно време през лятото, ако климатикът работеше, се образуваше лека мъгла. Ако човек се запиеше, дори ризата му ставаше влажна.

Истинското име на Джи беше непроизносимо, многосричково, китайско. Прякорът Джи му беше даден от офицерите във военната база, където той е работил след войната. Не след дълго всички забравили как е истинското му име.

През 1954 година Джи напуснал работата си в базата и отворил малко заведение. Първата си пивница. Тя бързо се наложила. Посещавали я главно офицерите от школата за военни летци и в нея царяла доста приятна обстановка. След като нещата с пивницата потръгнали, Джи се оженил, но след пет години жена му починала. Никога не съм разговарял за причината на смъртта й.

През 1963 година, в разгара на войната във Виетнам, Джи продал пивницата и дошъл чак в родния ми град. Там отворил втората си пивница.

Имаше котка, пушеше по пакет цигари на ден, не слагаше и капка в уста. Това, общо взето, е всичко, което знам за Джи.

Чак докато се запознах с Плъха, ходех все сам в пивницата на Джи. Пиех си бавно бирата, пушех и пусках монети в музикалната кутия. Това беше по времето, когато пивницата на Джи обикновено беше празна, затова седях на бар-плота и си говорех с Джи за най-различни неща, въпреки че не помня точно за какво. За какво толкова могат да говорят един срамежлив седемнайсетгодишен гимназист и един овдовял китаец?

Когато навърших осемнайсет и напуснах града, мястото ми беше заето от Плъха, който идваше в пивницата да пие бира. Преди пет години, когато и той напусна града, вече нямаше кой да заеме неговото място. Половин година по-късно, когато разшириха пътя, се наложи Джи отново да смени мястото и втората му пивница се превърна в легенда.

Третата пивница на Джи се намираше на около шестстотин метра оттам, при реката. Не беше много по-голяма от предишната, но беше на третия етаж в нова четириетажна сграда с асансьор. Заради това, че се качвах до пивницата на Джи с асансьор, все си мислех, че съм сбъркал адреса. Същото чувство изпитвах и докато гледах от бар-плота светлините на града.

Новото заведение беше с големи прозорци, обърнати на запад и юг, към редицата хълмове и района, където навремето беше океанът. Преди няколко години предната част на океана беше запълнена с пръст и целият километър и половина там беше зает от редици високи сгради с вид на надгробни камъни.

— Там навремето имаше вода — казах аз.

— Точно така — потвърди Джи.

— Често ходех да се къпя там.

— Да — рече Джи, като доближи запалката до цигарата между устните си, — изравниха с булдозери хълмовете, за да вдигнат къщи, изтласкаха пръстта към морето, запълниха началото му и отидоха да строят и там. И смятат, че всичко това е хубаво и редно.

Изпих си бирата. От тонколоните по тавана се чуваше последният хит на Боз Скагс. Музикална кутия не се виждаше. Почти всички в пивницата бяха двойки спретнати студенти, които отпиваха възпитано от коктейлите си. Нямаше момичета на ръба на това да се напият, никой не налиташе на бой. Личеше си, че щом се приберат, ще си облекат пижамите, ще си измият зъбите и веднага ще легнат да спят. В това нямаше нищо лошо. Хубаво и изискано е да си спретнат и възпитан. Нищо в една пивница или в света не казва, че нещата трябва да бъдат такива и такива.

Джи не сваляше очи от мен.

— Значи всичко е различно и ти се чувстваш като на чуждо място, а?

— Не точно — отвърнах аз. — Просто хаосът е с друга форма. Жирафът и мечката са си разменили шапките, а мечката е взела шалчето на зебрата.

— Както винаги — засмя се Джи.

— Времената са се променили — продължих аз. — Много неща са се променили. Но ако теглим чертата, всичко е наред. Всички си разменят местата. Няма лошо.

Джи не каза нищо.

Аз си взех още една бира, Джи запали друга цигара.

— Как я караш? — попита той.

— Не мога да се оплача.

— Как е жената?

— Всъщност нямам представа. Знаеш как е между двама души. Понякога им се струва, че всичко е наред, друг път — че не е. Може би бракът се свежда точно до това.

— Може би — каза Джи и се почеса с кутрето по върха на носа. — Забравил съм какво е семеен живот. Беше много отдавна.

— Как е котката?

— Умря преди четири години. Веднага след като ти се ожени. Нещо с червата… Но всъщност живя добре и дълго. Цели дванайсет години. По-дълго, отколкото съм живял с жена си. Дванайсет години живот не е зле, нали?

— Предполагам, че да.

— Горе на хълма има гробище за домашни любимци и я погребах там. С изглед към високите сгради. Тук, накъдето и да се обърнеш, виждаш само тях. Не че това има някакво значение за една котка.

— Тъжен ли си?

— Разбира се. Но не толкова, както ако умре човек. Странно ли ти звучи?

Аз поклатих глава.

Джи се зае да прави за един от посетителите някакъв сложен коктейл и салата „Цезар“. През това време аз започнах да си играя със скандинавския пъзел, оставен върху плота. Трябваше да се нареди картинка с три пеперуди, пърхащи над нива с люцерна, и всичко това в стъклена рамка. След десет минути се отказах и оставих пъзела встрани.

— Деца нямаш ли? — попита Джи, щом се върна. — Знаеш, че ти е време за деца.

— Не искам деца.

— О!

— Аз съм от хората, които няма да знаят какво да правят, ако имат деца.

Джи се засмя и ми наля в чашата още бира.

— Вечно мислиш прекалено напред.

— Не, не е това. Имах предвид, че не съм сигурен дали е добре да създавам нов живот. Децата порастват, поколенията заемат местата им. И до какво се свежда всичко това? Още изравнени с булдозери хълмове и още запълнени океански заливи? По-бързи коли и още прегазени котки? На кого е нужно всичко това?

— Това е само тъмната страна на нещата. Случват се и хубави неща, има добри хора, заради които си заслужава да правиш едно или друго.

— Така ли? Посочи ми три такива неща — подканих аз.

Джи се замисли, после се засмя.

— Това ще го решаваш не ти, а поколението на твоите деца. Твоето поколение…

— С него вече е свършено, така ли?

— В известен смисъл да — потвърди Джи.

— Песента свърши. Но мелодията продължава да звучи.

— Винаги си умеел да се изразяваш.

— Колкото да блесна — казах аз.

В девет часа пивницата на Джи започна да се пълни, затова му пожелах „лека нощ“ и си тръгнах. Лицето ми още смъдеше там, където се бях обръснал само със студена вода. Може би защото се наплисках не с лосион за след бръснене, а с водка със зелен лимон. Джи твърдеше, че вършела същата работа, но сега цялото ми лице вонеше на водка.

Вечерта беше неочаквано топла, макар че небето, както обикновено, беше похлупено с тъмни облаци. Духаше лек южняк, влажен и приятен. Точно както едно време. Мирис на море, примесен с едва доловим намек за дъжд. Насекоми, църкащи из туфите трева покрай реката. Морна тъга, струяща отвсякъде. Май щеше да завали всеки момент. После наистина заръми, но съвсем леко и човек не можеше да разбере дали наистина вали, аз обаче станах вир-вода.

Едвам различавах реката, която течеше в бялата светлина на живачните улични лампи. Водата беше бистра, както винаги. Идваше направо от хълмовете и нямаше какво да я замърсява. Реката се промушваше през наносите камъчета и чакъл, смити от възвишенията горе, и тук-там създаваше малки водопади. Под всеки от тях се беше образувал дълбок вир, където се събираха дребни рибки.

Навремето при суша цялата река пресъхваше и се превръщаше в пясъчно корито, оставяйки леко влажна бяла следа. Преди години, излезех ли на разходка, тръгвах нагоре по следата с надеждата да видя къде е отишла реката.

По онова време пътят край реката ми беше любим. Можех да вървя със същата скорост, както реката. Можех да доловя диханието й. Тя беше жива. Това преди всичко беше реката, на която трябваше да благодарим за възникването на града. За това, че стотици хиляди години беше изглаждала хълмовете, беше отнасяла пръстта, беше запълвала морето и беше правила така, че да растат дървета. Градът още от самото начало принадлежеше на реката и винаги щеше да бъде така.

Тъй като сега беше дъждовният сезон, реката си течеше безпрепятствено към морето. Дърветата, посадени по бреговете, бяха окичени с дъхави млади листа. Във въздуха се носеше зеленина. Двойки вървяха, хванати за ръце, старци разхождаха кучетата си, гимназисти се трупаха около мотоциклетите си и пушеха. Обичайна вечер от началото на лятото.

Отбих се в един магазин за спиртни напитки, купих две кутийки бира и ги отнесох в хартиен плик долу при морето. Там, където реката се вливаше в него, се беше образувало заливче или по-скоро запълнен наполовина канал. Това беше единственият участък от океана, който се бе запазил непокътнат, към петдесет метра. Беше останало дори малко от някогашния плаж. По него се разбиваха вълнички, които оставяха изгладени от водата парчета дърво. По бетонния вълнолом се виждаха начупени стари пирони и графити.

Петдесет метра съвсем истинска крайбрежна линия. Ако човек си затвореше очите за деветметровите бетонни стени, които го опасваха. Те се простираха на няколко километра, а между тях като в тесен канал беше вместено морето. Другото беше история.

Оставих реката и тръгнах на изток покрай онова, което навремето бе крайбрежен път. Колкото и да е изумително, старият вълнолом още си стоеше там. Вълнолом без океан наистина си е странна твар. Спрях точно на мястото, където навремето оставях колата, за да погледам морето, отидох да седна на вълнолома и изпих една бира. Каква гледка! Вместо океан пред очите ми изникнаха разпростряла се земя, отвоювана от водата, и жилищни комплекси. Безлики жилищни блокове, окаяните основи на опит да се създаде квартал.

Из жилищните комплекси като нишки се промушваха асфалтирани пътища, тук — паркинг, там — автобусна спирка. Бензиностанция, голям парк и прекрасен общински център. Всичко — ново-новеничко, всичко — неестествено. От едната страна се издигаха строги сиви купчини пръст, смъкната от хълмовете, за да запълни водата, и до тях се простираха пущинаци, които не бяха част от величествения план и бяха превзети от бързо избуяли бурени. Глупавите малки пресадени дървета и зелени площи от другата страна хвърляха всичките си изкуствени усилия да се впишат в пейзажа.

Да ти се повдигне!

Но какво можех да кажа? Това вече беше съвсем нова игра, подчинена на нови правила. Никой не можеше да я спре.

Изгълтах двете бири и метнах празните кутийки през отвоюваната от водата земя, там, където навремето беше морето. Видях как те изчезват в морето от брулени от вятъра бурени. После изпуших една цигара.

Тъкмо всмуквах за последно, когато забелязах, че към мен върви мъж с електрическо фенерче в ръка. Беше на около четирийсет години, сива риза, сив панталон и сиво кепе. Вероятно човек от охраната на района.

— Току-що хвърлихте нещо, нали? — попита мъжът.

— Да, хвърлих нещо.

— Какво хвърлихте?

— Едни кръгли метални неща с капачета.

Човекът от охраната направи кисела физиономия.

— Защо ги хвърлихте?

— Ей така, без причина. Преди дванайсет години имах навика да хвърлям разни неща. Случвало се е да хвърля по пет-шест неща наведнъж и никой не ми е казвал и дума.

— Било е отдавна — отбеляза човекът от охраната. — Сега това тук е собственост на общината и е противозаконно да хвърляте боклуци върху общинска собственост.

Аз преглътнах. За миг нещо вътре в мен потрепери, после спря.

— Лошото в случая е, че онова, което казвате, си е съвсем смислено — отвърнах аз.

— Така е по закон — каза той.

Въздъхнах и извадих от джоба си пакета цигари.

— И какво да направя?

— Е, не мога да поискам от вас да отидете и да ги вдигнете. Тъмно е и всеки момент ще завали. Затова бъдете така любезен и занапред не хвърляйте нищо.

— Няма — обещах аз. — Лека нощ.

Протегнах се на вълнолома и погледнах небето. Както беше казал и мъжът, започваше да вали. Изпуших още една цигара и се замислих за срещата си с човека от охраната. Преди десет години щях да бъда по-твърд. Или може би не. Всъщност не беше ли все едно?

Върнах се на пътя при реката и докато хвана такси, вече ръмеше.

— Към хотела — казах.

— За кратко ли сте тук? — попита възрастният таксиметров шофьор.

— Ъхъ.

— За пръв път ли сте по тези места?

— За втори — отвърнах аз.

16.

Тя си пие соленото куче и говори за звука на вълните

— Нося ви писмо — казах аз.

— На мен ли? — попита тя.

Връзката беше лоша, затова се налагаше направо да крещим, което не спомагаше да изразяваме едва доловими оттенъци на чувства. Все едно разговаряхме с вдигнати яки на ветровит хълм.

— Писмото всъщност е адресирано до мен, но сякаш е предназначено за вас.

— Така ли?

— Да, така — потвърдих аз.

Още щом го изрекох, разбрах, че целият този малоумен разговор бързо води наникъде.

Известно време жената мълча. Връзката се пооправи.

— Нямам представа какво е ставало между вас и Плъха. Но той ме помоли да ви видя, затова се обаждам. Пък и смятам, че е по-добре да прочетете писмата му.

— И само заради това сте дошли чак от Токио?

— Точно така.

Жената се прокашля, извини се, после каза:

— Защото ви е приятел ли?

— Предполагам.

— Защо според вас не е писал направо на мен?

Във въпроса й имаше логика.

— Не знам — признах си аз.

— Аз също. Мислех, че всичко е приключило. Или не е?

Нямах представа и й го казах. Легнах на хотелското легло с телефонната слушалка в ръка и погледнах тавана. Помислих си, че все едно лежа на дъното на океана и броя рибите. Колко ли трябваше да преброя, докато кажа, че съм приключил?

— Минаха пет години, откакто той изчезна. По онова време бях на двайсет и седем — обясни тя с далечен глас, който кънтеше като ехо от дъното на кладенец. — За пет години могат да се променят много неща.

— Така е — съгласих се аз.

— Всъщност дори и да не се е променило нищо, не бих го възприела така. Не бих поискала да го призная. Не бих намерила сили да си покажа лицето където и да било. Така че за мен всичко се е променило напълно.

— Мисля, че разбирам — отвърнах аз.

Спусна се кратко мълчание.

Наруши го жената.

— Кога за последно сте го виждали? — попита тя.

— Преди пет години, през пролетта, точно преди да се вдигне и да замине.

— И каза ли ви нещо? Например защо напуска града?…

— Не.

— Значи и вас ви е изоставил без предупреждение?

— Точно така.

— И вие какво си помислихте? Навремето де.

— Задето се е вдигнал и е заминал, така ли?

— Да.

Станах от леглото и се облегнах на стената.

— Със сигурност си помислих, че след половин година ще се откаже и ще се върне. Никога не е правил впечатление на човек, който е способен дълго на такова нещо.

— Но той не се върна.

— Не, не се върна.

В другия край на линията имаше кратко колебание.

— Къде сте отседнали? — попита жената.

Казах й името на хотела.

— Ще дойда утре в пет. В кафенето на осмия етаж удобно ли ви е?

— Добре — отвърнах аз. — Ще бъда облечен в бяла спортна риза и зелен памучен панталон. С къса коса съм и…

— Имам представа — прекъсна ме весело тя.

После затвори.

Аз също оставих слушалката. Какво ли искаше да каже жената с това, че имала представа? Аз нямам представа, но всъщност има куп неща, за които не знам нищо. Възрастта със сигурност не ме е направила по-мъдър. Добавила е характер, но посредствеността е постоянна величина, както се е изразил един руски писател. Руснаците си ги бива в афоризмите. Вероятно по цяла зима не правят друго, освен да ги измислят.

Взех си душ, измих си мократа от дъжда коса и с хавлиената кърпа около кръста седнах да гледам по телевизията стар американски филм за някаква подводница. Според скърцащия сюжет капитанът и заместникът му постоянно се държаха за гушите. Подводницата приличаше на вкаменелост, а едно от момчетата страдаше от клаустрофобия. Но всичко това не попречи филмът да завърши с щастлив край. Беше от филмите, които накрая са с щастлив край и сякаш внушават, че всъщност войната може би не е чак толкова лоша. В скоро време ще започнат да снимат филми, в които цялото човечество е изтребено в атомна война, но всичко завършва с щастлив край.

Изключих телевизора, легнах и след десет секунди съм заспал.

На другия ден в пет вечерта още ръмеше. Дъждът беше предхождан от четири-пет дни ясно небе, каквото понякога има в началото на лятото и което заблуждава хората, че дъждовният сезон е отминал. От прозореца на осмия етаж всеки квадратен сантиметър земя изглеждаше тъмен и влажен, а задръстването по издигнатата магистрала в източна посока се беше проточило на километри.

Докато се взирах дълго и съсредоточено навън, нещата започнаха да се топят в дъжда. Всъщност всичко в града се топеше. Вълноломът, кулокрановете, редиците сгради, силуетите под черните чадъри, всичко. Дори зеленината по хълмовете се стичаше надолу. Но когато стиснах за няколко секунди очи и после ги отворих отново, градът пак си беше същият, както преди. В тъмната мараня се извисяваха шест кулокрана, влаковете се бяха устремили на изток, сякаш локомотивите им току-що бяха потеглили отново, по търговските улици напред-назад на цели ята пъплеха чадъри, зелените хълмове бяха просмукани догоре с юнски дъжд.

Насред кафенето имаше площадка на по-ниско равнище и една жена в яркорозова рокля свиреше на лазурносиньо пиано класически парчета, каквито ще чуете по хотелските кафенета и които бяха пълни с апержиа и синкопи. Всъщност не свиреше зле, въпреки че след последната нота на всяко парче във въздуха не се задържаше нито едно ехо.

Вече минаваше пет, а жената я нямаше. Тъй като нямах какво друго да правя, си поръчах втора чаша кафе и загледах пианистката. Беше на около двайсет години, косата й до раменете беше с безупречна прическа, наподобяваща бита сметана върху торта. Прическата се люшкаше весело наляво-надясно, в такт, а щом песента свършеше, отскачаше назад. Сетне започваше ново парче.

Пианистката ми приличаше на едно момиче, което познавах в трети клас, когато ходех на уроци по пиано. Същата възраст, същата група. Понякога ни се налагаше да свирим дуети. Но изобщо не помнех името и лицето й. Единственото, което помнех от нея, бяха мъничките бледи длани, красивата коса и бухлатата рокля.

Такова нещо си е притеснително. Нима съм я лишил от длани, коса и рокля? Дали останалото от нея живее и досега неприкачено някъде другаде? Това, разбира се, е невъзможно. Светът продължава нататък без мен. Хората прекосяват без моя намеса улиците, острят моливи, придвижват се с петдесет метра в минута от запад на изток, изпълват хотелски кафенета с музика, толкова изтънчена, че се е превърнала в нищо.

„Светът“ — покрай самата дума винаги се сещам за костенурка и слонове, които неуморно крепят огромен диск. Слоновете не знаят каква е ролята на костенурката, костенурката пък не е в състояние да види какво правят слоновете. И костенурката, и слоновете изобщо не усещат света върху гърбините си.

— Извинявайте, че ви накарах да чакате — каза някъде зад мен женски глас. — Закъсняхме с работата и не успях да се измъкна.

— Не се притеснявайте. Така и така днес нямам какво друго да правя.

Жената пусна ключовете си върху масата и без да си прави труда да поглежда в листа с менюто, си поръча портокалов сок. Не беше лесно да определя на колко години е. Ако тя не ми беше споменала по телефона, сигурно така и нямаше да се досетя. Ако ми беше казала, че е на трийсет и три, щеше да ми изглежда на трийсет и три. Ако беше казала, че е на двайсет и седем, щеше да им изглежда на двайсет и седем. Щях да го приема за чиста монета.

Жената беше облечена с вкус. Широк бял памучен панталон, блуза на оранжеви и жълти карета с навити до лактите ръкави, кожена дамска чанта. Не бяха нови, но бяха добре поддържани. Тя не носеше пръстени, гердани, гривни и обици. Косата й беше подстригана късо и нехайно сресана настрани.

Тя може би се беше родила с бръчиците около очите и те не се бяха появили с възрастта. Само тънкото й красиво вратле, което се подаваше изпод разкопчаната яка на ризата, и дланите издаваха годините й. Хората започват да остаряват рано, много рано. После това се разпростира по цялото тяло като петно, което не може да бъде избърсано.

— Каква работа? — престраших се да попитам аз.

— Чертожничка съм в една архитектурна фирма. Отдавна съм там.

Разговорът замря. Извадих бавно цигара и я запалих. Пианистката спря да свири, свали капака на рояла и отиде някъде да почива. Завидях й.

— От колко време сте приятели с него? — попита жената.

— Май от единайсет години. А вие?

— Аз — за два месеца и десет дни — отговори тя веднага. — Това е времето от запознанството ми с него до изчезването му. Два месеца и десет дни. Помня, защото си водя дневник.

Портокаловият сок дойде, а празната чаша от кафето беше отнесена.

— След като той изчезна, чаках три месеца. Декември, януари, февруари. Най-студеното време на годината. Може би онази година зимата е била студена?

— Не помня — отговорих аз, макар че зимният студ отпреди пет години ми се стори като времето вчера.

— Чакали ли сте някога така жена?

— Не — признах си аз.

— Съсредоточаваш се върху това да чакаш някого и след известно време вече няма значение какво се случва. Все едно ти е дали са минали пет, или десет години, или един месец.

Аз кимнах.

Жената изпи половината портокалов сок.

— Беше същото, когато се омъжих първия път — обясни тя. — Все аз бях тази, която чака, накрая се уморих да чакам и ми стана безразлично. Омъжих се на двайсет и една, разведох се на двайсет и две. После дойдох тук.

— Беше същото и с жена ми.

— Кое беше същото?

— Омъжи се на двайсет и една и се разведе на двайсет и две.

Жената се взира известно време в лицето ми. После разбърка със сламката портокаловия сок. Явно не трябваше да го казвам.

— Когато си млад, е тежко да се омъжиш и веднага след това да се разведеш — рече жената. — Лошото е, че търсиш нещо двуизмерно и нереално. Никога не трае дълго. Няма как да очакваш нещо нереално да трае дълго, нали?

— Предполагам, че да.

— През петте години между развода и запознанството ми с него бях съвсем сама в този град. Живеех живот, който беше някак си нереален. Не познавах почти никого, рядко излизах, нямах връзка. Ставах сутрин, ходех на работа, чертаех проекти, на връщане се отбивах да напазарувам в супермаркета и вечерях сама у дома. Слушах радио, четях, попълвах дневника си, перях си чорапите в банята. Апартаментът ми е недалеч от океана и прибоят се чува през цялото време. Беше студено и самотно. — Жената допи портокаловия сок. — Май ви отегчавам.

Аз поклатих глава.

Минаваше шест. Светлините в кафенето станаха приглушени — време за коктейли. Светлините на града пък започнаха да примигват. По кулокрановете заблещукаха червени лампички. В сгъстяващия се мрак вече се виждаха тънките игли на дъжда.

— Ще пийнете ли нещо? — попитах аз.

— Как се нарича водката със сок от грейпфрут?

— Солено куче.

Повиках сервитьора и поръчах едно солено куче и „Къти Сарк“ с лед.

— Докъде бяхме стигнали?

— До самотния ви и студен живот.

— Е, ако искате да знаете, не беше чак толкова студен и самотен — уточни жената. — Студен и самотен е само звукът на вълните. Единствен той вдъхва хлад на нещата. Когато се нанесох в жилището, домоуправителят каза, че съм щяла да свикна доста бързо, а ето че и досега не съм свикнала.

— Океана вече го няма там.

Жената се усмихна едва-едва. В бръчиците в ъглите на очите й се мерна нещо като движение.

— Така е. Както казахте, океана вече го няма там. Но въпреки това мога да се закълна, че и досега чувам понякога вълните. Вероятно са се врязали през годините в слуха ми.

— И тогава се е появил Плъха.

— Да. Въпреки че аз не съм го наричала никога така.

— А как го наричахте?

— По име. Като всички останали.

Сега, като се замислих, „Плъха“ наистина си звучеше малко детински, дори за прякор.

— Хмм — казах.

Донесоха ни питиетата. Жената отпи от соленото куче, после избърса със салфетката солта по устните си. По салфетката остана едва доловима следа от червило. Жената сгъна чевръсто салфетката с червило по нея и я остави на масата.

— Той беше толкова… повече от нереален. Схващате ли?

— Мисля, че да.

— Вероятно е трябвало да срещна такъв нереален човек като него, който да направи на пух и прах собствената ми нереалност. Това ми хрумна още първия път, когато го видях. За това и го харесах. Или може би ми се е сторило така вече след като го харесах. При всички положения се свежда до същото.

Пианистката се върна от почивката си и започна да свири мелодии от стари филми. Страхотно: сбъркана фонова музика за сбъркана сцена.

— Понякога си мисля, че в крайна сметка може би само съм го използвала. И той го е чувствал през цялото време. Вие как смятате?

— Не знам — признах си. — Това са си неща между вас двамата.

Жената не отвърна нищо.

След цели двайсет секунди мълчание си дадох сметка, че тя вече е изчерпала темите за разговор. Изпих на един дъх каквото беше останало от уискито и извадих от джоба си писмата на Плъха, после ги сложих в средата на масата. Те останаха там известно време.

— Тук ли трябва да ги прочета?

— Вземете ги у вас и ги прочетете там. Ако не искате да ги четете, направете с тях каквото сметнете за добре.

Жената кимна. Сложи писмата в чантата си и щракна закопчалката. Аз запалих втора цигара и си поръчах още едно уиски. Второто уиски винаги ми е било любимото. От третото нататък вече няма никакъв вкус. Превръща се в нещо, което просто изливаш в стомаха си.

— И заради това сте дошли чак от Токио? — попита жената.

— Общо взето, да.

— Много мило от ваша страна.

— Никога не съм го възприемал по този начин. Въпрос на навик. Сигурен съм, че ако бях на неговото място, той щеше да направи същото за мен.

— Молили ли сте го някога за нещо подобно?

Аз поклатих глава.

— Не, но ние от доста време налагаме един на друг своите нереалности. Отделен въпрос е дали сме успели да се погрижим реалистично за нещата.

— Може би никой не е в състояние да го направи.

— Може би.

Жената се усмихна и стана, като взе рязко сметката.

— Нека аз. Все пак закъснях четирийсет минути.

— Ако сте сигурна, разбира се — отвърнах аз. — Но още нещо — дали мога да ви задам един въпрос?

— Естествено.

— По телефона казахте, че си представяте как изглеждам.

— Имах предвид, че долавям нещо във вас.

— И това беше достатъчно, за да ме познаете веднага?

— Познах ви моментално.

Продължаваше да вали със същото темпо. От хотелския прозорец през неоновите светлини на съседната сграда виждах стотици хиляди нишки дъжд, устремени през зеленото сияние към земята. Погледнех ли надолу, изпитвах чувството, че дъждът се лее точно върху една строго определена точка.

Свлякох се на леглото и изпуших две-три цигари, после звъннах на рецепцията, за да помоля да ми запазят място за влака на другата сутрин. Вече нямаше какво да правя в града.

До полунощ не спря да вали.

Част шеста

Преследване на дива овца, II

17.

Странният разказ на странния човек

Секретарят в черния костюм седна на стола и без да казва и дума, ме погледна. Не ме преценяваше, в очите му не се четеше презрение, погледът му не беше вторачен и пронизващ. Не бе нито хладен, нито сърдечен, нито дори някъде по средата. В този поглед нямаше и следа от чувствата, които познавах. Мъжът просто ме гледаше. Със същия успех можеше да гледа стената отзад, но тъй като пред него бях аз, крайният резултат бе, че мъжът гледаше мен.

Той взе от масата табакерата, вдигна капачето и извади цигара, после я почука по върха няколко пъти с нокътя си, запали я с настолната запалка и издиша странично дима. След това остави запалката на масата и кръстоса крака. През цялото време погледът му дори не трепна.

Беше същият човек, за когото ми беше разказал съдружникът ми. Беше облечен прекалено официално, пръстите му бяха поддържани прекалено добре. Ако не бяха острата извивка на клепачите и изцъкленият хлад в зениците му, със сигурност щях да реша, че е обратен. Но с тези очи мъжът не можеше да е обратен. Как изглеждаше ли? При всички положения не можеше да бъде причислен към познатите типове.

Ако човек се взреше хубаво в очите му, виждаше, че те са с поразителен цвят. Тъмнокафяви с едва доловим оттенък на синьото, който в лявото око не беше същият, както в дясното. Всяко от очите му сякаш беше насочено към съвсем различно нещо.

Пръстите му правеха едва доловими движения по коленете му. Натрапчиво, сякаш отделно от дланта, те се приближаваха към мен. Напрегнати, приковаващи вниманието, изнервящи красиви пръсти. Пресегнаха се бавно през масата, за да смачкат цигарата, която не беше изпушена и на една трета. Аз гледах как ледът се топи в чашата и чистата вода от него се смесва с гроздовия сок. Неравномерно разпределена смес.

В стаята цареше пълна тишина. Има тишина, на каквато се натъкваме в огромен богаташки дом. А също тишина, появяваща се, когато прекалено малко хора се намират в прекалено голямо пространство. Но тази тишина беше от съвсем различно естество. Тежка, потискаща тишина. Тишина, която ми напомняше нещо, макар и да ми отне известно време, докато се сетя какво — тишина, каквато витае около неизлечимо болен пациент. Тишина, заредена с предчувствието за смърт. Въздухът дъхтеше леко на мухъл, в него имаше нещо зловещо.

— Всички умират — пророни тихо мъжът със сведени очи. Сякаш притежаваше свръхестествената способност да следи мислите ми. — Всички ние, които и да сме, все някога умираме.

След като го каза, мъжът отново потъна в тежко мълчание. Чуваше се само трескавото жужене на цикадите отвън. Тела, дращещи в последна предсмъртна ярост срещу приключващия сезон.

— Нека бъда пределно откровен с вас — подхвана мъжът.

Говореше така, сякаш превеждаше направо някакъв стереотипен текст. Подбираше правилно изразите и граматиката, но в думите му нямаше чувство.

— Едно е да говориш откровено, съвсем друго — да казваш истината. Спрямо истината откровеността е онова, което носът на кораба е спрямо кърмата. Откровеността се появява първа, истината — последна. Разстоянието между тях е правопропорционално на размерите на кораба. Ако става въпрос за нещо голямо, истината идва след доста време. Понякога се проявява вече посмъртно. Ето защо, ако на този етап не ви съобщя никаква истина, грешката не е моя. Нито ваша.

Как човек да отговори на това? Мъжът не настоя да го правя и продължи нататък:

— Вероятно се питате защо съм ви повикал чак тук. За да пуснем в движение кораба. За да го тласнем напред. Докато обсъждаме съвсем откровено въпросите, малко по малко ще се приближаваме към истината. — На това място той се прокашля и погледна към ръката ми върху страничната облегалка на канапето. — Но стига с тези отвлечени неща, нека се заемем с истинските проблеми. Онова, което ни притеснява, е издадената от вас брошура. Убеден съм, че вече са ви казали поне това.

— Да.

Мъжът кимна. Сетне, след миг мълчание, продължи:

— Сигурен съм, че това ви е изненадало. Всеки би се почувствал нещастен, ако плодовете на усърдния му труд бъдат унищожени. Още повече ако става въпрос за жизненоважна брънка в прехраната му. Това би могло да означава действителни загуби с немалки размери. Прав ли съм?

— Да — потвърдих аз.

— Бих искал да ми разкажете за тези действителни загуби.

— В нашата област действителните загуби си влизат в работата. Случвало се е клиенти най-неочаквано да отхвърлят онова, което е било създадено. Но за малка фирма като нашата това би могло да представлява заплаха за самото ни съществувание. Ето защо, за да го предотвратим, зачитаме на сто процента вижданията на клиента. В крайни случаи това означава да проверим ред по ред заедно с него цялата брошура. Така избягваме всякакви рискове. Не е лесно, но такава е съдбата на вълка единак.

— Всеки трябва да започне отнякъде — рече мъжът, за да покаже, че ми влиза в положението. — Както ми го описвате, трябва ли да тълкувам думите ви в смисъл, че заради спирането на брошурата сте понесли тежки финансови загуби?

— Да, предполагам, че би могло да се каже и така. Брошурата вече беше отпечатана и подвързана, ето защо сме длъжни до месец да платим хартията и печата. Имаме да изплащаме и хонорари на авторите на поръчаните материали. Като пари това възлиза на около пет милиона йени, за капак и трябва да ги вземем назаем, за да платим. Освен това само преди година се охарчихме за инвестиции в офис оборудване.

— Знам — каза мъжът.

— Освен това стои въпросът за договора ни с клиента, който още не е изтекъл. Намираме се в много уязвимо положение, а веднъж ако си имал проблеми с рекламната агенция, клиентите гледат да те избягват. Имахме едногодишен договор със застрахователната компания и ако той бъде анулиран заради тази история, фирмата ни всъщност ще се провали. Малка е, нямаме връзки, но се радваме на добро име, хората ни знаят. Ако някой каже и една лоша дума, с нас е свършено.

И след като приключих, мъжът продължи да ме гледа, без да казва нищо. Сетне отбеляза:

— Говорите пределно откровено. А и онова, което ми обяснихте, се покрива с нашето разследване. Поздравявам ви. Какво ще кажете, ако ви предложа безусловно покриване на загубите по спрените рекламни брошури на застрахователната компания и ви съобщя, че сегашният договор ще си остане в сила?

— Ако ми кажете това, другото е излишно. Ще се върнем към скучните си всекидневни дела и ще недоумяваме за какво всъщност е ставало дума.

— А ако получите не само това, но и допълнителна награда? Достатъчно е да напиша на гърба на визитна картичка една-единствена дума, и през следващите десет години ще останете без работа. Включително без мижавите листовки.

— Иначе казано, сделка.

— Приятелска трансакция. От добра воля направих на съдружника ви услугата да го уведомя, че рекламната брошура е спряна от печат. А ако вие покажете добра воля, аз също ще ви направя услугата да проявявам и занапред добра воля. Как мислите, можете ли го? Услугата ми е твърде изгодна. Едва ли очаквате и занапред да продължите да работите с един смотан алкохолик.

— Ние с него сме приятели — напомних аз.

Последва кратко мълчание, камъче, запратено в сякаш бездънен кладенец. Трябваше да минат трийсет секунди, докато камъчето удари дъното.

— Както желаете — каза мъжът. — Ваша работа. Разгледах доста подробно биографията ви. Любопитна е. Хората като цяло могат да бъдат разделени на две групи: посредствени реалисти и посредствени мечтатели. Вие очевидно спадате към вторите. Винаги сте имали и ще имате съдбата на мечтател.

— Ще го запомня — обещах аз.

Мъжът кимна. Аз изпих половината разводнен гроздов сок.

— Чудесно, да продължим с подробностите — предложи човекът. — С подробностите за овцата.

Той смени положението си на стола, за да извади от един плик голяма черно-бяла снимка и да я сложи на масичката пред мен. В стаята като че ли проникна едва доловимият дъх на действителността.

— Това е снимката, която сте поместили в брошурата.

Изображението беше изненадващо ясно за фотография, увеличена, без да се използва негативът. Вероятно бяха прибягнали до някаква специална техника.

— Доколкото знаем, лично вие сте намерили снимката и после сте я включили в брошурата. Така ли е?

— Точно така.

— Според нашето проучване фотографията е направена през последната половин година от любител. Фотоапаратът е евтин джобен модел. Не сте я правили вие. Вие имате „Никон Де Ел Ар“ и правите по-добри снимки. И през последните пет години не сте ходили на Хокайдо. Прав ли съм?

— Да — потвърдих аз.

Мъжът се покашля, после замълча. Мълчанието му беше окончателно, по него човек можеше да съди за свойствата на другите видове мълчание.

— Както и да е, искаме от вас да ни предоставите някои сведения, по-точно къде и от кого сте получили фотографията и какви са били намеренията ви, когато сте поместили такова лошо изображение в брошурата.

— Опасявам се, че нямам право да говоря за това — метнах думите с хладнокръвие, от което се възхитих дори аз. — Журналистите са в правото си да не разкриват своите източници.

Мъжът ме погледна в очите и прокара средния пръст на дясната ръка по устните си. Направи го няколко пъти, после отново отпусна ръката си върху коленете. Известно време и двамата мълчахме. Неволно си помислих колко уместно ще бъде, ако точно в този миг запее кукувица. Но не се чу никаква кукувица, разбира се. Вечер кукувиците не пеят.

— Бива си ви — рече мъжът. — Знаете ли, ако реша, мога да спра всичките ви поръчки. Това ще сложи край на твърденията ви, че сте журналист. Ако приемем, разбира се, че окаяните ви брошурки и листовки могат да минат за журналистика.

Замислих се. Защо ли кукувиците не пеят на здрачаване?

— Освен това има начини хора като вас да бъдат накарани да проговорят.

— Предполагам, че има — съгласих се аз, — но за тях се иска време и аз няма да проговоря до последната минута. А и да проговоря, няма да изпея всичко. Няма как да разберете колко знам. Или греша?

Всичко беше блъф, но както се развиваха нещата, в него си имаше логика. Мълчанието, което последва, беше заредено с несигурност и от това разбрах, че съм си спечелил няколко точки.

— Изключително забавно е да разговарям с вас — рече мъжът. — Сценарият ви на мечтател е прелестно сърцераздирателен. Е, хайде да поговорим за нещо друго. — Той извади от джоба си лупа и я сложи на масата. — Разгледайте, ако обичате, фотографията, но внимателно.

Взех снимката с лявата ръка, а лупата — с дясната, и огледах най-старателно снимката. Някои от овцете бяха обърнати в една посока, други — в друга, трети пък бяха погълнати от това да пасат. Сцена, наподобяваща скучна сбирка на класа. Взрях се в овцете една по една, проверих накъде е наклонена тревата, разгледах и брезовата гора в дъното, планината отзад, перестите облаци по небето. Нямаше нищо необичайно. Вдигнах очи от снимката и лупата.

— Забелязахте ли нещо необичайно?

— Не — признах си аз.

Мъжът не показа да е разочарован.

— Доколкото си спомням, сте завършили биология — рече той. — Какво знаете за овцете?

— Не знам почти нищо. Учил съм главно безполезни неща по тясната си специалност.

— Кажете ми какво знаете.

— Чифтокопитно преживно животно, което живее на стада. Пренесено е в Япония май в началото на периода Мейдзи. Било е отглеждано заради вълната и месото. Това е почти всичко.

— Чудесно — одобри мъжът. — Макар че бих искал да внеса малка поправка: овцата е пренесена в Япония в началото не на периода Мейдзи, а на периода Ансей. За времето обаче преди това сте прав: в Япония не е имало овце. Вярно, някои твърдят, че те са пренесени от Китай през периода Хеян, но дори и да е така, междувременно са измрели. Тоест до периода Мейдзи малцина в Япония са виждали овца и са разбирали какво представлява тя. Макар и да е била сравнително позната като един от дванайсетте зодиакални знака в древния китайски календар, никой не е знаел със сигурност що за животно е. А това означава, че може би са я възприемали като звяр, който е плод на въображението, каквито са змейовете и птицата феникс. Всъщност на рисунките, правени от японци преди периода Мейдзи, овците приличат на приказни чудовища. Може да се каже, че те са познавали онова, което са изобразявали, точно толкова, колкото Х. Дж. Уелс — марсианците. Дори днес японците знаят удивително малко за овцете. А това ще рече, че като животно исторически те не са свързани с бита им. Внесени са на държавно равнище от Америка, за кратко са отглеждани и бързо са забравени. Ето какво са овцете. След войната, когато вносът на вълна и овнешко от Австралия и Нова Зеландия е либерализиран, овцевъдството в Япония клони към залез. Трагично животно, нали? И това е самият образ на съвременна Япония. Аз обаче нямам намерение да ви чета лекция за суетата на днешна Япония. Искам да наблегна на две неща: първо, преди края на къснофеодалния период в цяла Япония вероятно не е имало нито една овца, и второ, веднъж внесени, овцете са били подлагани на строги проверки от страна на държавата. И какво означават тези две неща?

Въпросът не беше риторичен, беше насочен към мен.

— Че всички породи овце в Япония са добре описани — заявих аз.

— Именно. Към това мога да добавя, че чистотата на породата при овцете е не по-маловажна, отколкото при състезателните коне, ето защо се проследява родословието им няколко поколения назад. С други думи, овцата е доста пазено животно. Лесно може да се провери дали дадена овца е кръстоска с друга порода. Няма контрабанда. Никой не е чак толкова любопитен, че да си дава труда да внася овце. Като породи в Япония има саутдаунски, испански мериносови, котсуолдски, китайски, шропширски, коридейлски, шевиотски, романовски, остофрезийски, лестърски, ромнимаршки, линкълнски, дорсет-хорнски и съфъкски овце; това, общо взето, е всичко. След като вече го знаете, бих искал да погледнете още веднъж фотографията — подкани мъжът.

Аз отново взех снимката и лупата.

— Постарайте се да разгледате внимателно третата овца отдясно в първата редица.

Насочих лупата към третата овца отдясно в първата редица. Бърз поглед към съседната овца, сетне отново към третата овца отдясно.

— И какво можете да кажете сега? — попита мъжът.

— Различна порода е, нали? — отвърнах аз.

— Точно така. Освен тази овца всички други са най-обикновена съфъкска порода. Различна е само тази овца. Тя е по-набита от съфъкските и руното е с друг цвят. Муцуната също не е черна. Прави впечатление на по-мощна. Показах фотографията на специалист по овцете и той стигна до заключението, че такава овца не е съществувала в Япония. А и другаде по света. И тъй, сега гледате овца, която по всички правила не би трябвало да съществува.

Грабнах лупата и погледнах още веднъж третата овца отдясно. Взрях се по-внимателно и в средата на гърба й видях нещо като петно с цвят на кафе. Мъгляво и неясно, можеше да е и драскотина върху филма. Може би очите ми пак погаждаха номера. Или някой наистина беше разлял кафе върху гърба на тази овца.

— Върху гърба й има бледо петно.

— Не просто петно, а родилно петно във формата на звезда — поправи ме мъжът. — Сравнете го с това.

Той извади от плика фотокопие върху една страница и го подаде направо на мен. Беше копие на рисунка на овца. Беше нарисувана явно с дебел молив, с размазани черни отпечатъци от пръсти отстрани по целия лист. Уж рисунката беше инфантилна, а нещо в нея приковаваше вниманието. Подробностите бяха изобразени много старателно. И не само това — на снимката и на рисунката безспорно се виждаше една и съща овца. С родилно петно във формата на звезда.

— А сега погледнете това — рече мъжът, после извади от джоба си запалка и ми я подаде.

Беше изработена по поръчка, беше тежка запалка „Дюпон“ от масивно сребро със същата емблема с овца, която бях видял и в лимузината. Както можеше да се очаква, върху гърба й имаше родилно петно във формата на звезда, ясно като бял ден.

Заболя ме главата.

18.

Продължение на странния разказ на странния човек

— Преди малко споменах вашата посредственост — рече мъжът. — Това в никакъв случай не означава, че ви укорявам. Или по-просто казано, вие сам по себе си сте посредствен, защото светът е посредствен. Не сте ли съгласен?

— Моля?

— Светът е посредствен. Това е безспорно. И така, откога светът е посредствен, от незапомнени времена ли? Не. В началото той е представлявал хаос, а хаосът не е посредствен. Започнал е да става такъв, когато хората са отделили средствата за производство от всекидневния си бит. Карл Маркс посочва, че тогава се е зародил пролетариатът и така е циментирал посредствеността. И точно заради това сталинизмът е пряко свързан с марксизма. Аз одобрявам Маркс. Той е бил от малкото гении, чиято памет се е простирала до първоначалния хаос. Заради това уважавам и Достоевски. Но не съм привърженик на марксизма. Прекалено посредствен е. — Мъжът се насили да издаде тих звук, дошъл от гърлото му. — Сега говоря пределно откровено. Така изразявам признателността си за откровеността, която проявихте преди малко. Готов съм да разясня и всички така наречени откровени съмнения, които може би имате. Но знайте, че щом приключа с говоренето, възможностите, с които ще разполагате, ще бъдат изключително ограничени. Знайте го още отсега, моля ви. Просто вдигате ставките. Разбрахме ли се?

— Имам ли друг избор? — попитах аз.

— В момента в имението има старец, който издъхва — подхвана мъжът. — Причината е ясна. Огромна кървава киста в мозъка. Киста, достатъчно голяма, за да промени формата му. Какво знаете за неврологията?

— Почти нищо.

— В такъв случай най-просто казано, това е като кървава бомба. Блокаж в кръвообращението, предизвикващ оток. Като змия, глътнала топка за голф. Ако се пръсне, мозъкът ще спре да функционира. А за операция не може да става и дума. И най-дребното стимулиране може да доведе до спукване на кистата. Реалистично погледнато, можем само да чакаме и да го гледаме как умира. Може да издъхне след седмица, но може да умре и след месец. Никой не знае.

— Мъжът издаде устни и въздъхна тежко. — В това, че той умира, няма нищо странно. Стар е, заболяването му е установено. Странното в случая е, че е живял толкова дълго. — Нямах и най-смътна представа какво ми говори. — Истината е, че ако беше умрял преди трийсет и две години, в смъртта му нямаше да има нищо необичайно — продължи мъжът. — И дори преди четирийсет и две години. Кървавата киста е открита от американски военни лекари, които са правели медицински прегледи на особено опасните военнопрестъпници. Това е станало още през есента на 1946 година, преди трибунала срещу военнопрестъпниците в Токио. Лекарят, който я е открил, е бил доста разтревожен, след като е видял рентгеновата снимка. Това, че той е имал в мозъка си такава огромна киста и още е бил жив, на всичкото отгоре е бил и по-жизнен и деен от средностатистическите хора, не се вмествало в никакви медицински представи. Прехвърлили го от Сугамо във военната болница „Свети Лука“, където да му направят специални изследвания. Те продължили една година, макар че накрая лекарите не научили нищо. Установили само, че смъртта му няма да е изненада за никого — истинска загадка бил самият факт, че още е жив. Въпреки това не проявявал никакви признаци на увреждания, бил все така жизнен. А мозъчната дейност била повече от нормална. Лекарите се видели в чудо и не знаели как да го обяснят. Задънена улица. Пред тях стоял човек, който на теория би трябвало да е мъртъв, а въпреки това си бил жив и се движел. Лекарите, разбира се, хвърлили светлина върху някои симптоми. Той страдал от тридневно главоболие, при това в цикъл от четирийсет дни. По собствените му думи главоболието започнало през 1936 година, откъдето лекарите заключили, че кървавата киста се е появила някъде по това време. Главоболието било толкова непоносимо, че той искал болкоуспокояващи. Накъсо, наркотици. Наркотиците наистина притъпявали болката, но водели и до халюцинации. Силни халюцинации. Само той си знае какво е преживял, но както личи, халюцинациите не са били никак приятни. В американската армия още се пази подробното им описание. Лекарите явно са го държали под постоянно наблюдение. Сдобих се с това описание със специални средства и съм го чел най-внимателно няколко пъти — въпреки клиничния език в него са изложени доста мрачни събития. Не знам колцина биха издържали на такова редовно наказание — тези халюцинации. Никой не знае защо са се появявали. Кистата може би е изпускала от време на време енергия и тялото е реагирало — той е получавал главоболие. Щом буферът е бил отстранен, енергията е стимулирала пряко някои части от мозъка, което е водело до халюцинации. Това, разбира се, е само предположение, но то е привлякло вниманието на американците. До степен те да започнат най-подробни изследвания. Строго поверителни изследвания, провеждани от разузнаването. Дори днес не е ясно защо американското разузнаване се е заело да изследва кървавата киста на някакъв човек, съществуват обаче няколко възможности. Първата е американците да са провеждали разпити, за които не е трябвало да се разчува и които са прикривали като медицински изследвания. Например за да си осигурят разузнавателни канали и пътища за прекарване на опиум в континентален Китай. Не забравяйте, заради поражението на Чан Кайши САЩ са изгубили връзката с Китай. Излишно е да споменавам, че тези разпити е трябвало да останат в тайна. Всъщност след изследванията Шефа е бил пуснат и му е бил спестен военният трибунал. Напълно възможно е да са постигнали с него задкулисно споразумение. Например той да им дава информация в замяна на свободата си. Втората възможност е да търсим връзка между подчертаната му ексцентричност като водач на десницата и кървавата киста. После ще се спра по-подробно на това, то обаче е твърде стъписващо. Въпреки че се съмнявам да са научили нещо. Нима наистина са си въобразявали, че ще разбулят нещо от този порядък, при положение че не са разкрили далеч по-важната загадка: как така той изобщо е жив? Освен чрез аутопсия, не са разполагали със средства да установят каквото и да било. Значи и тук са се натъкнали на задънена улица. Третата възможност е свързана с промиването на мозъка. Вероятно са се надявали да вкарат в мозъка строго определени вълни, които да го стимулират, и така да предизвикат една или друга реакция. По онова време са се провеждали такива експерименти. Впоследствие се разчува, че дори е имало изследователска група по промиването на мозъци. Не е ясно до коя от тези три възможности се е свеждала директивата на разузнаването. Не е ясно и дали усилията им — нека ги наречем така — са се увенчали с някакви плодове. Всичко е погребано в историята. Фактите са известни единствено на шепа висши началници в американската армия от ония години и на самия Шеф. Досега той не е казал и дума за това на никого, включително на мен, и се съмнявам да го направи някога.

След като приключи, мъжът се прокашля. Бях изгубил представа колко време е минало, откакто съм влязъл в стаята.

— През зимата на 1932 година Шефа е бил пратен в затвора по обвинение в съучастничество в заговор за покушението срещу ключова фигура. Останал е зад решетките до юни 1936 година. Официалният архив на затвора и медицинският регистър са се запазили и досега и се е случвало и той да говори по въпроса. Тези откъслечни сведения ни казват следното: през целия си престой в затвора Шефа е страдал от тежко безсъние. Или може би от нещо повече от безсъние. От безсъние, достигнало изключително опасно равнище. Той не мигвал по три-четири дни, понякога по цяла седмица. По онова време полицията е изтръгвала признания от политическите затворници, като ги е лишавала от сън. Шефа сигурно е бил подлаган на наказателни разпити, тъй като е бил замесен в съпротивата срещу императора и управлението му и срещу фракцията на власт. Ако затворникът се е опитвал да поспи, са го заливали с вода, биели са го с бамбукови пръчки или са насочвали към него силна светлина, при което са разбивали напълно навиците му за сън. Ако в продължение на няколко месеца са подлагани на такива изтезания, повечето хора се прекършват. Частта на мозъка, отговаряща за съня, се разрушава. Те умират, полудяват или страдат от крайно безсъние. С Шефа е станало третото. Чак през пролетта на 1936 година той се възстановява напълно след безсънието. Тоест някъде по времето, когато се е появила кървавата киста. Какъв извод правите от всичко това?

— По някаква причина крайната липса на сън е нарушила притока на кръв в мозъка му и е предизвикала кистата, нали?

— Тази хипотеза изглежда най-правдоподобна и разумна. Щом един непрофесионалист е в състояние да стигне до такъв извод, можете да бъдете сигурен, че той е хрумнал и на лекарите от американската армия. Но това обяснение не е достатъчно. Тук липсва нещо. Все си мисля, че кървавата киста като явление е вторична проява на някаква по-важна причина. Помислете само, сред многото други хора например, за които се знае, че са имали такива кървави кисти, не са се наблюдавали същите симптоми. Това не обяснява в задоволителна степен и защо Шефа е продължил да живее.

В думите на мъжа безспорно имаше логика.

— Още един любопитен факт за кървавата киста. От пролетта на 1936 година Шефа направо се преражда наново, става нов човек. Дотогава е бил, най-общо казано, посредствен активист на десницата. Трети син е в бедно селско семейство от Хокайдо, на дванайсет години напуска дома си и отива в Корея, ала и там не намира своето място, затова се завръща в родината си и се присъединява към една дясна организация. На пръв поглед е гневен младеж, който вечно размахва самурайския меч. По всяка вероятност почти не знае да чете. Но през лятото на 1936 година, когато е пуснат от затвора, Шефа се е издигнал в буквалния смисъл на думата до върха на десницата. Той притежава обаяние, непоклатима идеология, красноречие, пораждащо страстен отклик, политическа гъвкавост, решителност и най-вече способността да направлява обществото, като използва за движеща сила слабостите на масите. — Мъжът си пое въздух и отново се прокашля. — Като идеолог на десницата Шефа, разбира се, се придържа към теории и светоглед, които са доста нелепи. Това обаче е без особено значение. Истинският въпрос е доколко може да обедини редиците. Вижте как Хитлер се е възползвал от недодяланите представи за lebensraum[1] и превъзходството на расата и ги е организирал на национално равнище. Шефа обаче не тръгва по този път. Пътят, който той избира, е по-прикрит и сенчест. Шефа никога не се изявява открито и манипулира обществото иззад кулисите. Точно по тази причина през 1937 година се отправя към континентален Китай. Но въпреки това… всъщност нека спрем дотук. И да се върнем на кистата — та исках да ви кажа, че времето, когато тя се появява, съвпада напълно с периода, когато Шефа претърпява чудотворно преобразяване.

— Според вашето предположение — намесих се аз — няма причинно-следствена връзка между кистата и преобразяването; и двете са направлявани успоредно от някаква тайнствена и изключително важна причина.

— Схватлив сте — отбеляза мъжът. — Точен и логичен.

Той извади от табакерата върху масата втора цигара, чукна я с нокътя си и я захапа. Не я запали.

— Нека се придържаме към нещата в тяхната последователност — каза ми.

Последва тежко мълчание.

— Изградихме царство — подхвана отново мъжът. — Могъщо невидимо царство. Вместихме в него всичко. Политика, финанси, средства за масово осведомяване, бюрокрацията, културата, какви ли не неща, за които не сте и сънували. Привлякохме дори враждебни към нас елементи. От официалните учреждения до техните противници, всичко. Малцина, да не кажа никой не забеляза, че сме го приобщили. С други думи, създадохме невероятно сложна организация. И Шефа я изгради с двете си ръце след войната. Сякаш направляваше цяла държава, наподобяваща корпуса на грамаден кораб. Само да натисне копчето, и корабът потъва. Заедно с пътниците и всичко останало — още преди някой да се е усетил. — След тези думи мъжът запали цигарата. — Въпреки това организацията си има своите ограничения и предели. По-точно, смъртта на царя. Умре ли царят, царството ще рухне. Нали разбирате, то е изградено и поддържано от гения на един-единствен човек. Което по моя преценка означава, че е изградено и поддържано от онзи тайнствен фактор. Умре ли Шефа, това означава край за всичко, защото организацията ни не е бюрокрация, а съвършено настроена машина с един ум на върха. Точно тук са заложени силата и слабостта на нашата организация. Или по-точно, бяха заложени. Смъртта на Шефа рано или късно ще предизвика пукнатина в организацията и подобно на погълната от пламъците Валхала тя ще потъне в морето на посредствеността. След Шефа няма кой да поеме нещата. Организацията ще се разпадне — великолепен дворец, разрушен, та на негово място да се появи жилищен комплекс. Един свят на еднаквост и сигурност. Вие обаче вероятно ще отсъдите, че това е уместно и честно. Че разпределението е справедливо. Но помислете само. Цяла Япония с изравнени планини, крайбрежна линия и езера, опасана с еднакви редици жилищни блокове. Това ли според вас е доброто?

— Не знам — признах си аз. — Не знам дори дали в самия въпрос има някаква логика.

— Умен отговор — одобри мъжът и сви пръсти върху коленете си. Върховете им забарабаниха в бавен ритъм. — Всички тези приказки за жилищните комплекси са, както се досещате, само нагледен пример. Ако трябва да сме по-точни, организацията ни може да се раздели на два елемента. На част, която се движи напред, и на част, която я тласка напред. Има, естествено, и други части, изпълняващи други функции. Но грубо казано, организацията ни се състои от тези две части. Останалите нямат почти никакво значение. Частта на предната линия е Волята, а частта отзад — Печалбите. Когато говорят за Шефа, хората наблягат единствено на неговите Печалби. И след като той умре, те ще поискат дял само от Печалбите. Никой не иска Волята, понеже никой не я разбира. Така осмисляме истинското значение на онова, което може да се подели и не може да се подели. Волята не може да се подели. Тя или се предава изцяло, или се губи изцяло.

Пръстите на мъжа продължаваха да барабанят в същия бавен ритъм по коленете му. Ако не борим това, всичко в него си беше същото, както в самото начало. Същият поглед, същите студени зеници, същото гладко безизразно лице. През цялото време това лице беше извърнато под един и същ ъгъл към мен.

— Каква е тази Воля? — попитах аз.

— Представа, която властва над времето, властва над пространството, властва над вероятностите.

— Не разбирам.

— Естествено. Малцина разбират. Само Шефа го разбираше направо инстинктивно. Можем дори да стигнем дотам да твърдим, че той отхвърляше самопознанието и на негово място осъществяваше нещо напълно революционно. По-просто казано за вас, Шефа осъществяваше революция, при която трудът включваше в себе си капитала, а капиталът включваше в себе си труда.

— Фантазии.

— Точно обратното. Познанието е фантазия — отсече мъжът. — Да приемем, че всичко, което ви казвам сега, не е нищо повече от думи. Както и да ги редя и да ги пренареждам, пак няма никога да успея да ви обясня формата на Волята, която Шефа притежаваше. Обяснението ми няма да покаже нищо друго, освен връзката между самия мен и Волята чрез връзка на словесно равнище. Така отхвърлянето на познанието е свързано с отхвърлянето на езика. Защото когато тези два стълба на западния хуманизъм — познанието на индивида и еволюционната приемственост — изгубят значението си, езикът също се обезсмисля. Индивидът, какъвто го познаваме, престава да съществува и всичко се превръща в хаос. Вие преставате да бъдете неповторимо създание само по себе си и съществувате просто като хаос. За разума съществуването е комуникация, а комуникацията е съществуване.

Най-неочаквано в стаята стана студено и аз изпитах необяснимото чувство, че ме чака меко топло легло. И че някой ме вика под завивките.

Илюзия, разбира се. Още беше септември. Навън пищяха безброй хиляди цикади.

— Разширяването на съзнанието, което вашето поколение е изживяло или най-малкото се е стремило да изживее в края на шейсетте години, завърши с пълен и окончателен провал, защото още се коренеше в отделния индивид. Иначе казано, опитът да се разшири само съзнанието, без количествени или качествени промени в индивида, в крайна сметка беше обречен. Точно това имам предвид, когато говоря за посредственост. Как да ви помогна да го разберете? Не че очаквам да го направите. Просто се стремя да говоря откровено. Да се върнем на рисунката, която ви дадох преди малко — продължи мъжът. — Тя е копие на рисунка от медицинския архив на американската армия. На нея е сложена датата 27 юли 1946 година. Рисунката е правена от самия Шеф по молба на лекарите. Като връзка при документирането на халюцинациите, които е получавал. Според медицинския архив тази овца всъщност се е появявала изумително често в халюцинациите на Шефа. Ако трябва да го изразя в числа, присъствала е приблизително в осемдесет на сто от тях, или в четири от всеки пет халюцинации. При това не коя да е овца. А именно кафеникавата овца със звездата върху гърба. С времето Шефа започва да я използва, точно тя е гравирана върху запалката и от 1936 година е негов личен герб. Вярвам, забелязали сте, че тази овца е същата, както в медицинския архив. И на вашата снимка. Твърде любопитно, не мислите ли?

— Чисто съвпадение — подметнах аз.

Исках да прозвучи хладнокръвно, но не се получи особено убедително.

— Има и още нещо — продължи мъжът. — Шефа събираше неуморно всички материали, в които се споменаваха овце, били те в Япония или в чужбина. Веднъж седмично преглеждаше най-внимателно изрезките за овце от всички вестници и списания, излизали през седмицата в Япония. Винаги съм му помагал. Шефа много държеше на изрезките за овцете. Сякаш търсеше нещо. Откакто се разболя, продължавам усилията му на лично равнище. Всъщност се запалих по издирването. Знае ли човек какво може да изскочи? Така на сцената се появихте вие. Вие и вашата овца. Както и да го погледнеш, не е съвпадение.

Закрепих запалката върху дланта си. Беше ми приятно да я усещам. Тя не беше нито много тежка, нито много лека. Само като си помисли човек, че на света съществува такава съвършена тежест!

— И защо според вас Шефа беше решен да намери овцата? Имате ли някаква представа?

— Не, никаква — признах си аз. — Ще стане по-бързо, ако попитате него.

— Ако можех да го попитам, щях да го направя. Шефа е в кома вече от половин месец. По всяка вероятност изобщо няма да дойде в съзнание. А ако той умре, заедно с него завинаги ще бъде погребана загадката на овцата със звездата. Лично аз нямам намерение да стоя безучастно и да допусна това да се случи. Не от някакви лични подбуди, а за доброто на всички.

Вдигнах капачето на запалката, завъртях камъчето, за да я запаля, после пак свалих капачето.

— Сигурен съм, смятате, че всичко, което ви говоря, са пълни небивалици. И може би е така. Не е изключено да се окажат пълни небивалици. Но помислете само, това може би ще бъде всичко, което ни остава. Шефа ще умре. Ще умре и неповторимата му Воля. После ще загине и всичко около тази Воля. Ще остане само онова, което може да се преброи в цифри. Няма да остане нищо друго. Точно заради това искам да намеря овцата.

За пръв път той затвори за няколко секунди очи, без да казва нищо. После:

— Ако трябва да изкажа някаква хипотеза — само хипотеза и нищо повече, забравете, че изобщо съм изричал нещо, ако не ви прозвучи логично, — не мога да се преборя с усещането, че нашата овца тук е образувала основната матрица във Волята на Шефа.

— Звучи като бисквити за домашни любимци — рекох аз.

Мъжът не ми обърна внимание.

— По всяка вероятност овцата е намерила начин да проникне в Шефа. Това сигурно се е случило през 1936 година. И през следващите четирийсет, че и повече години е останала вътре в него. Там очевидно е намерила пасище, брезова гора. Като на снимката. Как мислите?

— Изключително любопитна хипотеза — отвърнах аз.

— Това е особена овца. М-н-о-г-о особена овца. Искам да я намеря, ето защо ми трябва помощта ви.

— И какво смятате да правите с нея, след като я намерите?

— Нищо. Вероятно не мога да направя нищо. Нещата са твърде широкомащабни, та да мога да направя нещо. Единственото ми желание е най-после да видя всичко с очите си. И ако тази овца желае нещо, ще направя всичко по силите си, за да го изпълня. И бездруго, щом Шефа умре, животът ми ще се обезсмисли напълно.

При тези думи той замълча. Аз също не казах нищо. Само цикадите продължаваха да се надпяват. Те и листата в градината, които шумоляха от предзалезния ветрец. Самата къща беше болезнено тиха. Из нея като непреодолима зараза сякаш се носеха спорите на смъртта. Опитах се да си представя пасището в главата на Шефа. Пасище посърнало и изоставено, със спаружена трева, с овце, които са се разбягали.

— Ще ви попитам още веднъж: кажете ми по какъв начин сте се сдобили с фотографията — рече мъжът.

— Не мога да ви кажа — повторих аз.

Мъжът въздъхна.

— Опитах се да разговарям с вас откровено. Затова се надявах и вие да сте откровен с мен.

— Не съм в правото си да говоря. Направя ли го, сигурно ще създам неприятности на човека, който ми е дал снимката.

— А това означава, че имате разумни основания да смятате, че заради овцата този човек може да има неприятности — вметна мъжът.

— Нямам никакви основания да смятам такова нещо. Така просто го усещам. Все има някаква уловка. Чувствам го през цялото време, докато разговарям с вас. Някъде има капан. Наречете го шесто чувство.

— И заради това не можете да говорите.

— Точно така — отвърнах аз. Позамислих се и допълних: — Нещо като специалист съм по създаването на неприятности. Мога да твърдя, че нямам равен в начините и средствата да създавам неприятности на околните. Все се опитвам да избягвам нещата, които биха довели до това. И в крайна сметка само създавам още по-големи неприятности. Все тая. Така стоят нещата. Макар и да го знам, пак си е същото, това не променя нищо. Нищо не става така още от самото начало. Това е само повод.

— Май не ви разбирам.

— Искам да кажа, че посредствеността има най-различни проявления.

Пъхнах цигара между устните си, запалих я със запалката в ръката си и всмукнах от дима. Почувствах се съвсем малко по-добре.

— Не е нужно да говорите, ако не искате — рече мъжът. — Вместо това ще ви пратя да търсите овцата. Такива са окончателните ни условия. Ако до два месеца, смятано отсега, успеете да я откриете, сме готови да ви възнаградим с каквото поискате. Но ако не успеете, това ще бъде краят — и за вас, и за фирмата ви. Разбрахме ли се?

— Имам ли друг избор? — попитах аз. — Ами ако изобщо не е съществувала такава овца със звезда върху гърба?

— Това не променя нещата. За нас двамата е важно само дали ще намерите овцата. Няма средно положение. Съжалявам, че трябва да го кажа, но както вече споменах, приемаме вашето предложение. Топката е у вас и е най-добре да се устремите към вратата. Дори и да се окаже, че изобщо няма врата.

— Така ли стоят нещата?

Мъжът извади от джоба си дебел плик и го сложи пред мен.

— Това е да си покриете разходите. Ако свършат, ми се обадете. Има още там, откъдето идват тези. Някакви въпроси?

— Нямам въпроси, само една забележка.

— Каква?

— Това очевидно е най-невероятната, най-нелепата история, която някога съм чувал. Но кой знае защо, когато идва от вашата уста, тя звучи донякъде достоверно, съмнявам се обаче някой да ми повярва, ако му кажа какво се е случило днес.

Мъжът изви почти незабележимо устна. Вероятно се усмихваше.

— От утре се заемате със случая. Както вече казах, разполагате с два месеца, смятано от днес.

— Задачата не е от леките. Два месеца могат и да не стигнат. Все пак ме молите да издиря в цялата страна една-единствена овца.

Мъжът ме погледна право в лицето и не каза нищо. От това се почувствах като празен басейн. Мръсен, напукан празен басейн, който сигурно нямаше да се използва още една година. Мъжът ме гледа цели трийсет секунди, без да мига. После отвори бавно уста.

— Време е да тръгвате — рече ми.

Със сигурност изглеждаше така.

19.

Лимузината и нейният шофьор — отново

— В офиса ли се връщате? Или отивате другаде? — попита шофьорът.

Беше същият, както на идване, но се държеше малко по-сърдечно. Явно бързо се сближаваше с хората.

Протегнах се хубаво на огромната задна седалка и се замислих къде да отида. Нямах намерение да се връщам в офиса. На хартия още си бях в отпуск, а и не смятах да обяснявам на съдружника си всичко това. Не ми се и прибираше. Точно сега имах нужда от конска доза нормални хора, които вървят нормално, на два крака, на нормално място.

— Гара „Шинджуку“, западният изход — казах аз.

По посока на „Шинджуку“ имаше страшно задръстване. Освен всичко останало беше най-натовареното вечерно време. След някакъв момент колите сякаш бяха залепени на едно място и не помръдваха. Сегиз-тогиз по тях преминаваше нещо като вълна, тласкаща ги няколко сантиметра напред. Помислих си за скоростта, с която се върти Земята. С колко ли километра в час се носеше из Космоса повърхността на този път? Пресметнах бързо наум и получих число, с каквото едва ли се носеше и виенско колело по панаири. Има много неща, които всъщност не знаем. Заблуда е, че изобщо знаем нещо. Ако няколко извънземни ме спрат и ме попитат: „Така и така, мой човек, я кажи с колко километра в час се върти Земята при екватора?“, щях да се почувствам като в небрано лозе. Да му се не види, не знаех дори защо срядата е след вторника. Това щеше да бъде междугалактична шега.

Изчел съм три пъти от кора до кора „Тихият Дон“ и „Братя Карамазови“. Прочел съм веднъж дори „Немска идеология“. Мога даже да посоча на колко се равнява числото пи, чак до шестнайсетото число след запетаята, Дали и това щеше да бъде шега? Вероятно. Извънземните щяха да се спукат от смях.

— Искате ли да послушате малко музика, уважаеми господине? — попита шофьорът.

— Защо не — отвърнах аз.

След тези думи автомобилът се изпълни с балада на Шопен. Изпитах чувството, че съм в гардероба по време на сватба.

— Я ми кажете — обърнах се аз към шофьора, — знаете ли на колко се равнява числото пи?

— Питате ме за 3,14 ли?

— За същото. Колко числа след запетаята знаете?

— Знам трийсет и две числа — отвърна шофьорът. — А след това… хм.

— Трийсет и две числа ли?

— Има си номер, но да, трийсет и две. Защо питате?

— А, просто така — казах умърлушен аз. — Както и да е.

И тъй, заслушахме Шопен, а лимузината изпъпли десет метра напред. Хората по автомобилите и автобусите наоколо зяпаха чудовищното превозно средство. Не беше особено приятно да си обект на такова засилено внимание — дори и през тъмните стъкла.

— Ужасно задръстване — отбелязах аз.

— Да, така е, но е ясно като бял ден, че все някога ще се измъкнем.

— Така е, не ви ли изнервя обаче?

— Изнервя ме, как да не ме изнервя. Дразня се, ядосвам се. Особено когато бързам. Но го възприемам како част от обучението. Дразниш ли се, губиш пътя си в живота.

— Звучи като религиозно тълкуване на улично задръстване, ако изобщо има такова.

— Аз съм християнин. Не ходя на църква, но винаги съм бил християнин.

— Виж ти! За вас не е ли противоречие да сте християнин и същевременно да работите като шофьор на изявен представител на десницата?

— Шефа е почтен човек. След Господа е най-богобоязливият човек, когото съм срещал.

— И с Бога ли сте се срещали?

— Естествено. Всяка вечер му се обаждам по телефона.

— Моля? — изпелтечих аз. В главата ми отново настана бъркотия. — Ако всички се обаждат на Бога, няма ли линиите да са заети през цялото време? Като „Справки“ по обед.

— Няма проблем. Бог присъства едновременно навсякъде. Дори по едно и също време да му се обадят милион души, Той ще поговори едновременно с всеки от тях.

— Не съм специалист, но такова ли е ортодоксалното тълкуване? От гледна точка на богословието, де.

— Аз съм нещо като радикал. Точно заради това не ходя на църква.

— Ясно — казах аз.

Лимузината се придвижи с петдесет метра напред. Захапах цигара и тъкмо да я запаля, когато видях, че през цялото време съм държал в ръката си запалката. Без да се усетя, си бях тръгнал със сребърния „Дюпон“ с овцата отгоре. Тя се вместваше в ръката ми много добре, сякаш съм се родил с нея. Едва ли можех да я чувствам по-добре. Помислих, помислих и реших, че си е моя. На кого щяха да му липсват една-две запалки? Отворих и затворих няколко пъти капачето, щракнах запалката и я прибрах в джоба си. За да възмездя загубата, пъхнах в джоба върху вратата запалката си „Бик“ за еднократна употреба.

— Шефа ми го даде преди няколко години — каза внезапно шофьорът.

— Какво ви е дал?

— Телефонният номер на Бога.

От устните ми се откърти въздишка, толкова силна, че заглуши всичко останало. Или аз полудявах, или всички те бяха ненормални.

— Казал ви го е само на вас, под секрет?

— Да. Само на мен, под секрет. Много е свестен. Искате ли да Го опознаете?

— Стига да е възможно — отвърнах аз.

— Добре тогава, кодът на Токио 945…

— Един момент — спрях го аз и извадих бележник и химикалка. — Но смятате ли, че е редно да ми го казвате?

— Разбира се, че е редно. Не го казвам на всеки срещнат. А вие ми се виждате добър човек.

— Е, благодаря — отвърнах аз. — Но за какво ще разговарям с Бога? Не съм християнин, никакъв не съм.

— Няма страшно. Единственото, което трябва да направите, е да разговаряте откровено за тревогите и грижите си. Колкото и дребни да ви се струват те. Бог никога не се отегчава и не ви се присмива.

— Благодаря. Ще му се обадя.

— Това е духът — каза шофьорът.

Колите потеглиха плавно и пред нас изникнаха небостъргачите на „Шинджуку“. По-нататък пътувахме в мълчание.

20.

Краят на лятото, началото на есента

Докато лимузината стигне местоназначението си, над града падна бледотеменужен здрач. Между сградите подухваше ветрец, който вещаеше края на лятото и издуваше полите на жените, прибиращи се от работа.

Качих се на върха на хотела небостъргач, влязох в просторното кафене и си поръчах един „Хайнекен“. Минаха десет минути, докато ми донесат бирата. През това време забих лакът върху страничната облегалка на стола, подпрях с длан главата си и затворих очи. Не ми хрумна нищо. Докато седях със затворени очи, чувах как стотици джуджета метат с малки метлички из главата ми. Метяха ли, метяха. Нито едно не се сети да използва лопатка.

Най-после ми донесоха бирата и аз я изгълтах на две глътки. След това изядох цялата чинийка фъстъци към нея. Метенето беше спряло.

Отидох в телефонната кабина при регистратурата и се опитах да звънна на гаджето си, онова с невероятните уши. Но него го нямаше нито у тях, нито у нас. Сигурно беше излязло да хапне. Никога не се хранеше у дома.

После опитах да се свържа с бившата си жена. Но се отказах и затворих след второто позвъняване. В края на краищата нямаше какво да й казвам, а не исках да ме мисли за досадник.

След тях вече нямаше на кого да звъня. Намирах се насред град с милион души, които сновяха по улиците, а нямаше с кого да поговоря. Отказах се, прибрах си в джоба монетата от десет йени и излязох от кабината. След това поръчах на един келнер, който минаваше покрай мен, още два „Хайнекена“.

Така денят свърши. Едва ли е възможно да прекарам по-безполезно един ден. Последният ден на лятото, а какво ми беше донесъл той? Навън мракът на ранната есен беше обгърнал всичко. Долу, накъдето и да се обърнеш, всичко беше опасано с нишки мънички жълти улични лампи. Гледани оттук, отгоре, те сякаш бяха готови да бъдат стъпкани.

Донесоха бирата. Изгълтах първата, после изсипах фъстъците в чинийката в шепата си и започнах да ги ям един по един. На съседната маса седяха четири застаряващи жени, които току-що идваха от урок по плуване в хотелския басейн и сега си бъбреха на по чаша тропически коктейл в ярки цветове. Наблизо като глътнал бастун стоеше сервитьор, който изви врат, за да се прозине. Друг сервитьор обясняваше листа с менюто на застаряващо семейство американци. След фъстъците се заех с третия „Хайнекен“. Изпих и него и сега вече не знаех какво да правя с ръцете си.

Извадих от страничния джоб на дънките плика, разкъсах го в горния край и започнах да броя пачката банкноти от по десет хиляди йени. Приличаше по-скоро на тесте карти, отколкото на стегната пачка нови банкноти. Някъде по средата пръстите ми започнаха да се уморяват. На деветдесет и шестата банкнота при мен дойде възрастен сервитьор, който събра празните бутилки и попита дали искам още бира. Кимнах и продължих с броенето. Келнерът явно не прояви никакъв интерес какво правя.

Банкнотите бяха сто и петдесет на брой. Пъхнах ги обратно в плика и ги прибрах в джоба си, точно когато ми донесоха поредната бира. И този път изядох цялата чинийка фъстъци и чак тогава ми хрумна, че съм гладен. Но защо ли бях толкова гладен? От сутринта бях ял само резен плодов сладкиш.

Повиках сервитьора, поръчах сандвич със сирене и краставица. Без картофи, с двойна порция туршия. И дали ви се намира машинка за нокти? Естествено, че им се намирала. По хотелските заведения ще откриете всичко, каквото ви хрумне. На едно място имаха френско-японски речник, който ми трябваше.

Този път не бързах с бирата, любувах се дълго на нощния пейзаж, бавно си изрязах ноктите над пепелника. Пак погледнах към пейзажа, после се заех да си пиля ноктите. И така, докато настъпи нощта. Вече спокойно мога да мина и за ветеран, ако трябва да се убива време в града.

От вградения в тавана високоговорител ме повикаха по име. Отпърво не ми прозвуча като моето име. Трябваше да минат няколко секунди от обявлението, докато проумея, че съм чул особеностите точно на своето име и малко по малко разбера, че моето име е моето име.

Сервитьорът донесе на масата безжичен телефон.

— Има малка промяна в плановете — каза глас, който познавах отнякъде. — Състоянието на Шефа внезапно се влоши. Опасявам се, че не разполагаме с много време. Затова скъсяваме срока.

— На колко?

— На един месец. Не можем да чакаме повече. Ако след един месец не сте намерили онази овца, с вас е свършено. Няма да има къде да се върнете.

Един месец. Замислих се. Но главата ми не беше в състояние да борави с представите за време. Един месец, два месеца, всъщност не беше ли все тая? И кой изобщо имаше някаква представа, някакво мерило колко време ще отнеме, за да намериш една овца?

— Откъде разбрахте, че съм тук? — попитах аз.

— В течение сме на почти всичко — обясни мъжът.

— Освен къде се намира онази овца — вметнах аз.

— Именно — потвърди мъжът. — При всички положения трябва да се заемате за работа, пилеете прекалено много време. Преценете добре къде точно се намирате. Можете да вините единствено себе си, че сте се озовали притиснат в този ъгъл.

Беше прав. Платих сметката с първата банкнота от десет хиляди йени в плика. Долу на земята хората още си вървяха на два крака, но тази гледка вече не ми носеше особено облекчение.

21.

Една от пет хиляди

След като се прибрах от хотелското кафене, намерих в пощенската кутия у дома три плика заедно с вечерния вестник. Извлечение от банковата ми сметка, покана за някакво парти, което щяло да бъде невероятно, и рекламна листовка от магазин за автомобили втора употреба. В листовката пишеше: НАПРАВЕТЕ ЖИВОТА СИ ПО-ЯРЪК — ПРЕХВЪРЛЕТЕ СЕ НА СТРАХОТНА КОЛА. Благодаря, но не, благодаря. Събрах на купчинка трите плика и ги разкъсах на две.

Извадих от хладилника сок и седнах с него на масата в кухнята. На масата имаше бележка от гаджето ми: „Излязох да хапна. Връщам се до 9,30.“ Електронният часовник на масата показваше 9,30. Загледах как цифрите се сменят на 9,31, после на 9,32.

След като ми доскуча да гледам часовника, се съблякох, взех си душ и си измих косата. В банята имаше четири вида шампоан и три вида балсам. Всеки път, когато отидеше в супермаркета, гаджето ми се запасяваше с нещо ново. Беше достатъчно да вляза в банята, за да го видя. Преброих четири вида крем за бръснене и пет тубички паста за зъби. Добри запаси, няма що. След като излязох изпод душа, облякох спортни шорти и тениска. Бях смъкнал мръсотията от един странен ден. Най-сетне се почувствах освежен.

В 10,20 тя се върна с пазарски плик от супермаркета. В плика имаше четки, кутийка кламери, добре охладен пакет от шест кутийки бира. Така аз изпих още една.

— Викаха ме заради овцете — обясних аз.

— Казвах ли ти аз! — възкликна приятелката ми.

Извадих от хладилника малко кренвирши, запържих ги в тигана и ги поднесох за вечеря. Изядох три, приятелката ми изяде два. През кухненския прозорец подухваше прохладен ветрец.

Разказах й какво е станало в офиса, разказах й и как са ме взели с лимузината, за имението, за секретаря със стоманения поглед, за кървавата киста и набитата овца със звездата на гърба. Говорих сякаш цяла вечност. Докато свърша, стана единайсет часът.

След като разказах всичко това, приятелката ми изобщо не изглеждаше изумена. През цялото време, докато слушаше, си чистеше ушите и току се прозяваше.

— И кога тръгваш?

— Кога тръгвам ли?

— Нали трябва да намериш овцата?

Погледнах я, както държах отварачката на втората бира.

— Няма да ходя никъде — заявих аз.

— Но ако не отидеш, ще си имаш големи неприятности.

— Какви толкова неприятности ще имам! Бездруго смятах да напусна фирмата. Който и да се намесва, все ще си намеря работа, с която да се издържам. Така де, едва ли ще тръгнат да ме убиват.

Тя извади от кутийката още една клечка за уши и известно време си игра с нея.

— Но всъщност е съвсем лесно. Единственото, което се иска от теб, е да намериш някаква си овца, нали? Ще бъде забавно.

— Никой няма да намира нищо. Хокайдо е много по-голям, отколкото си мислиш. А що се отнася до овцата… сигурно има стотици хиляди. Как да намеря сред тях една-единствена? Невъзможно е. Пък била тя и овца, белязана със звезда върху гърба.

— Овцете всъщност са пет хиляди.

— Пет хиляди ли?

— Броят на овцете на Хокайдо. През 1947 година там е имало двеста и седемдесет хиляди, но сега са едва пет хиляди.

— Откъде знаеш такова нещо?

— След като ти излезе, отидох в библиотеката и проверих.

Въздъхнах тежко.

— Знаеш всичко, нали?

— Далеч не всичко. Има много неща, които не знам.

Прихнах, после отворих втората бира и я разделих между двамата.

— При всички положения на Хокайдо има само пет хиляди овце. Според официалната статистика. Какво ще кажеш? Не ти ли олекна поне малко?

— Все тая — заявих аз. — Няма особена разлика между пет хиляди и двеста и седемдесет хиляди овце. Проблемът пак е как ще намеря една-единствена овца сред този огромен пейзаж. За капак нямаме и следа, по която да тръгнем.

— Как така да нямаме следа! Ами снимката, ами приятелят ти там? Все ще откриеш нещо.

— И двете следи са ужасно мъгляви. Пейзажът върху снимката не се откроява с абсолютно нищо, а колкото до писмото на Плъха, не успях да разчета дори пощенското клеймо!

Тя си изпи бирата. Аз също си я изпих.

— Не обичаш ли овце? — попита гаджето ми.

— Защо пък да не ги обичам! — Пак започвах да се обърквам. — Освен това — допълних аз — вече съм взел решение. Да не ходя, де.

Смятах да убедя самия себе си, но нещо не се получаваше.

— Искаш ли кафе?

— Защо не! — отвърнах.

Тя прибра кутийките от бира и чашите и сложи чайника на печката. Докато чакаше водата да кипне, си пусна в другата стая една касета. Джони Ривърс запя „Специално за полунощ“, после гръмна „Давай заедно с Бетовен“. След това „Тайният агент“. Чайникът изсвири и приятелката ми направи кафето, като си тананикаше заедно с „Джони Б. Гуд“. През цялото това време аз четях вечерния вестник. Очарователна семейна сцена. Ако не беше оная история с овцата, сигурно щях да се почувствам много щастлив.

Докато записът се въртеше, ние си изпихме кафето и похапнахме бисквити, без да казваме и дума. Аз се върнах към вечерния вестник. Изчетох го и започнах отначало. Тук — държавен преврат, там — някакъв киноактьор умрял, на друго място — котка, която прави фокуси, нищо, което да ме засяга. Не засягаше и Джони Ривърс, който продължаваше да си пее. Щом лентата свърши, сгънах вестника и погледнах приятелката си.

— Направо не знам какво да правя. Сигурно наистина е по-добре да предприема нещо, отколкото да стоя със скръстени ръце, както твърдиш и ти. Дори и накрая да се окаже вятър работа, поне сме търсили овцата. От друга страна, не обичам да ми заповядват, да ме заплашват и да ме притискат.

— В една или друга степен на всички ни заповядват, всички ни заплашват и ни притискат. Едва ли има нещо по-добро, на което да се надяваме.

— Сигурно — съгласих се след малко аз.

Приятелката ми не каза нищо, само продължи да си чисти ушите. От време на време изпод дългите кичури коса се показваше месестата им част.

— Точно сега на Хокайдо е красиво. Няма много туристи, времето е хубаво. Освен това всички овце са на открито. Идеалното време.

— Сигурно.

— Ако… — продължи тя, като хрускаше бисквитата. — Ако решиш да ме вземеш и мен, определено ще ти помогна.

— Защо си се запалила толкова по тоя лов на овце?

— Защото и на мен ми се иска да видя оная овца.

— Но защо да се скъсвам от тичане заради някаква си въшлива овца? И за капак да забърквам и теб в тая каша?

— На мен не ми пречи. Твоята каша е и моя каша — отсъди тя с хитра усмивчица. — Мил си ми.

— Благодаря.

— Само това ли ще кажеш?

Избутах вестника в ъгъла на масата. Ветрецът откъм прозореца отнесе някъде дима от цигарата ми.

— Да ти призная, има нещо в цялата история, което ме притеснява. Някъде има капан.

— Какъв капан?

— Откъде да знам — отвърнах аз. — Цялата история е ужасно тъпа и въпреки това е болезнено ясна и всичко си съответства чудесно. Тая работа не ми харесва.

Гаджето ми постоя, постоя, пък взе от масата едно ластиче и започна да си играе с него.

— Но приятелят ти вече е загазил не на шега, нали? Ако не беше загазил, за какво му е било да си прави толкова труд и да ти праща снимката?

Тук тя ме хвана натясно. Бях сложил на масата всичките си карти, а приятелката ми ги беше цакала една по една. Беше ме видяла като на длан.

— Наистина смятам, че трябва да се направи. Ще я намерим тази овца, ще видиш — усмихна се тя.

Приключи с обреда по чистенето на ушите си и уви клечките с памучета в салфетка, за да ги хвърли. После взе ластиче и завърза косата си зад ушите.

— Хайде да си лягаме — подкани.

22.

Пикник в неделя следобед

Събудих се в девет часа в празно легло. Бележка нямаше. Само носната кърпа и бельото на гаджето ми, които съхнеха на мивката. Сигурно беше отишла да хапне, а после беше отскочила до тях.

Извадих от хладилника портокалов сок и пъхнах в тостера хляб отпреди три дни. Беше с вкус на мазилка.

Виждах през прозореца в кухнята зокума на съседа. Някъде далеч някой се упражняваше да свири на пиано. Звучеше като опит да слезеш по ескалатор, който се качва нагоре. На телефонния стълб имаше три топчести гълъба, които гукаха глупаво. Сигурно си бяха наумили нещо или може би се оплакваха от мазолите по краката си, знае ли човек? От гледна точка на гълъбите може би не те, а аз бях глупакът.

Докато се опитвах да преглътна втората препечена филия, гълъбите изчезнаха, оставяйки само телефонния стълб и зокума.

Беше неделя сутрин. В неделната притурка на вестника имаше цветна снимка на кон, прескачащ жив плет. Беше го яхнал ездач с болнаво на цвят лице и черно кепе, който хвърляше злобни погледи към съседната страница, а там надълго и нашироко се обясняваше какво да правим и какво да не правим, докато отглеждаме орхидеи. Имало стотици видове, всяка със своя история. Било известно, че царе и крале били готови да умрат, само и само да се сдобият с орхидеи. Орхидеите излъчвали неизличимата аура на фаталност. И така нататък. В статията се говореше за всичко и най-вече за философия и съдба.

Сега, след като вече бях решил да отида да потърся овцата, бях превъзбуден и не ме свърташе — исках да тръгна час по-скоро. Чувствах се за пръв път така, откакто бях прекрачил големия вододел на двайсетгодишнината си. Струпах чиниите в мивката, дадох на котарака да закуси, после набрах номера на мъжа в черния костюм. Той вдигна след шестото позвъняване.

— Дано не съм ви събудил — казах аз.

— Не се притеснявайте. Ставам рано — отвърна той. — Какво има?

— Кой вестник четете?

— Чета осем вестника, национални и местни. Но местните идват чак надвечер.

— И ги четете всичките?

— Влиза ми в работата — потвърди търпеливо мъжът. — Защо питате?

— Четете ли неделната притурка?

— Да, налага се — рече той.

— Видяхте ли снимката на коня?

— Да, видях снимката на коня — каза мъжът.

— Не ви ли се струва, че конят и ездачът мислят за две съвсем различни неща?

В стаята през телефонната слушалка се прокрадна тишина. Не се чуваше дори дишане. Беше тишина, от която те заболяват ушите.

— Заради това ли се обаждате? — попита мъжът.

— Не, просто да става разговор. Нали няма нищо лошо в това да поприказваме ей така, напосоки?

— Имаме други теми за разговор. Например овцете. — Той се прокашля. — Извинявайте, но за разлика от вас не разполагам с много свободно време. Възможно ли е да ми обясните по-бързо какво ви притеснява?

— Точно там е проблемът — отвърнах аз. — Най-просто казано, от утре смятам да тръгна да търся овцата. Дълго мислих и накрая реших да направя това. Но не виждам как иначе ще го направя, освен с бързината, която е удобна на мен. Когато говоря, ще говоря както ми харесва на мен. В смисъл имам право да говоря ей така, напосоки, ако ми се прииска. Не ми е приятно да се следи всяко мое движение, не ми е приятно да ме притискат хора без име. Е, казах каквото имах да казвам.

— Явно не си знаете мястото.

— Вие също не си знаете мястото. Вижте сега, снощи мислих дълго. И ми хрумна следното. Какво толкова притежавам, че да се чувствам в опасност? Почти нищо. Скъсах с жена си, смятам днес да напусна работа, живея под наем, нямам покъщнина, за която да си заслужава да се притеснявам. Като спестявания имам към два милиона йени, като имущество — стара кола и котарак, който вече е на доста години. Всичките ми дрехи са излезли от мода, плочите ми са допотопни. Не съм си създал име, нямам тежест в обществото, нито сексапил и талант. Вече не съм толкова млад и вечно изтърсвам глупости, за които после съжалявам. Накратко, ако заимствам вашия израз, съм един напълно посредствен човек. Какво толкова имам да губя? Ако се сещате нещо, ще ми кажете, нали?

Последва кратко мълчание. В този промеждутък махнах конеца около едно от копчетата на ризата си и нарисувах с химикалката върху бележника тринайсет звезди.

— Всеки има по нещо, което не иска да губи — подхвана мъжът. — Включително вие. А ние сме професионалисти, когато става въпрос да се открие това нещо. Хората волю-неволю имат средна точка между желанията и гордостта си. Точно както всички предмети задължително имат център на тежестта. Това е нещо, което можем да установим. Едва след като го загубят, хората си дават сметка, че то изобщо е съществувало. — Мълчание. — Но аз избързвам. Всичко това идва после. Засега ще кажа само, че не съм останал глух за думите ви. Ще се съобразя с исканията ви. Постъпете както сметнете за добре. В рамките на един месец, ясно ли е?

— Да — отвърнах аз.

— Е, в такъв случай всичко хубаво — каза мъжът.

След тези думи телефонът щракна и се затвори. То, това щракване в телефона, остави лош вкус в устата ми. За да го притъпя, направих трийсет лицеви опори и двайсет коремни преси, после измих чиниите, трупали се в продължение на три дни. След всичко това се почувствах отново едва ли не добре. В края на краищата беше приятна септемврийска неделя. Лятото се беше стопило и се беше превърнало в далечен спомен, който почти не можех да възстановя.

Облякох чиста риза, чифт дънки „Левис“ без петна от кетчуп по тях, сложих си и чорапи в същия цвят. Сресах се. Въпреки това пак не успях да върна радостното усещане, че е неделя сутрин, каквото бях изпитвал на седемнайсет години. Какво толкова се беше променило? Сигурно бях прибавил някоя и друга година.

След това изкарах от паркинга на блока фолксвагена, който, още малко, и щеше да става само за вторични суровини, отправих се към супермаркета и купих десетина кутии котешка храна, един плик котешка тоалетна, пътнически несесер с тоалетни принадлежности и бельо. В магазина за понички седнах на бар-плота и си поръчах една поничка с канела заедно с чаша безвкусно кафе. Стената точно пред плота беше покрита с огледало и аз можех да се наблюдавам безпрепятствено. Седях и си гледах лицето с преполовената поничка в ръка. Запитах се как ли ме възприемат другите. Не че имах начин да разбера, естествено. Доядох поничката и си тръгнах.

Недалеч от железопътната гара имаше туристическа агенция, където запазих две места за самолета за Сапоро на другия ден. После отидох в безистена при гарата за платнен сак и шапка, която да ме пази от дъжд. Всеки път вадех от пачката в джоба си поредната банкнота от десет хиляди йени. Пачката не показваше признаци да изтънява, колкото и банкноти да дърпах от нея. Само аз показвах признаци на притеснение. Съществуват по света и такива пари. Тежи ти да ги имаш, гадно ти е да ги харчиш, а щом свършат, се мразиш. А когато се мразиш, ти се иска да харчиш. Само дето не са ти останали пари. Не са ти останали и надежди.

Седнах на една пейка пред гарата и изпуших две цигари с твърдото решение да не мисля за парите. Площадът пред гарата беше пълен със семейства и двойки младежи, излезли да се поразходят в неделната сутрин. Докато ги оглеждах нехайно, се сетих какво ми е казала бившата ми жена, преди да се разделим — че може би е трябвало да имаме деца. На моите години със сигурност не е неразумно да имаш деца, но аз — баща? Само това оставаше! Кое дете би поискало да има баща като мен?

Изпуших още една цигара, после, стиснал във всяка ръка по един пазарски плик, си запроправях път през навалицата, за да стигна на паркинга пред супермаркета. Докато изкарваха колата, се отбих в една книжарница, където купих три книги с мека корица. За тях отидоха още две банкноти от по десет хиляди йени. Джобовете ми бяха натъпкани с дребни пари.

Върнах се у нас, изсипах всички дребни в една стъклена купа и си наплисках лицето със студена вода. Имах чувството, че откакто съм станал, е минала цяла вечност, но когато погледнах часовника, видях, че още няма и дванайсет часа.

Приятелката ми се върна в три следобед. Беше облечена в карирана риза и панталон с цвят на горчица, носеше слънчеви очила с много тъмни стъкла. Беше преметнала през рамо платнен сак като моя.

— Идвам с багажа, готова за път — оповести тя, като потупа издутия сак. — Дълго ли ще пътуваме?

— Няма да се изненадам.

Тя се излегна на канапето при прозореца, загледа се, както беше със слънчевите очила, в тавана и запали тънка ароматизирана цигара. Взех един пепелник и отидох да седна до нея. Замилвах я по косата. Появи се котаракът, който се метна на канапето и положи брадичка и предни лапи върху глезените на приятелката ми. След като на нея й омръзна да пуши, тя премести остатъка от цигарата в устата ми.

— Радваш ли се, че заминаваш? — попитах я аз.

— Да, много. Най-вече защото тръгвам с теб.

— Знаеш ли, ако не намерим овцата, няма да има къде да се върнем. Може да се наложи да пътуваме до края на живота си.

— Като твоя приятел ли?

— Предполагам. В известен смисъл всички сме в една лодка. Единствената разлика е, че той избяга по свое желание, а мен ме принуждават.

Загасих цигарата в пепелника. Котаракът надигна глава и се прозина, после пак се намести в същата поза.

— Ти приключи ли с багажа? — попита гаджето ми.

— Не, още не съм започнал. Но нямам много багаж. Няколко смени дрехи, сапун, хавлиена кърпа. Наистина не ти трябва толкова багаж. Ако имаш нужда от нещо, можеш да го купиш там. Имаме предостатъчно пари.

— Предпочитам така — подсмихна се тя и този път лукаво. — Нямам чувството, че съм тръгнала на път, ако не мъкна със себе си огромен сак.

— Сигурно се шегуваш…

През отворения прозорец екна пронизващият писък на птица, писък, какъвто не бях чувал никога дотогава. Нова птица от новото годишно време.

Върху бузата на приятелката ми падна лъч следобедно слънце. Загледах лениво как от единия към другия край на прозореца се носи бял облак. Стояхме така сякаш безкрайно.

— Какво има? — попита гаджето ми.

— Не знам как да ти обясня, но все не проумявам как така тук и сега наистина е тук и сега. И че аз наистина съм аз. Не разбирам. Винаги е било така. Чак след време нещата си идват на мястото. От десет години е все така.

— От десет години ли?

— Няма край. Нищо повече.

Тя се засмя, докато вдигаше котарака и го слагаше на пода.

— Ще го направим ли?

Любихме се на канапето. Старинно канапе, което бях купил в един магазин за вехтории. Допираш лице до него и усещаш миризмата на история. Гъвкавото тяло на приятелката ми се сля с тази миризма. Нежна и топла като смътен спомен. Отместих с пръсти косата й и я целунах по ухото. Земята потрепери. От този миг нататък времето потече като ведър ветрец.

Разкопчах всички копчета на блузата й и докато се любувах на тялото й, обхванах с длани гърдите й.

— Сега се чувствам наистина жива — каза приятелката ми.

— Ти ли?

— Ммм, тялото ми, цялото ми същество.

— А аз съм заедно с теб — рекох. — Наистина жив.

Каква изумителна тишина, помислих си. Нито звук наоколо. Всички освен нас двамата вероятно бяха отишли някъде, за да отпразнуват първата неделя на есента.

— Знаеш ли, наистина обичам това — прошепна тя.

— Ммм.

— Все едно сме на пикник, толкова е хубаво.

— На пикник ли?

— Да.

Прегърнах я и я притиснах до себе си. Сетне проврях лице през кичурите коса, за да я целуна отново по ухото.

— Тези десет години са били много дълги за теб, нали? — попита тихо тя до ухото ми.

— Доста дълги — потвърдих аз. — Много, много дълги. Всъщност безкрайни, не че съм успял да сложа точка на нещо.

Тя понадигна съвсем леко глава от страничната облегалка на канапето и се усмихна. Усмивка, която бях виждал и преди, но и да ме убиете, не мога да се сетя кога и при кого. Без дрехи жените си приличат стряскащо много. Това винаги ме е хвърляло в ужас.

— Хайде да отидем да търсим овцата — каза тя със затворени очи. — Тръгнем ли да я търсим, всичко ще си дойде на мястото.

Погледах я известно време в лицето, после се вторачих в ушите й. Обгърнато от меко следобедно сияние, тялото й беше като от старинен натюрморт.

23.

Ограничено, но упорито мислене

В шест часа тя се облече, среса се, изми си зъбите и си пръсна одеколон. Аз седях на канапето и четях „Приключенията на Шерлок Холмс“. Разказът започваше с: „Колегата ми Уотсън е ограничен доста в мисленето си, но притежава невероятно упорство.“ За начално изречение не беше зле.

— Довечера ще закъснея, не ме чакай — каза гаджето ми.

— Работа ли?

— Опасявам се, че да. Днес всъщност би трябвало да имам почивен ден, но нали знаеш как е. Извикаха ме, защото от утре изчезвам.

Тя излезе, после, след миг-два, вратата се отвори.

— А какво ще правиш с котарака, докато ни няма? — попита приятелката ми.

— Уф, съвсем ми изхвърча от главата. Но ти не се притеснявай, ще имам грижата.

Извадих на котарака мляко и бисквити със сирене. Зъбите му бяха толкова слаби, че той не можеше да сдъвче сиренето.

В хладилника нямаше нищо, което да ми се стори годно за ядене, затова отворих една бира и седнах да гледам телевизия. В новините също нямаше нищо, което да прилича на новини. В неделя вечер обикновено дават репортажи от зоологическата градина. Погледах жирафите, пандите и слоновете, после изключих телевизора и вдигнах телефона.

— Обаждам се за котарака — казах на мъжа.

— За вашия котарак ли?

— Да, имам котарак.

— Е, и?

— Ако не го оставя на някого, не мога да замина.

— Наоколо има много хотели за домашни любимци.

— Той е стар, с разклатено здраве. Един месец в клетка със сигурност ще го погуби.

Чувах нокти, които барабанят по маса.

— Е, и?

— Бих искал да се грижите за него. Имате огромна градина, все ще се погрижите за един котарак.

— И дума да не става. Шефа мрази котки, а градината трябва да привлича птици. Един котарак, и птиците няма и да припарят насам.

— Шефа е в безсъзнание, а котаракът няма сили да гони птици.

— Добре тогава. Утре сутрин в десет часа ще пратя някой от шофьорите да прибере котарака.

— Ще осигуря котешка храна и тоалетна. Той яде само тази марка, ако свърши, ви моля да купите пак от нея.

— Може би ще бъдете така любезен да кажете тези подробности на шофьора. Както, струва ми се, вече ви споменах, аз съм зает човек.

— Предпочитам да общувам с един човек. Така е ясно кой носи отговорност.

— Отговорност ли?

— С други думи, ако котаракът умре в мое отсъствие, няма да получите от мен нищо, дори и да намеря овцата.

— Хмм — каза мъжът. — Имате право. Не улучихте целта, но за аматьор се справяте доста добре. Ще си запиша, затова, ако обичате, говорете бавно.

— Не му давайте тлъсто месо. Повръща го. Зъбите му са лоши, затова не му давайте и твърда храна. Сутрин се храни с мляко и консерви котешка храна, вечер — с шепа суха храна с риба, месо или сирене. И ако обичате, му сменяйте всеки ден тоалетната. Той не я обича мръсна. Често получава разстройство, но ако не му мине до два дена, ветеринарят ще предпише лекарство, което да му дадете.

След като стигнах дотук, се ослушах — да чуя дращенето на химикалка в другия край на линията.

— Понякога получава лишеи в ушите — продължих аз, — затова веднъж на ден ги чистете с памуче, напоено със зехтин. Котаракът не обича да му чистят ушите и се дърпа, ето защо внимавайте да не му спукате тъпанчетата. Освен това, ако се притеснявате, че ще ви издере мебелите, веднъж седмично му режете ноктите. Става и с обикновени ножички. Почти сигурен съм, че няма бълхи, но за всеки случай може би е разумно от време на време да го къпете с шампоан против бълхи. Продава се по всички магазини за домашни любимци. След като го изкъпете, го подсушете с хавлиена кърпа и го срешете хубаво, а накрая включете за малко и сешоар. Иначе ще настине.

Драс-драс-драс.

— Друго?

— Това май е всичко.

Мъжът прочете точка по точка какво е записал. Беше се справил добре.

— Това ли е?

— Да.

— Добре тогава — каза мъжът.

И линията прекъсна.

Навън вече беше тъмно. Пъхнах в джоба си малко дребни пари, цигарите, запалка, обух си маратонките и излязох. В кварталната кръчма изпих една бира, докато слушах последната плоча на братя Джаксън. Изядох си пилешкия котлет, докато слушах плочата на Бил Уидърс. Пийнах кафе, докато слушах „Междузвездни войни“ на Мейнард Фъргюсън. След всичко това имах чувството, че почти не съм ял.

Взеха чашата от кафето, а аз пуснах три монети от по десет йени в платения телефон и звъннах на съдружника си. Вдигна най-големият му син, който още беше в началното училище.

— Добър ден — поздравих аз.

— Вече е „добър вечер“ — поправи ме той.

Погледнах си часовника. Беше прав, разбира се. След малко се обади и съдружникът ми.

— Как е? — попита той.

— Можеш ли да говориш? Да не ти прекъсвам вечерята?

— Да, вечеряме, но нищо. И без това не е много вкусно, пък и твоят разказ би трябвало да е по-интересен.

Повторих откъслеци от разговора с мъжа в черния костюм. Разказах за огромната лимузина и издъхващия Шеф. Не споменах овцата. Съдружникът ми нямаше да повярва, а и без това вече беше прекалено дълго и заплетено. От което, разбира се, всичко ставаше още по-объркващо.

— Нищо не схващам — призна си съдружникът ми.

— Сам разбираш, поверително е. Ако се разчуе, можеш да си имаш големи неприятности. И ти, и семейството ти… — Замълчах, след като си представих богаташкия му четиристаен апартамент, жена му с високо кръвно, двете му нагли синчета. — Знаеш как е.

— Ясно.

— При всички положения се налага утре да замина. Сигурно задълго. За един, два, три месеца. Наистина не знам. Не е изключено изобщо да не се върна в Токио.

— Ъъъ… хм.

— Затова поеми нещата във фирмата. Аз се оттеглям. Не искам да ти причинявам главоболия. Общо взето, свърших каквото можах и макар фирмата да е на двамата, ти си се нагърбил с важната част. Аз съм на заден план.

— Но ти ми трябваш… кой ще движи подробностите!

— Сплоти бойната линия и се върни към предишното състояние. Не се занимавай повече с реклама и издателска дейност. Възроди преводаческата фирма. Завчера ти ми го каза сам. Остави само една секретарка и се отърви от останалите, които са на непълен работен ден. Вече не ти трябват. Никой няма да недоволства, ако им платиш двумесечно обезщетение. Колкото до офиса, премести се в по-малък. Печалбата ще намалее, но ще паднат и разходите. И без моя дял ти ще печелиш повече, така че няма да пострадаш. Няма да се притесняваш, че експлоатираш някого, и данъците няма да са ти такъв проблем. За теб ще е идеално.

— И дума да не става — отсече той, след като известно време мълча. — Няма да се получи нищо, знам си аз.

— Ще се получи, ще видиш. С теб съм още от самото начало, затова знам, че всичко ще се нареди.

— Досега се нареждаше, защото бяхме заедно — възрази съдружникът ми. — Колкото до мен, с каквото и да се заема, не се получава нищо.

— Виж какво. Не те съветвам да разширяваш дейността. Съветвам те да я ограничиш. Да се върнеш към преводаческата фирма отпреди промишлената революция. Ти и една секретарка плюс петима-шестима преводачи на хонорар, и готово. Не виждам защо да не се справиш.

Чу се как последната монета от десет йени пада в апарата. Пуснах в процепа още три монети.

— Аз не съм като теб — знаеше си своето съдружникът ми. — Ти ще се справиш и сам. А аз не. Издънвам се, ако нямам до себе си човек, на когото да се оплаквам и с когото да обменям идеи.

Закрих слушалката с длан и въздъхнах. Пак се почна старата песен. Черната овца изяла непрочетеното писмо на бялата овца, тя пък изяла писмото на черната овца…

— Ало, ало! — извика съдружникът ми.

— Слушам те — успокоих го аз.

Чувах в другия край на линията как двете му деца се карат кой телевизионен канал да гледат.

— Помисли за децата — подканих аз. Не беше честно, но не ми бяха останали други козове. — Не можеш да си позволиш да униваш. Ако развееш бялото знаме, това означава край за всички. Щом си смятал да се опълчиш срещу света, не е трябвало да правиш деца. Стегни се, заеми се за работа, спри да пиеш.

Той мълча дълго. Сервитьорката ми даде пепелник. Показах й с ръка да ми донесе още една бира.

— Прав си — каза накрая съдружникът ми. — Ще направя всичко по силите си. Не съм убеден, че ще се получи, но…

Напълних чашата с бира и отпих една глътка.

— Всичко ще се нареди. Помисли какво беше преди шест години. Нямахме пари, нямахме връзки, а успяхме, нали? — напомних му аз.

— Както вече ти обясних, нямаш представа колко сигурен се чувствах, защото започвам заедно с теб — отвърна съдружникът ми.

— Пак ще ти се обаждам.

— Хм.

— Благодаря за всичко. Беше страхотно — рекох му.

— Хайде пак да работим заедно, щом приключиш с каквото имаш да вършиш и се прибереш в Токио.

— Ама разбира се.

После затворих.

И двамата знаехме каква е вероятността да се върна на тази работа. Ако не друго, поне с това бяхме наясно след шест години съвместна дейност.

Върнах се с бирата на масата.

Сега, след като се бях махнал от работата, усетих как ме плисва облекчение. Бавно, но сигурно опростявах нещата. Бях загубил родния си град, бях загубил юношеството си, бях загубил жена си, след три месеца щях да прехвърля трийсетте и да загубя и младостта си. Не си представях какво ще остане от мен, когато навърша шейсет. Човек не бива да мисли за тези неща. Никой не знае какво ще се случи и след един месец.

Отправих се към нас и си легнах с „Шерлок Холмс“ В единайсет угасих лампата и съм заспал бързо. Чак до сутринта не се събудих нито веднъж.

24.

Хери

В десет сутринта оная смехотворна лимузина — не лимузина, а цяла подводница — чакаше долу пред входа. От прозореца ми на третия етаж приличаше по-скоро на преобърната метална формичка за курабии. Човек можеше да направи с нея грамадна курабия, която триста деца щяха да ядат половин месец. Ние с гаджето ми седяхме на перваза и гледахме колата.

Небето беше възмутително ясно. Небе от довоенен експресионистичен филм. Без нито едно облаче, като огромно око с изрязан клепач. Хеликоптерът в далечината изглеждаше съвсем мъничък.

Затворих всички прозорци, изключих хладилника и дръпнах ръчката на газта. Прането — внесено, леглото — заметнато с чаршаф, нелепото количество тоалетни принадлежности — подредени като в аптека при мивката. Наемът — платен за два месеца напред, абонаментът на вестника — прекратен. Погледнах от входната врата безжизненото жилище. За миг си спомних четирите години брачен живот, прекарани тук, спомних си за децата, които така и не бяхме направили с жена ми.

Вратата на асансьора се отвори и приятелката ми ме повика. Затворих металната врата.

Докато ни чакаше, шофьорът лъскаше усърдно със сух парцал предното стъкло. Колата без една-единствена прашинка по нея лъщеше на слънцето с изпепеляващ неземен блясък. Само да я докоснеш, и ще се опариш.

— Добро утро — поздрави шофьорът.

Същият набожен шофьор отпреди два дни.

— Добро утро — отвърнах аз.

— Добро утро — каза и гаджето ми.

Държеше котарака. Аз пък носех котешката храна и сака с котешката тоалетна.

— Страхотно време, нали? — добави шофьорът и погледна небето. — Как ли да се изразя… кристално ясно е.

Аз кимнах.

— Когато става толкова ясно, Божиите послания достигат с лекота до всички — предположих.

— Нищо подобно — възрази с усмивка шофьорът. — Посланията вече са във всичко. В цветята, в камъните, в облаците…

— А в колите?

— И в колите.

— Но колите се правят в заводи — напомних аз съвсем в свой стил.

— Който и да ги произвежда, в тях се проявява Божията воля.

— Както и в лишеите по ушите? — не остана по-назад и гаджето ми.

— Както и в самия въздух — поправи я шофьорът.

— В такъв случай в колите, произвеждани в Саудитска Арабия, се проявява Аллах.

— В Саудитска Арабия не произвеждат коли.

— Така ли? — възкликнах пак аз.

— Да.

— Ами колите, произвеждани в Щатите за износ в Саудитска Арабия? Кой бог се проявява в тях? — поинтересува се приятелката ми.

Труден въпрос.

— Виж какво, трябва да му кажем за котарака — метнах й аз спасителен пояс.

— Какво сладко коте, а? — възкликна също с облекчение шофьорът.

Котаракът беше всякакъв, но не и сладък. Всъщност беше точно обратното с проскубаната козина, наподобяваща износен килим, с върха на опашката, огънат под ъгъл от шейсет градуса, с пожълтелите зъби, с дясното око, което след раната отпреди три години сълзеше толкова силно, че животинката недовиждаше. Беше си съмнително, че ще различи маратонка от картоф. Възглавничките на лапите му бяха целите в мазоли, ушите му бяха заразени с лишеи и от старост той пърдеше поне по двайсет пъти на ден. Беше прекрасно младо коте, когато жена ми го намери под една пейка в парка и го донесе у нас, но от няколко години крееше все повече. Точно като топка за боулинг, плъзгаща се към улея. Освен това си нямаше име. Нямах представа дали това притъпява или задълбочава трагедията му.

— Хубаво котенце, писи-писи — рече шофьорът, без да протяга ръка. — Как се казва?

— Няма си име.

— А как го наричате?

— Никак — отвърнах аз. — Караме така.

— Но котаракът не е някаква буца, която седи на едно място. Движи се по своя воля, нали? Наистина е много странно нещо, което се движи по своя воля, да си няма име.

— И херингата плува по своя воля, но никой не й дава име.

— Първо, няма емоционална връзка между херингата и човека, и второ, и да й дадете име, тя няма да го познае, дори и да го чуе.

— Излиза, че животните, които не само се движат по своя воля и споделят с хората чувства, но освен това имат зрение и слух, заслужават имена?

— Да, точно така — кимна доволен няколко пъти шофьорът. — Какво ще кажете? Дали да не избързам и да не му дам име на малкото юначе?

— Нямам нищо против. Но какво име?

— Например Хери. Отнасяли сте се към него като към херинга.

— Звучи добре — отбелязах аз.

— Видяхте ли! — възкликна шофьорът.

— Какво ще кажеш? — попитах аз приятелката си.

— Звучи добре — повтори тя. — Все едно присъствам на сътворението на небето и на земната твърд.

— Нека бъде Хери — склоних аз.

— Ела насам, Хери — подкани шофьорът и взе котарака.

Той се уплаши, ухапа го по палеца, после пръдна.

Шофьорът подкара към летището. Котаракът се возеше кротко до него на предната седалка. От време на време пърдеше. Разбирахме покрай това, че шофьорът току отваряше прозореца. През това време аз му давах указания за котарака. Как да му чисти ушите, къде се продава дезодорант за котешки тоалетни, колко храна да му дава, ей такива неща.

— Не се притеснявайте — успокои ме мъжът. — Ще се грижа за него. Все пак съм му кръстник.

Пътищата бяха изненадващо безлюдни. Автомобилът се носеше към летището като есетра, устремила се нагоре по течението, за да си хвърли хайвера.

— Защо корабите са с имена, а самолетите — не? — попитах аз шофьора. — Защо само „Полет 971“ и „Полет 326“, а не „Камбанка“ и „Маргаритка“?

— Вероятно защото самолетите са повече от корабите. Серийно производство.

— Недоумявам. Почти всички кораби също са серийно производство и нищо чудно да са повече от самолетите.

— Все пак… — подхвана шофьорът, после няколко секунди мълча. — Реалистично погледнато, никой няма да седне да дава имена на всеки градски автобус.

— Аз пък съм на мнение, че ще бъде чудесно, ако всеки градски автобус си има име — намеси се гаджето ми.

— Но дали пътниците няма да започнат да избират автобусите, на които искат да се качат? За да стигнат от Шинджуку до Сендагая, те ще предпочетат „Антилопа“, а не „Муле“.

— Ти какво мислиш? — попитах аз гаджето си.

— Наистина ще помисля хубаво, преди да се кача на „Муле“ — призна си тя.

— Я си помислете за клетия водач на „Муле“ — изрази шофьорът мнението на всички водачи по света. — Каква вина има той?

— Добре казано — отбелязах аз.

— Въпреки това пак ще се кача на „Антилопа“ — вметна приятелката ми.

— Ето на — рече шофьорът. — Точно така ще стане. Имената на корабите са се появили още преди серийното производство. Всъщност това е като да даваш имена на конете. Ето защо самолетите, на които се гледа като на коне, всъщност си имат имена. Например „Духът на св. Луи“ и „Енола Гей“. Тук имаме съвсем истинско съзнателно отъждествяване.

— А това означава, че основно понятие е животът.

— Именно.

— И при даването на име предназначението като такова стои на второ място.

— Точно така. За да се изрази предназначението, са достатъчни и числата. Да вземем например евреите в Освиенцим.

— Дотук добре — отбелязах аз. — Да кажем, че даването на име всъщност се опира на съзнателното отъждествяване с живи същества. Защо тогава железопътните гари, парковете и стадионите за бейзбол също са с имена, нали не са живи същества?

— Как така защо? Защото ще настъпи хаос, ако гарите си нямат имена.

— Не, не говорим за предназначението. Бих искал да ми обясните по принцип.

Шофьорът се замисли сериозно. Не забеляза, че светофарът от червен е станал зелен. Кемперът зад нас наду клаксона — началото на „Великолепната седморка“.

— Предполагам, защото не са взаимозаменяеми. Така например има само една гара „Шинджуку“ и вие не можете да я замените с гара „Шибуя“. Това, че не са взаимозаменяеми, означава, че не са серийно производство. Тези два момента ясни ли са?

— Но наистина щеше да е забавно, ако гара „Шинджуку“ беше в Екода — отбеляза приятелката ми.

— Ако гара „Шинджуку“ беше в Екода, тя щеше да се казва гара „Екода“ — възрази шофьорът.

— Но пак ще имаме линията „Одакю“ — каза приятелката ми.

— Да се върнем към началото на спора — приканих аз. — Ако гарите бяха взаимозаменяеми, какво щеше да означава това? Ако всички големи железопътни гари в страната бяха сглобяеми сгради серийно производство и гара „Шинджуку“ можеше да се замени с гара „Токио“?

— Много просто. Ако гарата е в Шинджуку, ще се казва гара „Шинджуку“, ако е в Токио, ще се казва гара „Токио“.

— И така, в случая говорим за името не на физически обект, а на функция. На роля. Това не е ли предназначение?

Шофьорът замълча. Този път обаче не умува дълго.

— Знаете ли какво мисля аз? — попита той. — Мисля, че може би трябва да погледнем на въпроса по-сърдечно.

— В смисъл?

— В смисъл че градовете, парковете, улиците, гарите, стадионите и кинотеатрите си имат имена, нали така? Всички те са получили име като компенсация за това, че са закрепени на едно място.

Нова теория.

— Да предположим — подхванах аз, — че съзнанието ми бъде напълно заличено и аз бъда закрепен на едно място — ще заслужавам ли някакво сложно име?

Шофьорът погледна лицето ми в огледалото за обратно виждане. Погледна ме подозрително, сякаш му залагам капан.

— Закрепен на едно място ли?

— Да предположим, че застина на едно място. Като Спящата красавица.

— Но вие вече си имате име.

— Прав сте — казах аз. — Щях да забравя.

На летището си получихме при регистрацията бордните карти и се сбогувахме с шофьора. Той искаше да изчака и да ни изпрати, но до полета оставаше още цял час и половина, затова мъжът капитулира и си тръгна.

— Голям образ — каза приятелката ми.

— Знам едно място, където има само такива като него — съобщих аз. — Кравите там се разхождат и търсят клещи.

— Звучи като „У дома в пампасите“.

— Може би — съгласих се аз.

Отидохме в ресторанта на летището и седнахме да обядваме, макар и да беше рано. За мен скариди, запечени с галета и сирене, за приятелката ми — спагети. Загледах как „747“ и „Трайстар“ излитат и се устремяват надолу към земята, тласкани от земното притегляне, което изглеждаше съдбовно. През това време гаджето ми оглеждаше подозрително слепналите се спагети, които ядеше.

— Мислех, че в самолетите винаги дават храна — отбеляза умърлушена приятелката ми.

— А, не — отвърнах аз и зачаках парещата буца галета със сирене в устата ми да изстине, после глътнах малко вода. Безвкусно, но горещо. — Дават храна само на международните полети. Както и на по-дългите вътрешни. Но не бих казал, че е някакво пиршество.

— А филми?

— Какви филми! До Сапоро се лети само час.

— Значи не ти дават нищо.

— Нищичко. Седиш си на мястото, четеш си книгата и пристигаш закъдето си тръгнал. Същото, както с автобус.

— Но без светофари.

— Без светофари.

— Страхотно — въздъхна приятелката ми.

После сложи вилицата върху спагетите — половината си останаха недокоснати.

— Важното в случая е, че пристигаш по-бързо. С влак е дванайсет часа.

— И къде отива спестеното време?

Аз също се отказах, оставих преполовената порция и поръчах две кафета.

— Спестеното време ли?

— Нали каза, че самолетът ти спестява над десет часа. И къде отива цялото това време?

— Времето не отива никъде. Само се увеличава. Можем да използваме тези десет часа, както сметнем за добре — в Токио или Сапоро. С десет часа можем да изгледаме четири филма, да се нахраним два пъти и така нататък. Нали?

— А ако не ни се ходи на кино и не ни се яде?

— Това си е твой проблем. Не ти е виновно времето.

Тя прехапа устна и двамата погледнахме към тантурестите корпуси на „747“ върху тармака. „747“ винаги са ми приличали на дебелата грозна старица от квартала, където навремето живеех. Огромни увиснали гърди, отекли крака, набръчкано деколте. Като място летището беше много подходящо за сборен пункт на стариците. На десетки старици, които една по една идват и си отиват. Пилотите и стюардесите, които, отметнали високо глава, сновяха напред-назад из фоайето, изглеждаха странно плоски, сякаш бяха изрязани от картон в игра на малки момиченца. Волю-неволю си помислих, че „747“ не приличат на „Дъглас Ди Си-7“ и на „Френдшип — 7 Дейс“, но всъщност може би си приличаха.

— И така, времето разширява ли се? — не се отказваше гаджето ми.

— Не, времето не се разширява — отговорих й. Казах го именно аз, но защо ли гласът не прозвуча като моя? Прокашлях се и си изпих кафето. — Времето не се разширява.

— Но всъщност се увеличава, нали? Самият ти каза, че става повече.

— Но само защото времето, необходимо за пътя, е намаляло. Като обща величина времето не се променя. Единствената разлика е, че ти можеш да изгледаш повече филми.

— Ако ми се гледат филми — добави тя.

Веднага щом пристигнахме в Сапоро, наистина изгледахме цели два филма.

Част седма

Историята с хотел „Делфин“

25.

Пътуването приключва в киносалон.

След това — хотел „Делфин“

През целия полет приятелката ми седя до прозореца и гледа надолу към пейзажа. Аз седях до нея и четях „Приключенията на Шерлок Холмс“. През цялото време — нито едно облаче, самолетът се плъзгаше по сянката си върху земята. Или, по-точно, понеже ние бяхме вътре в самолета, нашите сенки също присъстваха в сянката на самолета, препуснал над планини и поля. Което означаваше, че и ние сме се отпечатали върху земята.

— Онзи човек наистина ми беше симпатичен — каза гаджето ми, след като си изпи портокаловия сок.

— Кой човек?

— Шофьорът.

— Хмм — отвърнах аз, — на мен също ми беше симпатичен.

— И какво страхотно име — Хери.

— Определено. Страхотно име. С него котаракът вероятно ще се чувства по-добре, отколкото се е чувствал някога с мен.

— Не котаракът, а Хери.

— Добре де, Хери.

— Защо за толкова време не си му дал име?

— Защо ли наистина? — учудих се и аз. — После запалих със запалката с овцата една цигара. — Вероятно просто не обичам имена. Не виждам какво лошо има в това да ме наричаш „ти“ или аз да те наричам „теб“ или нас — „нас“, и тях — „тях“.

— Хм — каза тя. — Но на мен думата „ние“ не ми харесва. Сякаш е от ледниковия период.

— От ледниковия период ли?

— Звучи като „Ние отиваме на юг“ или „Ние сме на лов за мамути“, или…

Когато излязохме от летище „Читозе“, беше по-студено, отколкото очаквахме. Аз облякох над тениската памучна риза, а приятелката ми — плетено елече над блузата. По тези земи есента беше дошла цял месец по-рано, отколкото в Токио.

— Не се предполагаше да се озовем в ледниковия период, нали? — попита тя, докато пътувахме с автобуса към Сапоро. — Ти ходиш на лов за мамути, аз гледам децата.

— Определено звучи примамливо — отбелязах аз.

След малко приятелката ми заспа, оставяйки ме да гледам през прозореца на автобуса безкрайното шествие на гъстата гора от двете страни на пътя.

Първото, което направихме, след като пристигнахме в града, беше да влезем в едно кафене.

— Дай още отсега да определим основните насоки — подканих аз. — Ще се наложи да се разделим. Аз ще тръгна да търся мястото, където е направена снимката. А ти ще издирваш овцата. Така спестяваме време.

— Много прагматично.

— Ако всичко върви добре — поправих я аз. — При всички положения ти можеш да се заемеш с най-големите овцевъдни стопанства на Хокайдо и да проучиш породите овце. Може би ще откриеш всичко, каквото ти трябва, в някоя държавна служба или местна библиотека.

— Обичам библиотеките — заяви гаджето ми.

— Радвам се.

— Още отсега ли да започна?

Аз си погледнах часовника. Три и половина.

— Не, вече става късно. Ще започнем от утре. Днес ще караме по-спокойно, ще намерим къде да отседнем, ще вечеряме, ще се изкъпем и ще се наспим.

— С удоволствие бих гледала някой филм — вметна тя.

— Филм ли?

— Какво ще правим с цялото това време, което спестихме със самолета?

— Права си — съгласих се аз.

И така, влязохме в първото кино, което ни се изпречи пред очите.

Оказа се, че ще гледаме два филма, криминале и нещо окултно. В киното нямаше почти никого. От цяла вечност не бях виждал толкова празно кино. Колкото да минава времето, преброих хората в салона. Осем заедно с нас. Във филмите имаше повече герои.

А самите филми бяха пълни с ужасии. Бяха от вида, при който ти иде да се обърнеш кръгом и да си излезеш веднага след ревящия лъв на „Метро Голдуин Майър“ Направо не проумявам как изобщо е възможно още да има такива филми.

Първо ни пуснаха окултния. Дяволът, който живее във влажната, усойна изба на градската църква и манипулира нещата чрез малодушния свещеник, превзема града. Истинският въпрос обаче беше за какво изобщо му е притрябвало да го превзема тоя град. Той си беше доста окаян — няколко улици, заобиколени от ниви.

Въпреки това дяволът беше като обсебен от града и изпадна в ярост, когато последното момиченце отказа да се покори на властта му. А щом се вбеси, тялото му затрепери като тресящо се зелено желе. Да ви призная, имаше нещо трогателно в тази ярост.

Застаряващият мъж пред нас хъркаше, та се късаше. Най-вдясно някакви се натискаха като луди. Зад нас някой се изпърдя мощно. Толкова мощно, че застаряващият мъж спря да хърка за миг. Две гимназистки се изкикотиха.

Инстинктивно се сетих за Хери. И чак когато се сетих за него, осъзнах, че всъщност сме напуснали Токио и сега сме в Сапоро.

Странна работа.

Някъде посред тези мисли съм заспал. Срещнах насън зеления дявол, но този път той изобщо не беше трогателен. Само мълчеше, а аз наблюдавах машинациите му.

През това време филмът бе свършил, запалиха осветлението и аз се събудих. Всички в салона се прозяваха като по заповед. Аз отскочих до бюфета и купих сладолед за двамата. Беше на камък, явно бе останал от миналото лято.

— През цялото време ли спа?

— Ъхъ — потвърдих аз. — Как беше?

— Доста интересно. Накрая целият град се взриви.

— Ау!

В киносалона цареше мъртвешка тишина. По-скоро всичко около нас беше обгърнато от мъртвешка тишина. Нещо, което не се среща често.

— Я кажи, нямаш ли чувството, че тялото ти сякаш се пренася някъде? — попита приятелката ми.

След като го спомена, наистина изпитах такова чувство. Тя ме хвана за ръката.

— Хайде да постоим така. Страх ме е.

— Добре.

— Ако не стоим така, можем да се пренесем някъде другаде. На някакво шантаво място.

Когато в киносалона отново стана тъмно и започнаха предстоящите атракции, аз отместих косата й встрани и я целунах по ухото.

— Всичко е наред. Не се страхувай.

— Вероятно си прав — прошепна приятелката ми. — Може би трябваше все пак да се качим на превозно средство с име.

През следващия час и половина, от началото до края на филма стояхме в тъмното в това състояние на тих унес. През цялото време тя беше отпуснала глава върху рамото ми. То се затопли и се навлажни от дъха й.

Излязохме от киното и след като я прегърнах, тръгнахме по осветените от лампите улици. Чувствахме се по-близки от всякога. Суетнята на минувачите ни вдъхваше спокойствие: горе на небето мъждукаха бледи звезди.

— Да не сме сбъркали града? — попита приятелката ми.

Аз погледнах нагоре към небето. Полярната звезда си беше където трябваше да бъде, но кой знае защо приличаше на фалшива Полярна звезда. Прекалено голяма, прекалено ярка.

— Странно — казах аз.

— Имам чувството, че нещо не е наред — сподели приятелката ми.

— Така е, когато попаднеш в нов град. Тялото ти не може да свикне веднага.

— Но след известно време свикваш, нали?

— След два-три дни ще се чувстваш добре — обещах аз.

Щом се уморихме да се разхождаме, влязохме в първия ресторант, който видяхме, пихме наливна бира и поръчахме сьомга и картофи. Бяхме тръгнали напосоки и бяхме извадили късмет. Бирата наистина беше пивка, а храната — много вкусна.

— Е, какво ще кажеш, дали да не си изберем къде ще отседнем? — попитах аз след кафето.

— Вече си представям мястото — отвърна гаджето ми.

— Как изглежда?

— Все едно. Намери списък на хотелите и ми чети поред имената.

Помолих един от сервитьорите да донесе „Жълти страници“ и зачетох имената в раздела „Хотели, къщи за гости“. След четирийсет имена приятелката ми ме спря.

— Ето го.

— Кой?

— Последния, който прочете.

— Хотел „Делфин“ — казах аз.

— Ето там ще отседнем.

— За пръв път го чувам.

— Но аз не си представям да отседнем другаде.

Пак се зачетох в указателя, след това набрах номера на хотел „Делфин“. Вдигна мъж с неясен глас, който обясни, че разполагали с двойни и с единични стаи. Попитах имат ли други освен двойните и единичните. Не, нямали. Имали само двойни и единични. Объркан, направих резервация за двойна стая. Цената: четирийсет на сто по-малко, отколкото бях очаквал.

Хотел „Делфин“ се намираше на три пресечки западно и на една пресечка южно от киното, където бяхме ходили. Беше малък и напълно незабележим. Незабележимостта му беше метафизична. Нямаше неонова реклама, нямаше и надпис, нямаше дори истински вход. До остъклената врата, която приличаше на служебен заден вход, имаше медна табелка, на която пишеше ХОТЕЛ „ДЕЛФИН“. Нямаше дори картинка на делфин.

Сградата беше пететажна, но преспокойно можеше да е и грамадна кибритена кутия, обърната на една страна. Не беше кой знае колко стара, но въпреки това бе изумително занемарена. Вероятно са я построили такава — занемарена.

Това беше нашият хотел „Делфин“.

Но приятелката ми явно се влюби в него още в мига, в който го видя.

— Хотелът не е лош, нали? — попита тя.

— Не е лош ли? — повторих аз сопнато думите й.

— Уютен, без излишен лукс.

— Без излишен лукс — казах и аз. — Сигурен съм, че под „лукс“ разбираш чисти чаршафи, мивка, която не тече, климатик, който работи, сравнително мека тоалетна хартия, нов сапун и пердета, които да те предпазват от слънчев удар.

— Винаги гледаш на нещата откъм лошата им страна — засмя се приятелката ми. — Така и така не сме дошли като туристи.

След като отворих вратата, видях, че фоайето е по-просторно от очакваното. В средата имаше канапета и голям цветен телевизор — даваха игра, в която се решаваше кръстословица. Не се виждаше жива душа.

От двете страни на входната врата имаше големи декоративни растения в саксии с посърнали, почти кафяви листа. Застанах на прага и започнах да оглеждам всичко. Фоайето всъщност не бе така просторно, както ми се беше сторило в началото. Изглеждаше голямо, защото в него нямаше почти никакви мебели. Канапета, часовник с кутия и огледало. Нищо друго.

Отидох да огледам часовника и огледалото. И двата бяха подарък — спомен от едно или друго събитие. Часовникът изоставаше със седем минути, в огледалото главата ми изглеждаше изкривена върху тялото.

Канапетата бяха почти толкова запуснати, както и самият хотел. Килимът беше в непривлекателно оранжево, от типа оранжево, който ще получите, ако оставите някоя избеляла черга една седмица на дъжда, а после я хвърлите в мазето, докато не хване мухъл. Това беше оранжево от първите дни на „Техниколор“.

След като се взрях, видях, че на едно от креслата като изсушена риба се е проснал плешивеещ застаряващ мъж, който беше заспал на него. В началото си помислих, че е мъртъв, но носът му помръдна. В горния край на носа се виждаха вдлъбнатинки от очила, ала самите очила ги нямаше наоколо. Което означаваше, че мъжът не е заспал, докато е гледал телевизия. Нямаше логика.

Застанах при рецепцията и надзърнах от другата страна на плота. Там нямаше никого. Приятелката ми натисна звънеца. Той прокънтя из цялото фоайе.

Изчакахме трийсет секунди, но не получихме отговор. Мъжът на креслото не се и помръдна.

Приятелката ми натисна още веднъж звънеца.

Сега вече мъжът на креслото промърмори. Така, сякаш се укоряваше. После отвори очи и ни погледна невиждащо.

Тя натисна звънеца трети път — вече по-сериозно.

Мъжът скочи и се втурна през фоайето. Промуши се покрай мен и отиде зад плота на рецепцията. Беше администраторът.

— Какъв ужас — каза той. — Наистина какъв ужас. Да заспя, докато съм ви чакал.

— Извинявайте, че ви събудихме — казах аз.

— Не се притеснявайте — отвърна администраторът.

Извади регистрационна карта и химикалка. Горният край на кутрето и на средния пръст на лявата му ръка липсваше.

Написах върху картата името си, но после размислих, смачках я и я пъхнах в джоба си. Взех друга карта и на нея вече написах фалшиво име и адрес. Най-обикновено име и адрес, които обаче ставаха за измислени набързо име и адрес. Срещу графата „професия“ посочих, че съм брокер на недвижими имоти.

Администраторът взе очилата с целулоидни рамки и дебели стъкла, които беше оставил при телефона, и се взря напрегнато в регистрационната карта.

— Сугинами, Токио… на 29 години, брокер на недвижими имоти.

Извадих от джоба си хартиена салфетка и избърсах мастилото по пръстите си.

— В командировка ли сте тук? — попита администраторът.

— В нещо като командировка — отвърнах аз.

— За колко дни?

— За един месец — казах му.

— За един месец ли? — Той ме погледна така, сякаш виждаше празен бял лист за рисуване. — Ще останете цял месец?

— Има ли нещо лошо в това?

— Не, няма нищо лошо, но, хм, бихме искали да ни се плаща за три дни напред.

Оставих на пода платнения сак, преброих двайсет банкноти от по десет хиляди йени и ги сложих върху плота на рецепцията.

— Имам още, ако тези не достигат — обясних.

Администраторът взе банкнотите с трите пръста на лявата си ръка и ги преброи с дясната. После издаде касова бележка.

— Каква стая предпочитате?

— Ако е възможно, ъглова, далеч от асансьора.

Мъжът се обърна и присви очи срещу дъската с ключовете. След дълго суетене избра стая 406. Почти всички ключове си бяха по местата. Този хотел „Делфин“ беше самото въплъщение на успеха.

Нямаше такива глезотии като пиколо, затова си отнесохме сами саковете до асансьора. Както се изрази приятелката ми, никакъв излишен лукс. Асансьорът трепереше като голямо псе с болни бели дробове.

— За по-дълъг престой нищо не може да се сравнява с малкия хотел с основни удобства.

„Малък хотел с основни удобства“ — звучеше добре. Сякаш беше взето от раздела „Пътешествия“ в дамски моден журнал: „След дълъг път не ви трябва друго, освен малък хотел с основни удобства.“

Въпреки това първото, което направих, след като отворих вратата на малката ни хотелска стая с основни удобства, беше да грабна чехъла, за да размажа една хлебарка, която пъплеше по рамката на прозореца. После вдигнах два срамни косъма, които бяха паднали при долния край на леглото, и ги хвърлих в кошчето. За мен беше ново изживяване да видя хлебарка в Хокайдо. През това време приятелката ми пусна ваната да се пълни. Повярвайте, кранът беше от най-шумните.

— Казвах ти аз, трябваше да отседнем в по-добър хотел — изкрещях й, след като отворих вратата на банята. — Имаме предостатъчно пари.

— Не става въпрос за пари. Издирването на овцата започва оттук. И недей да спориш, трябва да тръгнем оттук.

Изтегнах се на леглото и изпуших една цигара, после включих телевизора и защраках каналите, накрая го изключих. Единственото прилично нещо тук беше рецепцията. Водата в банята спря да тече и оттам полетяха дрехите на гаджето ми, последвани от звука на ръчния душ.

Раздалечих завесите на прозорците и погледнах към мрачната менажерия от сгради, точно толкова неразбираеми, както и нашият хотел „Делфин“. Макар и вече да беше девет часът, виждах зад малкото осветени прозорци хора, които работеха усърдно. Не можех да разбера какво точно правят, но никой не изглеждаше особено щастлив. В техните очи, разбира се, и аз сигурно изглеждах малко умърлушен.

Пак дръпнах завесите и след като се върнах на леглото, се претърколих на твърдите като асфалт колосани чаршафи и се замислих за бившата си жена. Замислих се за мъжа, с когото тя живееше сега. Знаех почти всичко, което имаше да се знае за него. В края на краищата навремето ми е бил приятел, то оставаше да не знам! На двайсет и седем години. Не много известен джаз китарист, но достатъчно добър, доколкото може да е добър един не много познат джаз китарист. Не беше лошо момче. Но не притежаваше стил. Мяташе се ту между Кени Бъръл и Би Би Кинг, ту между Дари Кориуел и Джим Хол.

Направо не проумявах защо бившата ми жена се вдигна и избра него. Да, хората все се различават по едно или друго. Но единственото, по което той ме превъзхождаше, беше, че знаеше да свири на китара, а единственото, по което го превъзхождах аз, бе, че знаех да мия чинии. Повечето китаристи не могат да мият чинии. Ще си съсипят пръстите и тогава вече край на всичко.

После се усетих, че мисля как съм правил секс с бившата си жена. Опитах се по подразбиране да преброя колко пъти сме правили секс за четири години брачен живот. В най-добрия случай се получаваше някакво приблизително число, а какъв е смисълът от приблизителните числа? Жалко, че не съм си водил дневник. Или поне не съм си отбелязвал в тефтерчето. Тогава щях да имам точно число. Точните числа придават на нещата усещането за реалност.

Бившата ми жена си водеше точна сметка за секса. Не че попълваше дневник. Още от първата година си записваше в една тетрадка точната дата на цикъла си и включваше и секса като допълнителен ориентир. Тетрадките бяха общо осем на брой и тя ги държеше всичките в заключено чекмедже заедно с важни документи и снимки. Не ги показваше на никого. Единственото, което знам, е, че си е отбелязвала и секса. Нямам представа какво и колко е писала. И сега, след като вече не сме заедно, вероятно няма да разбера никога.

— Ако умра — ми каза тя, — изгори тетрадките. Залей ги с бензин и ги подпали, докато станат на пепел, а после ги закопай. Няма да ти простя никога, ако остане и една-единствена дума.

— Но нали аз съм мъжът, който спи с теб. Познавам тялото ти едва ли не сантиметър по сантиметър. От какво толкова те е срам чак сега?

— Клетките в тялото се обновяват всеки месец. Дори в този миг — обясни тя и сложи пред очите ми кокалеста длан. — Почти всичко, което смяташ, че знаеш за мен, не е нищо повече от спомени.

Ако не броим месеца и малко отгоре преди развода ни, тази жена беше невероятно подредена в мисленето си. Гледаше напълно реалистично на живота си. А това ще рече, че никоя врата, която веднъж е била затворена, не се отваряше отново, нито пък имаше врата, която по правило да се оставя отворена.

Сега единственото, което знам за нея, са спомените. И тези спомени избледняват все повече и повече в далечината като сложени на погрешно място клетки. Дали всичко се свеждаше до биологията?

26.

На сцената излиза Овчия професор

На другата сутрин се събудихме в осем, облякохме се набързо, слязохме с асансьора и отидохме да закусим в съседното кафене. Не, в хотел „Делфин“ нямаше кафене.

— Както казах и вчера, ще се разделим — напомних аз и подадох на приятелката си копие от снимката с овцете. — Ще използвам планината отзад, дано ни отведе на мястото, което търсим. А ти издири местата, където отглеждат овце. Знаеш какво да правиш. Добре дошла е всяка следа, всичко, колкото и дребно да е то. Все е за предпочитане пред това да претърсваме слепешката педя по педя целия остров Хокайдо.

— Спокойно. Остави на мен.

— Добре, довечера ще се видим в хотела.

— Стига си се притеснявал толкова, де — рече тя, докато си слагаше слънчевите очила. — Фасулско е, ще намерим овцата.

То се знае, че изобщо не беше фасулско. Никога не става така. Отидох до Териториалната туристическа служба, обиколих най-различни туристически информационни бюра и агенции, поразпитах в Сдружението на планинарите. Като цяло проверих всички места, свързани по един или друг начин с туризма и планините. Никой не помнеше да е виждал някога планината върху фотографията.

— Изглежда доста обикновена — казваха всички. — Пък и на снимката се вижда само част от нея.

Скъсах се да обикалям и това, общо взето, беше всичко, което открих — че ще бъде трудно планината да се разпознае, при положение че не се открояваше нищо и че се виждаше само част от нея.

Влязох в една книжарница и купих „Планините на Хокайдо“ и атлас на острова, после отидох в едно кафене, поръчах си две безалкохолни напитки с джинджифил и разгледах покупките. Колкото до планините, в Хокайдо имаше невероятно много и всички бяха почти еднакви на цвят и форма. Опитах се да сравня планината върху снимката на Плъха с всяка от планините в книгата — след десет минути ми се маеше главата. Не се утеших особено, след като узнах, че планините в книгата са съвсем малка част от планините в Хокайдо. Това се усложняваше от факта, че гледана от определен ъгъл, една планина даваше съвсем различна представа, отколкото ако я видиш от друг ъгъл.

„Планините са живи същества — пишеше авторът в предговора към книгата. — В зависимост от ъгъла, под който ги гледаш, от годишното време, от часа, от състоянието на наблюдаващия и от куп други неща те всъщност променят вида си. Ето защо е много важно да приемем, че е възможно да опознаем планината само от една страна, само в едно малко нейно проявление.“

— Страхотно, няма що! — възкликнах на глас.

Неизпълнима задача. Когато в пет часа камбаните забиха, излязох и седнах на една пейка, за да похапна пуканки заедно с гълъбите.

Усилията на приятелката ми да събере някаква информация се бяха увенчали с повече плодове, но в крайна сметка и те не ни даваха нищо. По време на скромната вечеря в един ресторант зад хотел „Делфин“ ние с нея сравнихме записките си за изпитанията и перипетиите през деня.

— В отдел „Животновъдство“ в местната управа не знаеха почти нищо — съобщи гаджето ми. — Спрели са да водят статистика за овцете. Овцевъдството не било изгодно. Най-малкото в големи стопанства и овцевъдството на открити пасища.

— В известен смисъл това улеснява търсенето.

— Всъщност не. Хората и досега отглеждат овце и дори има съюз на овцевъдите, с който властите поддържат връзка. Но е трудно да водят на отчет средните и малките овчарници. Хората държат по няколко овце, точно както гледат кучета и котки. Не знам доколко ще ни свършат работа, но все пак записах адресите на трийсет овцевъди, включени в списъка на отдела, документацията обаче е отпреди четири години и доста от хората сигурно са се преместили. Нали знаеш, политиката на Япония в селското стопанство се мени на всеки три години.

— Страхотно, няма що — въздъхнах аз над бирата. — Както личи, сме се оказали в задънена улица. На Хокайдо явно има над сто планини, които си приличат, а състоянието на овцевъдството е тъмна Индия.

— Това е първият ден. Току-що сме започнали.

— Тези твои уши не разбраха ли вече?

— Засега няма какво да разбират — възрази приятелката ми, както ядеше варена на тих огън риба и супа мизо. — Ако не друго, това поне го знам. Отчайвам се само когато съм объркана или съм душевно притеснена. Нашият случай обаче не е такъв.

— Спасителният пояс се появява само когато си на път да се удавиш ли?

— Точно така. Засега съм доволна, че правя всичко това заедно с теб, а докато съм доволна, нямам намерение да се отчайвам. Само от нас зависи да открием със собствени сили овцата.

— Не знам — отвърнах аз. — В известен смисъл, ако не намерим овцата, ще загазим не на шега. В какво, не мога да кажа, но щом ония типове твърдят, че ще ни издирят, можеш да бъдеш сигурна, че наистина ще го направят. Професионалисти са. Дори и Шефа да умре, организацията пак ще си съществува, а мрежата им е обхванала като канализацията цяла Япония. И тогава зле ни се пише. Колкото и тъпо да изглежда, истината е такава.

— Звучи като „Нашествениците“.

— Смешно е, знам. Но не можеш да отречеш, че вече сме се забъркали. В началото се бях забъркал само аз, сега обаче и ти влизаш в сметките. Пак ли нямаш усещането, че си на път да се удавиш?

— Виж какво, обичам такива неща. От мен да го знаеш, по-забавно е, отколкото да спиш с непознати, да си подлагаш ушите за снимки и да четеш коректури на биографични речници. Това е то, животът.

— А това ще рече — прекъснах я аз, — че не се давим, значи нямаме и спасителни пояси.

— Точно така. Само от нас зависи да намерим овцата. Всъщност и двамата не сме оставили зад себе си кой знае какво.

Може би наистина беше така.

Прибрахме се в хотела и имахме сношение. Обичам думата „сношение“. Тя предполага само ограничен обхват възможности.

Третият и четвъртият ни ден в Сапоро започнаха и завършиха без никакъв успех. Ставахме в осем, закусвахме, разделяхме се за през деня, после, щом се мръкнеше, обменяхме информация, докато вечеряхме, прибирахме се в хотела, имахме сношение и спяхме.

Изхвърлих старите си маратонки, купих нови и продължих да обикалям и да показвам снимката на стотици хора. Въз основа на източници от държавните служби и от библиотеката приятелката ми направи дълъг списък на овцевъди и се зае да им звъни по телефона. Резултат никакъв. Никой не можеше да каже коя е планината, никой овцевъд не помнеше овца със звезда на гърба. Един старец заяви как помнел, че е виждал преди войната планината в Южен Сахалин. Не ми се вярваше Плъха да е ходил до Сахалин. Изключено е да изпратиш от Сахалин в Токио писмо и колет.

Малко по малко губех сили. На четвъртия ден чувството ми за ориентация се беше изпарило. Когато юг стана противоположният изток, си купих компас, но докато обикалях с компаса, градът ми се струваше все по-нереален. Сградите вече ми приличаха на фон от фотографско ателие, хората, които вървяха по улиците, сякаш бяха изрязани от картон. Слънцето изгряваше откъм единия край на безликата земя, извисяваше се като топовно гюле в небето, после залязваше в другия край.

Отмина петият, после и шестият ден. Октомври беше похлупил града. Слънцето още топлеше, но задуха прохладен вятър и надвечер се налагаше да обличам леко памучно яке. Улиците на Сапоро бяха широки и потискащо прави. Дотогава нямах представа колко уморително е да вървиш из град само с прави улици.

Пиех на ден по няколко чаши кафе, през час-два ходех да пикая. И лека-полека губех апетит.

— Защо не пуснеш обява във вестниците? — предложи гаджето ми. — Нещо от рода на „Приятелите искат да се свържат с теб.“

— Идеята ти не е лоша — отвърнах аз.

Дори и да не постигнехме нищо, пак беше за предпочитане да го направя, вместо да стоя със скръстени ръце.

И така, на другия ден пуснах в сутрешното издание на четири вестника обява от три реда:

Внимание: Плъх

Обади се. Спешно е!

Хотел „Делфин“, стая 406

Следващите два дни чаках на телефона. В деня, когато обявата излезе, ми се обадиха трима души. Първият беше местен гражданин.

— Какво е това „Плъх“?

— Прякорът на един приятел — отговорих аз.

Доволен, той затвори.

След това се обади някакъв шегобиец.

— Цър-цър — чу се глас от другия край на линията. — Цър-цър.

Затворих му. Градовете са много странно място.

Накрая се обади жена с писклив глас.

— Всички ме наричат Плъх — обясни тя.

Глас, в който почти се чуваше как телефонните линии се полюшват от далечния ветрец.

— Благодаря, че си направихте труда да се обадите. Но Плъха, когото търся, е мъж — обясних аз.

— Така си и помислих — рече жената. — Ала тъй като и на мен ми викат Плъха, реших все пак да ви се обадя.

— Така ли! Много ви благодаря.

— За нищо. Намерихте ли приятеля си?

— Още не — отвърнах аз, — за съжаление.

— Жалко, че не търсите мен… но не, не съм аз.

— Така излиза. Съжалявам.

Жената замълча. През това време аз се почесах с кутрето по носа.

— Всъщност исках просто да си поговоря с вас — обади се пак жената.

— С мен ли?

— И аз не знам как да го обясня, но още откакто видях обявата ви в сутрешния вестник, едвам се сдържам да не ви се обадя. Не че искам да ви притеснявам…

— Значи сте си измислили, че ви викат Плъха?

— Точно така — потвърди тя. — Никой не ми вика Плъха. Нямам дори приятели. Точно заради това ми се искаше толкова много да ви се обадя.

Аз въздъхнах.

— Е, благодаря все пак.

— Извинявайте. От Хокайдо ли сте?

— От Токио — отговорих аз.

— Значи търсите тук приятел, който също е от Токио?

— Точно така.

— На колко години е приятелят ви?

— Току-що навърши трийсет.

— А вие?

— Горе-долу на същата възраст.

— И не сте женен?

— Не.

— Аз съм на двайсет и две. С времето нещата сигурно стават по-добри.

— Е, знае ли човек? — казах аз. — Някои стават по-добри, други — не.

— Ще бъде прекрасно, ако се видим и докато вечеряме, обсъдим всичко.

— Ще прощавате, но се налага да стоя тук и да чакам да ми се обадят.

— А, да — каза жената. — Извинявайте за всичко.

— Все пак ви благодаря, че ми се обадихте.

Аз затворих.

Хитро, много хитро. Може би момиче на повикване, което си търси работа. Но можеше и наистина да е самотна. Всъщност беше все едно. Пак не разполагах с никаква следа.

На другия ден се обади само един човек — с душевно разстройство.

— Плъх ли? Остави го на мен.

Петнайсет минути ми обяснява как е разгонвал плъховете в лагер в Сибир. Интересен разказ, но пак никаква следа.

Докато чаках телефонът да позвъни, седях на продъненото кресло при прозореца и прекарвах деня в това да наблюдавам трудовите условия в офиса на третия етаж отсреща. Цял ден гледах, а пак не разбрах с какво се занимава фирмата. В нея имаше десет служители и хората постоянно търчаха насам-натам, сякаш играеха баскетбол. Някой подаваше на друг някакви книжа, трети ги подпечатваше, четвърти пък ги пъхаше в плик и хукваше към вратата. През обедната почивка едрогърдестата секретарка сипа чай на всички. Следобед на няколко от служителите им донесоха кафе. Покрай това ми се припи и на мен — помолих администратора на рецепцията да дежури на телефона и отскочих до кафенето. На връщане си купих две бутилки бира. После се разположих отново на прозореца — в офиса бяха останали само четирима души. Едрогърдестата секретарка се шегуваше с един служител младок. Изпих една бира и продължих да наблюдавам дейността в офиса, но главно секретарката.

Колкото повече гледах гърдите й, толкова по-необичайно големи ми се струваха те. Сигурно ги беше пристегнала със сутиен с презрамки като въжетата на моста Златната порта в Сан Франциско. Доста от младоците в офиса явно й бяха хвърлили око. Сексуалното привличане се долавяше и през двете стъкла на прозорците и улицата. Странно нещо е да усещаш сексуалното привличане, изпитвано от друг. Доста бързо вече ти се струва, че то е твое.

В пет часа секретарката се преоблече в червена рокля и си тръгна. Аз дръпнах пердетата и загледах по телевизията анимационно филмче. Така отмина осмият ден в хотел „Делфин“.

— Страхотно, няма що — казах аз. Вече ми ставаше навик. — Една трета от месеца изтече, а ние не сме стигнали доникъде.

— Така изглежда — съгласи се приятелката ми. — Какво ли прави Хери?

След вечеря седнахме да си починем на отвратително оранжевото канапе във фоайето на хотел „Делфин“. Наоколо нямаше никого, освен трипръстия администратор. Той беше зает: беше се покатерил и първо смени една електрическа крушка, после изми прозорците и се зае да сгъва вестниците. В хотела може би имаше и други гости, но те си стояха по стаите като мумии, които се боят от дневна светлина.

— Как вървят нещата? — попита плахо администраторът, докато поливаше цветята в саксиите.

— Нищо особено — отговорих аз.

— Май сте пуснали обява във вестниците.

— Да, пуснах — потвърдих аз. — Опитвам се да издиря този човек, наследил е земя.

— Наследил е земя ли?

— Да. Проблемът е, че наследникът е изчезнал и никой не знае къде е.

— Виж ти. Звучи ми интересно.

— Е, не е чак толкова интересно.

— Не знам, в тая история има нещо от „Моби Дик“.

— От „Моби Дик“ ли?

— Ами да. Тръпката да издирваш нещо.

— Например мамут, така ли? — намеси си се и гаджето ми.

— Ами да. Всичко е свързано — отвърна администраторът. — Всъщност съм нарекъл хотела „Делфин“ заради една сцена с делфини в „Моби Дик“.

— Охо! — възкликнах аз. — Но щом е така, нямаше ли да е по-добре да го наречете хотел „Кит“?

— Китовете не са толкова обичани — призна той с известно съжаление.

— Хотел „Делфин“ ми харесва като име — отбеляза приятелката ми.

— Много ви благодаря — усмихна се администраторът. — Между другото, за мен е чудесно предзнаменование, че сте отседнали тук за толкова дълго, и в знак на благодарност бих искал да ви почерпя вино.

— С удоволствие — отговори приятелката ми.

— Много съм ви признателен — казах аз.

— Той отиде в задната стаичка и след миг се върна с охладена бутилка бяло вино и три чаши.

— Наздраве! Още съм на работа, затова само ще отпия малко.

Ние си изпихме виното. Не беше от най-добрите, но беше леко, сухо и пивко. Дори чашите бяха красиви.

— Значи обичате „Моби Дик“ — сетих се да попитам.

— Може да се каже и така. Още от малък си мечтая да обикалям моретата.

— Заради това ли сега работите в хотел? — поинтересува се гаджето ми.

— Заради това сега съм без пръсти — отвърна мъжът. — Премазах ги на една лебедка, докато разтоварвахме кораба.

— Ужас! — възкликна тя.

— По онова време се издъних във всичко. Но животът се мени. По една или друга причина накрая станах собственик на този хотел тук. Не е кой знае какво, но криво-ляво се справям. Имам го от десет години.

Това означаваше, че мъжът не е администратор, а собственик на хотела.

— Не си представям по-добър хотел — насърчи го приятелката ми.

— Много ви благодаря — отвърна собственикът и отново ни напълни чашите.

— За десет години хотелът се е сдобил с доста… с доста особена атмосфера — престраших се аз да заявя най-безочливо.

— Да, строен е непосредствено след войната. Смятам се за голям късметлия, че успях да го купя толкова евтино.

— Какво е имало тук, преди да направите хотела?

— Сградата се е казвала „Овчият дом на Хокайдо“. Тук са се пазели най-различни документи и източници за…

— Овчи ли? — попитах аз.

— Да, свързани с овцете — потвърди мъжът.

— Сградата беше собственост на Сдружението на овцевъдите на Хокайдо, допреди десет години, де. Но заради упадъка на овцевъдството в областта Домът беше затворен — поясни мъжът, като отпи от виното. — Всъщност по онова време директор беше баща ми. Не можеше да се примири с мисълта, че любимият му Овчи дом ще затвори врати и затова, уж за да запази свързания с овцете архив, убеди Сдружението да му продаде на добра цена парцела и сградата. Ето защо и досега на целия втори етаж има архив за овцете. Е, почти всички издания и материали са стари и безполезни. Любимо начинание на един старец. Останалата сграда е моя и в нея съм направил хотел.

— Какво съвпадение — отбелязах аз.

— Съвпадение ли?

— Честно казано, човекът, когото издирваме, е свързан донякъде с овцете. И единствената следа, с която разполагаме, е тази снимка на овце, която той изпрати.

— Виж ти! — учуди се мъжът. — Нали може да я погледна?

Извадих снимката с овцете, която бях пъхнал между страниците на бележника си, и му я връчих. Той взе очилата от плота на рецепцията и се взря във фотографията.

— Май си спомних — оповести мъжът.

— Спомнили сте си ли?

— Определено.

След тези думи мъжът взе стълбата от под лампата, където я беше оставил, и я опря на отсрещната стена. Свали снимка в рамка. След това я избърса от прахта и ни я подаде.

— Не е ли същото място?

Самата рамка беше много стара, а снимката в нея беше още по-стара и освен това бе изгубила цветовете си. И да, на нея имаше овце. Общо някъде към шейсет глави. Ограда, брезова гора, планина. По форма брезовата гора се различаваше от гората върху фотографията на Плъха, но планината отзад си беше същата. Същата бе дори композицията на снимката.

— Страхотно, няма що — споделих аз с приятелката си. — И през цялото време сме минавали под фотографията.

— Точно затова ти казах, че трябва да отседнем в хотел „Делфин“ — изпелтечи тя.

— Е, и къде точно се намира това място? — попитах аз мъжа.

— Не знам със сигурност — отвърна той. — Снимката виси на това място още от времето на Овчия дом.

— Хм — изсумтях аз.

— Но има начин да разберем.

— Какъв?

— Ще питаме баща ми. Той има горе стая, прекарва там дните си. Почти не излиза, толкова е погълнат от материалите за овцете. Не съм го виждал от половин месец. Само му оставям ядене пред вратата, а след половин час подносът е празен и така разбирам, че баща ми е жив.

— Той ще ни каже ли къде се намира мястото върху фотографията?

— Вероятно. Както вече споменах, преди беше директор на Овчия дом, пък и знае всичко, каквото има да се знае за овцете. Всички го наричат Овчия професор.

— Овчия професор — повторих аз.

27.

Овчия професор изяжда всичко, разказва всичко

Според сина на Овчия професор, собственик на хотел „Делфин“, той определено можел да се похвали с щастлив живот.

— Татко е роден през 1905 година в Сендай и е най-големият син в семейство на земевладелци — обясни той. — Ако нямате нищо против, ще карам по западния календар.

— Както предпочитате.

— Не са били богати, но са живеели на своя земя. Стар род, получил имоти от местния феодал. В края на периода Едо дори е дал уважаван специалист по селско стопанство. Още от малък Овчия професор бил много ученолюбив, дете чудо, което всички в Сендай познавали. И не само ученолюбив. Бил най-добър в цигулката и в прогимназията дори изсвирил соната на Бетовен пред императора, който бил на посещение в областта. Императорът му подарил златен часовник. Семейството се опитало да го насочи към правото, той обаче отказал най-категорично. „Правото не ме интересува“, обяснил младият Овчи професор. „Тогава продължи с музиката — посъветвал го баща му. — В рода трябва да има поне един музикант.“ „Музиката също не ме интересува“, отсякъл Овчия професор. След кратко мълчание баща му попитал: „По кой път искаш да тръгнеш?“ „Интересува ме селското стопанство. Искам да следвам управление на селското стопанство.“ „Добре тогава“ — съгласил се след миг бащата. Какво друго можел да каже? Овчия професор бил внимателен и сериозен, бил от младежите, които, кажат ли нещо, го изпълняват. Баща му не можел да възрази нищо. На другата година Овчия професор бил приет в Селскостопанския факултет на Токийския императорски университет, каквото било и желанието му. Дори тогава нямало признаци ученолюбието на детето чудо да е намаляло. Всички, включително преподавателите, го наблюдавали. Той бил отличник и се радвал на всеобщо внимание. Накратко, бил сред малцината избрани. Останал недокоснат от разгулния живот, четял всяка свободна минута. Щом се уморял да чете, свирел на цигулка в двора на университета — постоянно носел в джоба на униформата си златния часовник. Завършил пръв по успех в курса и като представител на елита, започнал работа в Министерството на селското стопанство и на горите. Дипломната му работа била посветена, най-общо казано, на обединяването на селското стопанство в Япония, Корея и Тайван, което според някои си било донякъде идеалистично. Въпреки това по онова време всички говорели за дипломата му. След две години в министерството Овчия професор отишъл да проучва производството на ориз на Корейския полуостров. Правителството взело на въоръжение доклада му, излязъл като „Изследване върху отглеждането на ориз на Корейския полуостров“. През 1934 година Овчия професор бил повикан да се върне в Токио и бил представен на млад армейски офицер. Във връзка с предстоящата широкомащабна кампания в Северен Китай възложили на Овчия професор да разработи програма за развитието на овцевъдството, така че то да удовлетворява потребностите на страната. Това била първата му среща с овцете. Той насочил усилията си към разработването на обща рамка на високите добиви в овцевъдството в Япония, Манджурия и Монголия. На другата пролет, през 1935 година тръгнал на инспекционна обиколка. Пролетта минала без особени произшествия. Овчия професор поел сам с кон на обиколката и по едно време изчезнал. От него нямало ни вест, ни кост. Минали три, после четири дни. Него все го нямало. Армейският издирвателен отряд претърсил педя по педя района, но не открил Професора. Той може би бил нападнат от вълци или бил отвлечен от някое племе. После, една седмица по-късно, по здрач, точно когато всички се били отчаяли, Овчия професор се върнал в окаян вид в лагера. Лицето му било изпосталяло и на много места наранено, но очите му си били запазили блясъка. Коня му го нямало, часовника също. Професора обяснил, че се е изгубил, а конят му се е наранил и е паднал, и всички предпочели да му повярват. След има-няма месец из държавните служби плъзнал странен слух. Заговорило се, че Професора е имал с овцете „по-особени отношения“. Никой не знаел до какво се свеждат тези „по-особени отношения“. Прекият му началник го повикал в кабинета си и го подложил на разпит, за да изясни нещата. В колониалното общество не бива да има слухове. „Наистина ли сте имали по-особени отношения с овцете?“, попитал началникът. „Да“, потвърдил Овчия професор. Разпитът продължил общо взето така:

Въпрос: Какво подразбирате под „по-особени отношения“, полово сношение с овцете ли?

Отговор: Не, случаят не е такъв.

Въпрос: Обяснете, ако обичате.

Отговор: Имахме душевни отношения.

Въпрос: Това не е обяснение.

Отговор: Затруднявам се, господин началник, да намеря точните думи, но може би ще бъде по-вярно да се каже, че имахме духовно общуване.

Въпрос: Нима твърдите, че сте имали духовно общуване с овцете?

Отговор: Тъй вярно.

Въпрос: Значи твърдите, че през седмицата, когато ви нямаше, сте имали духовно общуване с овце?

Отговор: Тъй вярно.

Въпрос: Смятате ли, че това е достатъчна причина да бъдете уволнен от длъжност?

Отговор: Длъжността ми изисква от мен да изучавам овцете, господин началник.

Въпрос: Духовното общуване не е признато за начин да се изучават овцете. Затова искам от вас да преразгледате поведението си. Да си спомните, че сте завършили с отличие Селскостопанския факултет на Токийския императорски университет и след като сте постъпили на работа в министерството, сте се представили блестящо. Възлагат ви се големи надежди като знаменосец на управлението на селското стопанство в утрешна Източна Азия.

Отговор: Тъй вярно.

Въпрос: В такъв случай забравете такива небивалици като духовното общуване. Овцете са добитък. Добитък и нищо повече.

Отговор: Невъзможно ми е да забравя.

Въпрос: Налага се да обясните обстоятелствата.

Отговор: Причината, господин началник, е, че вътре в мен има една овца.

Въпрос: Това не е обяснение.

Отговор: Няма друго обяснение.

Февруари 1936 година. Овчия професор получава заповед да се прибере в Япония. След като е подложен на още разпити, през пролетта е прехвърлен в архива на министерството. Там прави каталози на източниците и реди книгите по лавиците. С други думи, изхвърлен е от елита на управлението на източноазиатското селско стопанство.

— Овцата вече не е вътре в мен — споделил по онова време Овчия професор с един близък приятел. — Но наистина беше в мен.

1937 година. Овчия професор напуска Министерството на селското стопанство и горите, урежда си заем от министерството, даван според плана за овцевъдство в Япония и Манджурия, за който е отговарял, заминава за Хокайдо и става овчар. 56 глави овце.

1939 година. Овчия професор се жени. 128 глави овце.

1942 година. Ражда се най-големият му син (сегашният собственик и администратор на хотел „Делфин“). 181 глави овце.

1946 година. Американските окупационни сили вземат насилствено фермата на Професора, за да направят в нея тренировъчен лагер. 62 глави овце.

1947 година. Овчия професор започва работа в Сдружението на овцевъдите в Хокайдо.

1949 година. Жена му умира от бронхит.

1950 година. Овчия професор става директор на Сдружението на овцевъдите в Хокайдо.

1960 година. Най-големият му син губи два от пръстите си в Порт Отару.

1967 година. Овчият дом в Хокайдо е закрит.

1968 година. Хотел „Делфин“ отваря врати.

1978 година. Млад брокер на недвижими имоти разпитва за фотография с овце.

С други думи, аз.

— Страхотно, няма що — казах. — При всички положения бих искал да се видя с баща ви — рекох.

— Нямам нищо против да се видите с него, ала тъй като баща ми не ме харесва, ще извинявате, но ще ви помоля да отидете сам — отвърна синът на Овчия професор.

— Не ви харесва ли?

— Не ме харесва, защото останах без два пръста и оплешивявам.

— Ясно — казах аз. — Баща ви е голям особняк.

— Син съм му и не е хубаво да говоря така, но наистина си е особняк. Промени се до неузнаваемост, откакто срещна овцете. Изключително тежък характер, понякога дори жесток. Дълбоко в себе си е добър. Ако сте го чули как свири на цигулка, го знаете. Овцете навредиха на баща ми, а чрез баща ми навредиха и на мен.

— Вие обичате баща си, нали? — намеси се и приятелката ми.

— Да, обичам го. Обичам го много — потвърди собственикът на хотел „Делфин“, — но той не ме харесва. Откакто съм се родил, не ме е прегръщал нито веднъж. Не ми е казал и една-едничка добра дума. А откакто останах без два пръста и започнах да оплешивявам, не прави друго, освен да ми се подиграва.

— Сигурна съм, че не ви се подиграва нарочно — каза приятелката ми.

— На мен също не ми се вярва — добавих и аз.

— Много сте мили — каза хотелиерът.

— В такъв случай можем ли да отидем и да се видим направо с него? — попитах аз.

— Не знам — отговори мъжът. — Макар и да съм убеден, че той ще се срещне с вас, ако внимавате за две неща. Първото е да му заявите ясно, че искате да го питате за овцете.

— А другото?

— Не споменавайте, че съм ви разказал за него.

— В правото си сте да го искате — рекох аз.

Благодарихме на сина на Овчия професор и тръгнахме да се качваме по стълбите. Въздухът в горния край беше мразовит и влажен. Осветлението беше мъждиво, почти не се виждаше прахта, струпала се на валма по ъглите на коридора. Навсякъде се носеше едва доловимата миризма на стара хартия и на стара плът. Както ни беше обяснил синът, тръгнахме по дългия коридор и почукахме на допотопната врата в дъното. Върху нея имаше стара пластмасова табелка, на която пишеше ДИРЕКТОРСКИ КАБИНЕТ. Не отговори никой. Аз почуках още веднъж. И този път — никакъв отговор. При третото почукване се чу въздишка, после отговорът:

— Не ме безпокой. Махай се.

— Дошли сме да ви попитаме няколко неща за овцете, ако е възможно.

— Вървете се наяжте с лайна! — ревна отвътре Овчия професор.

Доста мощен глас за седемдесет и три годишен човек.

— Наистина се налага да поговорим с вас — извиках аз през вратата.

— Не ми пробутвайте тия тъпотии как сте искали да поговорим за овцете — каза Овчия професор.

— Но става въпрос за нещо, което вероятно не е зле да обсъдим — продължих да го увещавам аз. — За една овца, която е изчезнала през 1936 година.

Последва кратко мълчание, сетне вратата се отвори рязко. Пред нас стоеше Овчия професор.

Овчия професор беше с дълга белоснежна коса. Веждите му също бяха бели и висяха над очите му като висулки. Той беше висок към метър и седемдесет и пет. Мъж, който не губеше самообладание. С едра кост. Носът му стърчеше върху лицето под предизвикателен ъгъл, като скок от ски шанца.

В цялата стая се носеше телесната му миризма. Не, колебая се дали да я нарека така. Отвъд някаква точка тя вече преставаше да е телесна миризма и се смесваше с времето, сливаше се със светлината. Очевидно просторното някога помещение беше задръстено със стари книги и хартия до такава степен, че подът едва се виждаше. Почти всички издания бяха научни трудове, написани на чужди езици. Всички без изключение бяха покрити с петна. Вдясно до стената имаше мръсно легло, а при прозореца — махагоново писалище и въртящ се стол. Плотът на писалището беше сравнително подреден, листовете хартия бяха струпани на спретнати купчинки, затиснати с преспапиета с формата на овце. В стаята беше тъмно и единствената светлина идваше от прашната крушка от шейсет вата на лампата.

Овчия професор беше облечен в сива риза, черна жилетка и панталони от плат „рибена кост“, които бяха съвсем обезформени. Ако в помещението беше по-светло, може би щеше да се окаже, че сивата риза и черната жилетка са бяла риза и сива жилетка. Не беше изключено това да са били първоначалните им цветове, но беше трудно да се каже.

Овчия професор се разположи на писалището и ни показа с пръст да седнем на леглото. Стигнахме някак дотам, като прескачахме книги, все едно прекосяваме минно поле, и седнахме. Леглото беше толкова осезаемо мръсно, че се притесних да не би дънките ми „Левис“ да се залепят за чаршафите. Овчия професор преплете пръсти върху писалището и ни погледна вторачено. Чак до кокалчетата пръстите му се чернееха от косми. Чернота в рязък контраст с ослепителната белота на главата му.

Най-неочаквано Овчия професор взе телефонната слушалка и изкрещя:

— Донеси ми вечерята, бързо! Е — обърна се той към нас. — Споменахте, че сте дошли да обсъдим една овца, която е изчезнала през 1936 година.

— Точно така — потвърдих аз.

— Хмм — рече той. После внезапно се изсекна много силно в парче хартиена салфетка. — Желаете ли да ми кажете нещо? Или да попитате?

— И двете.

— Първо да чуя какво имате да ми казвате.

— Знаем какво е станало с овцата, която ви е избягала през пролетта на 1936 година.

Овчия професор прихна.

— Нима твърдите, че знаете как съм загърбил всичко, каквото съм имал, заради овца, която се опитвам да издиря от четирийсет и две години?

— В течение сме — потвърдих аз.

— Можете и да си измисляте.

Извадих от джоба си сребърната запалка и я сложих върху писалището заедно със снимката с овцете на Плъха. Старецът протегна космата ръка, взе запалката и снимката и ги разгледа хубаво под лампата. Страшно дълго из стаята се носеха частици тишина. Шумът на града не проникваше през дебелите двойни прозорци и тишината беше нарушавана само от пукането на старата лампа.

След като разгледа внимателно запалката и снимката, старецът угаси с щракване лампата и разтърка очи с месести пръсти. Сякаш се опитваше да вкара в черепа си две електрически крушки. Когато свали пръсти, очите му бяха мътночервени като на заек.

— Извинявайте — каза Овчия професор. — От толкова време съм заобиколен с малоумници, че вече се отнасям с недоверие към всички.

— Не се притеснявайте — казах аз.

Приятелката ми се усмихна любезно.

— Представяте ли си какво е да си оставен сам с една мисъл, когато нейното въплъщение ти е било отнето, било е направо изкоренено? — попита Професора.

— Не, не си представям.

— Това е истински ад. Лабиринт от подземен ад. Без лъч светлина, без глътка вода. Ето какво е животът ми от четирийсет и две години насам.

— Заради овцата ли?

— Да, да, да. Всичко е заради овцата. Овцата ме остави насред водовъртежа на събитията. През пролетта на 1936 година.

— И вие напуснахте Министерството на селското стопанство, за да търсите овцата, нали?

— Онези буквояди бяха големи тъпанари. Нямаха никаква представа за истинската стойност на нещата. Вероятно никога няма да проумеят колосалното значение на онази овца.

На вратата се почука, после се чу женски глас.

— Донесох ти яденето.

— Остави го — отвърна Овчия професор.

Чу се как жената оставя подноса на пода, сетне и ехото на стъпките й, които се отдалечаваха.

Приятелката ми отвори вратата и донесе храната на писалището на Овчия професор. Върху подноса имаше супа, салата, хлебче и кюфтета за Професора, както и две кафета за нас.

— Вие вечеряли ли сте? — попита Овчия професор.

— Да, благодаря — отговорих аз.

— Какво ядохте?

— Телешко с винен сос — отвърнах.

— Запечени скариди — рече приятелката ми.

Овчия професор изсумтя. После започна да яде супата, като хрускаше с крутоните.

— Нали ще ме извините, но ще хапна, докато говорим. Гладен съм.

— Разбира се — казахме в хор.

Овчия професор продължи да гребе от супата, а ние отпихме от кафето. Докато се хранеше, старецът гледаше само в купичката.

— Знаете ли къде се намира мястото от снимката? — попитах аз.

— Да. Познавам го много добре.

— Ще ни кажете ли?

— Чакайте малко — отвърна Овчия професор и отмести встрани вече празната купичка. — Едно по едно. Да започнем от събитията от 1936 година. Първо ще говоря аз, после — вие.

Кимнах.

Овчия професор подхвана:

— Овцата влезе в мен през лятото на 1935 година. Бях тръгнал на инспекция на пасищата в Манджурия и Монголия, по едно време изгубих пътя и се натъкнах на пещера. Реших да пренощувам в нея. През нощта сънувах овца, която ме питаше дали може да влезе вътре в мен. „Защо пък не!“, отвърнах аз. По онова време не се замислих особено. Все пак си беше сън. — Старецът прихна и се зае със салатата. — Беше от порода, каквато не бях виждал никога дотогава. Покрай работата си знаех всички породи овце по света, тази обаче беше неповторима. Рогата бяха извити под странен ъгъл, краката бяха къси и набити, очите — бистри като изворна вода. Руното беше чистобяло, ако не броим кафеникавата звезда върху гърба. Никъде по света няма такава овца. Затова й казах, че нямам нищо против да влезе в тялото ми. Като специалист по овцете нямах намерение да пропускам такава находка.

— И как се чувствахте с овца в тялото си?

— Всъщност не почувствах нищо особено. Чувствах се точно така, сякаш имам овца в тялото. Усетих го на сутринта. Събудих се и овцата беше вътре в мен. Съвсем естествено чувство.

— Получавахте ли главоболие?

— Никога, още откакто съм се родил.

Овчия професор започна да яде кюфтетата: поливаше ги със сос и ги лапаше с апетит.

— В някои области на Северен Китай и Монголия не е необичайно да чуете, че овца е влязла в тялото на човек. Местните хора смятат, че ако овца влезе в тялото ти, това е благословение от боговете. Така например в една книга, излязла по времето на династията Юан, пише, че в тялото на Чингис хан е влязла „бяла овца, белязана със звезда“. Интересно, нали?

— Да, много.

— Смята се, че овцата, която влиза в човешко тяло, е безсмъртна. Смята се още и че човекът, който я е приютил, също става безсмъртен. Но ако овцата избяга, безсмъртието също отлита. Всичко зависи от овцата. Ако тя харесва човека, който я е приютил, ще остане с десетилетия. Ако ли не — хоп! — и си заминава. Хората, изоставени от овцете, са наричани „безовчи“. С други думи, хора като мен.

Мляс, мляс.

— Още откакто овцата влезе в тялото ми, започнах да чета ентомологични трудове и фолклор, свързани с овцете. Обикалях, разпитвах местните хора, проверявах старите писания. Не след дълго се разчу, че в мен е влязла овца, и слухът достигна и до командващия офицер. Той не погледна с добро око на ставащото с мен. Лепнаха ми етикета „психически негоден“ и ме върнаха по бързата процедура в Япония. Съвсем типичен „колониален случай“.

След като излапа трите кюфтета, Овчия професор се зае с хлебчето.

— Най-големият недостатък на днешна Япония е, че не сме научили абсолютно нищо от другите азиатски народи, с които сме имали отношения. Същото важи и за овцете. Овцевъдството в Япония претърпя провал, точно защото разглеждахме овцете само като източник на вълна и месо. В мисленето ни го няма всекидневното равнище. Ние минимализираме фактора „време“, за да постигнем максимални резултати. Така е с всичко. С други думи, не сме стъпили здраво на земята. Не току-така изгубихме войната.

— Доколкото разбирам, онази овца е дошла заедно с вас в Япония — казах аз, завръщайки се към темата.

— Да — потвърди Овчия професор. — Прибрах се с кораб от Пусан. Овцата дойде с мен.

— И каква според вас е била целта й?

— Не знам — изпелтечи бързо старецът. — Овцата не ми каза нищо. Но животното имаше една основна цел. Това поне знам. Имаше амбициозното намерение да преобрази хората и техния свят.

— Една овца е възнамерявала да направи всичко това?

Овчия професор кимна, докато мяташе в устата си последния залък хляб и изтръскваше трохите от ръцете си.

— Нищо тревожно. Спомнете си Чингис хан.

— Прав сте — признах аз. — Но защо точно сега? Защо Япония?

— Предполагам, че съм разбудил овцата. Тя сигурно е щяла да продължи да си спи още стотици години в пещерата. А аз, глупакът му с глупак, взех, че отидох и я събудих.

— Вие нямате вина — рекох аз.

— Как така да нямам, имам — възрази Професора. — Трябваше да съм я открил отдавна. Имам още един коз. А ето, че ми отне много време да я издиря. А когато я намерих, тя вече беше избягала.

Овчия професор замълча. Разтърка с пръсти бялото си чело с вежди, увиснали като висулки. Сякаш бремето на четирийсет и две години се беше просмукало и в най-далечните кътчета на тялото му.

— Една сутрин се събудих и овцата я нямаше. Чак тогава разбрах какво е да си „безовчи“. Истински ад. Овцата си отива, оставяйки след себе си само една мисъл. Но без овцата не можеш да се отърсиш от мисълта. Ето какво е да си „безовчи“. — Старецът се изсекна още веднъж в хартиена салфетка. — Сега е ваш ред да говорите.

Започнах с пътя, който овцата е извървяла, след като е напуснала Овчия професор. Разказах как е влязла в тялото на младеж от десницата, лежал в затвора. Как веднага щом е излязъл на свобода, той се е наложил като един от водачите на десните. Как след това се е прехвърлил в континентален Китай и междувременно е изградил разузнавателна мрежа и е натрупал цяло състояние. Как е бил причислен към особено опасните военнопрестъпници, но е бил освободен в замяна на разузнавателната мрежа на континента. И как с богатството, с което се е върнал от Китай, е посегнал към цялата сенчеста страна на следвоенната политика, икономика, информация и така нататък.

— Чувал съм за този мъж — рече горчиво Овчия професор. — Овцата има невероятен усет кой е най-подготвеният.

— Чак тази пролет тя е напуснала тялото му. Самият човек е в кома, напът е да умре. Досега мозъчното му заболяване явно не го е погубило заради овцата.

— Какво блаженство. По-добре да си „безовчи“, отколкото в тази обвивка на полусъзнанието.

— Защо според вас овцата е напуснала тялото му, след като толкова дълго е създавала такава огромна организация?

Овчия професор въздъхна тежко.

— Още ли не разбирате? С този човек е същото, както с мен. Той е надживял полезността си. Хората си имат предел, а овцата няма нужда от хора, достигнали предела си. Предполагам, че той не е разбрал докрай какво предопределение му е дала овцата. Ролята му е била да изгради огромна организация и след като я е изпълнил, той е бил изхвърлен. Точно както овцата използва мен, за да се прехвърли тук.

— И какво прави овцата оттогава?

Овчия професор взе от писалището снимката и я чукна с пръсти.

— Обикаля надлъж и шир Япония в търсене на друг човек, който да я подслони. За нея това вероятно означава нов човек, който по един или друг замисъл да оглави организацията.

— А към какво се стреми овцата?

— Както вече споменах, не мога да го изразя точно с думи. Овцата се стреми към въплъщение на овчата мисъл.

— Това за добро ли е?

— Според нея, разбира се, че е за добро.

— А според вас?

— Не знам — призна си старецът. — Наистина не знам. Още откакто овцата си отиде, не мога да кажа какво в мен съм самият аз и какво — сянката на овцата.

— Преди малко споменахте, че имате още един коз. Какъв?

— Нямам намерение да ви казвам — поклати глава Овчия професор.

Стаята отново беше обгърната от мълчание. Навън заваля проливен дъжд. Първият дъжд, откакто бяхме пристигнали в Сапоро.

— И още нещо, последното: можете ли да ни кажете къде се намира мястото от снимката? — попитах аз.

— В чифлика, където живях девет години. Там отглеждах овце. Веднага след войната американските части го взеха, а когато ми го върнаха, го продадох на един богаташ за вила с пасище. Сигурно и досега пак той е собственик.

— А дали още отглежда овце?

— Не знам. Но ако се съди от снимката, със сигурност гледа. При всички положения чифликът е доста далеч от населените места. Наоколо не се виждат други къщи. През зимата пътищата са непроходими. Убеден съм, че собственикът използва мястото само два, най-много три месеца в годината. Там е красиво и спокойно.

— А когато собственикът го няма, някой грижи ли се за чифлика?

— Съмнявам се някой да стои там по цяла зима. Не си представям друг, освен мен да издържи до пролетта. Можеш да платиш на овчарите в града в подножието на хълмовете да се грижат за овцете. Покривът на къщата е наклонен, снегът сам си пада на земята, затова няма опасност от крадци. Дори и някой да открадне нещо, е трудно да го пренесе до града. Наистина е изумително какви преспи се натрупват там.

— Сега в чифлика има ли някой?

— Хмм. Вероятно не. Скоро ще падне първият сняг, а и се навъртат мечки, които търсят храна преди зимния си сън. Нали не смятате да се отправяте натам?

— Може би ще се наложи. Нямаме друга истинска следа.

Известно време Овчия професор мълча. Кетчуп от кюфтетата отстрани по устата му.

— Сигурно не е зле да знаете, че преди вас идва един човек, който също разпитваше за чифлика. Някъде през февруари. Възраст и външен вид… малко като вашите. Каза, че се интересувал от фотографията във фоайето на хотела. По онова време бях доста отегчен и му разправих едно-друго. Той обясни, че търсел материал за романа, който пишел.

Извадих от джоба си моментална снимка, на която бяхме заедно с Плъха. Беше правена през лятото преди осем години, в пивницата на Джи. Аз бях в профил и пушех, Плъха гледаше с вдигнати палци право към фотоапарата. И двамата бяхме млади, със слънчев загар.

— Този тук сте вие, нали? — попита старецът, след като сложи снимката под лампата. — По-млад, отколкото сега.

— Така е.

— А другият е онзи мъж. Изглеждаше по-стар, отколкото на тази фотография, беше с мустаци, но беше той.

— С мустаци ли?

— Със старателно подравнени тънки мустаци и четина.

Опитах се да си представя Плъха с мустаци, но нещо не успях.

Овчия професор нарисува подробна карта на чифлика. При Асахикава трябвало да се прекачим на друг влак, който тръгвал по отклонение на линията и след три часа пристигал в града в подножието на планината. Оттам до чифлика било три часа с кола.

— Благодаря ви много за всичко — казах аз.

— Ако искате да знаете истината, смятам, че колкото по-малко хора се забъркват с овцата, толкова по-добре. Аз съм отличен пример. Никой не е станал по-щастлив от това, че я е срещнал. Ценностите на един отделно взет човек не могат да издържат в присъствието на тази овца. Но предполагам, че си имате причини.

— Да, имам.

— Внимавайте — предупреди Овчия професор. — И ако обичате, изнесете съдовете пред вратата.

28.

Сбогом на хотел „Делфин“

Трябваше ни един ден да се приготвим за заминаване.

Купихме от магазина за спортни стоки оборудване и храна за планинари, а от универсалния магазин си взехме дебели плетени рибарски пуловери и вълнени чорапи. В книжарницата купихме карта в мащаб едно към петдесет хиляди на района, накъдето се бяхме отправили, и книга, посветена на местната история. Харесахме си и груби ботинки с грайфери и подплатено топло бельо.

— Всички тези пластове изобщо не стават за моята работа — отбеляза приятелката ми.

— Когато се озовем сред преспите, няма да имаш време да мислиш за това — предупредих я аз.

— Нима смяташ да стоим, докато натрупат преспи?

— Не мога да кажа. Но затова пък знам, че до края на октомври ще падне първият сняг. Не е зле да сме подготвени. Не е ясно какво ни чака.

Занесохме покупките в хотела и ги напъхахме в голяма раница, после събрахме всички излишни неща, които бяхме взели от Токио, и ги оставихме при човека от „Делфин“. Всъщност почти всичко, което носеше гаджето ми, се оказа излишно. Несесер с гримове, пет книги и шест касети, хартиен плик, пълен с чорапи и бельо, тениски и къси панталони, пътнически будилник, скицник и комплект двайсет и четири цветни молива, листове и пликове за писма, хавлиена кърпа, малък несесер за оказване на първа помощ, сешоар, пръчици за уши.

— А защо вземаш роклята и обувките с високи токове?

— Какво ще правя, ако тръгнем на празненство? — примоли се тя.

— Защо реши, че ще има празненство?

Беше невъзможно да я вразумя. Тя успя да напъха в раницата старателно сгънатата рокля и високите токове заедно с вещите, които бяхме взели за всеки от двамата. Като козметика сложи пудрата, която беше купила в един съседен магазин.

Собственикът на хотела беше така мил да приеме багажа. Платих му и за следващия ден и му казах, че до седмица-две ще се върнем.

— Баща ми помогна ли ви? — попита той разтревожен.

Отвърнах, че ни е помогнал изключително много.

— И на мен понякога ми се приисква да тръгна да търся нещо — заяви мъжът, — но и да го направя, самият аз няма да имам никаква представа какво отивам да издирвам. Виж, баща ми цял живот търси нещо. Търси и сега. Още когато бях малък, ми е разказвал за бялата овца, която е отишла при него, докато е спял. Затова винаги съм си мислел, че животът е точно това. Едно безкрайно търсене.

Фоайето на хотел „Делфин“ беше притихнало както винаги. Нагоре-надолу по стълбите сновеше възрастна камериерка с парцал.

— Баща ми е вече на седемдесет и три години, а овцата я няма и няма. Не знам дали изобщо съществува. Въпреки това си мисля, че животът му всъщност не е бил от най-лошите. Днес повече от когато и да било искам да видя баща си щастлив, но той просто гледа с пренебрежение на мен и не иска да чуе и дума от онова, което му казвам. Защото нямам цел в живота.

— Но нали имате хотел „Делфин“ — напомни мило приятелката ми.

— Освен това баща ви се отказа от търсенето на овцата — добавих аз. — Оттук нататък ще я издирваме ние.

Собственикът на хотела се усмихна.

— Щом е така, нямам какво повече да казвам. Ние двамата би трябвало да се разбираме добре и да сме щастливи.

— Надявам се — рекох аз.

По-късно, когато вече бяхме сами, приятелката ми ме попита:

— Наистина ли смяташ, че те двамата се заслужават?

— Заедно са от толкова време… Всичко ще бъде наред. Ако не друго, след четирийсет и две години ние сме по следите на същата овца.

— И двамата са ми симпатични.

— На мен също.

Приключихме с подготовката на багажа и имахме сношение, после излязохме и отидохме на кино. В салона имаше много мъже и жени, които също имаха сношение. В края на краищата какво лошо има в това да гледаш как другите имат сношение?

Част осма

Преследване на дива овца, III

29.

Раждането, възходът и падението на град Джунитаки

Качихме се на ранния влак от Сапоро за Асахикава. Отворих една бира и се разположих удобно с дебелата „Истинска история на град Джунитаки“ с обложка. Джунитаки беше градът, край който се намираше чифликът на Овчия професор. Едва ли щеше да ми бъде от полза да чета историята му, но това нямаше и да ми навреди.

Авторът беше роден през 1940 година в Джунитаки; след като завършил литература в Университета на Хокайдо, се изявявал като деен местен историк, поне така пишеше на корицата. Въпреки че се е изявявал толкова дейно, беше написал само една книга. Издадена през май 1970 година. Първо и вероятно единствено издание.

Според автора първите хора, дошли да се заселят на мястото на днешен Джунитаки, се появили през лятото на 1881 година. Общо осемнайсет души, всички бедни мръсни селяни от Цугару, които не притежавали друго, освен оскъдни селскостопански сечива, дрехи, завивки, тенджери и ножове.

Те минали през село на етническото малцинство айну недалеч от Сапоро и с малкото пари, с които разполагали, наели за водач строен черноок младеж. В превод името му на айну означавало „Пълна месечина, която се смалява“ (а това според автора издавало склонност към маниакална депресия).

Младежът вероятно не бил роден за водач, но пак се справил по-добре, отколкото човек би могъл да си помисли в началото. Макар че почти не разбирал японски, той повел осемнайсетте мрачни, подозрителни селяни на север, по течението на река Ишикари. Представял си много добре къде да отиде, за да намери плодородна земя.

На четвъртия ден групата пристигнала на мястото. Там имало много вода и всичко наоколо било изпъстрено с цветя.

— Тук е добре — рекъл младежът. — Малко диви зверове, плодородна почва, колкото искате сьомга.

— Не става — отсякъл водачът на селяните. — Искаме по-нататък.

Младежът отсъдил, че те се надяват да намерят по-добра земя, ако походят още малко. Добре тогава. Щом искат, така да бъде — към вътрешността!

И тъй, групата продължила още два дни похода си на север. Там младежът намерил възвишение, където почвата не била така плодородна, както на предишното място, но поне нямало опасност от наводнения.

— Какво ще кажете? — попитал той. — И тук е хубаво.

Селяните поклатили глави.

Сцената се повтаряла отново и отново, докато накрая те излезли на мястото, където се намира днешен Асахикава. На седем дни и сто и шейсет километра от Сапоро.

— Какво ще кажете за тук? — попитал младежът, по-несигурен от всякога.

— Не става — отвърнали селяните.

— Но оттук нататък ще започнем да се качваме в планината — предупредил младежът.

— Нищо — отвърнали щастливи селяните.

И те прекосили Шиогарийския проход.

Излишно е да казваме, че си имало причини селяните да подминат плодородните низини и да настояват да навлязат още по-навътре в дивата пустош. Те били задлъжнели. Били избягали от града заради големи дългове и искали да се отдалечат възможно най-много от цивилизацията.

Младежът айну нямало как да го знае, разбира се. Първоначалната му изненада, задето селяните са отхвърлили плодородната обработваема земя, съвсем естествено прераснала в изумление, потиснатост и загуба на самочувствие.

Въпреки това младежът бил достатъчно сложен по характер и след като прекосил заедно с групата Шиогарийския проход, се оставил в ръцете на неразбираемата съдба и продължил да ги води все по на север. Стараел се да избира най-трудните пътеки и най-опасните мочурища, само и само да угоди на господарите си.

На четири дни път от Шиогарийския проход групата излязла при река, която течала на запад. Всички се съгласили да поемат на изток.

В тази посока се натъкнали на ужасни пътеки през ужасни местности. Едвам се промушвали през моретата нисък бамбук, правели просеки из тревата с човешки бой, през която се провирали по половин ден, газели кал, която им стигала до гърдите, катерели се по зъбери, само и само да стигнат още по на изток. Нощували край реката и докато спели, се ослушвали — да не би да вият вълци. Издраните им от бамбука ръце постоянно били нападани от цели рояци комари, малки и големи, които се пъхали в ушите им и им пиели кръвта.

След като вървели пет дни на изток, видели, че пътят отпред е препречен от планини и те не могат да продължат нататък. Младежът предупредил, че и да се прехвърлят през планините, там не е годно за живот. Щом го чули, селяните спрели. Това станало на 8 юли 1881 година, на двеста и четирийсет километра от Сапоро.

Първото, което сторили, било да огледат наклона на местността, да опитат водата, да проверят почвата. Тя, общо взето, ставала за обработване. Сетне поделили помежду си земята и вдигнали в средата колиба, където всички да се събират.

Младежът айну се натъкнал на хайка ловци, негови сънародници, които минавали оттам.

— Как се нарича това място? — попитал ги той.

— Нима смяташ, че тая проклета местност изобщо заслужава име? — отвърнали те.

И така засега отвоюваните земи си останали без име. Но и на селището не му трябвало име, тъй като на шейсет и пет километра наоколо нямало друго населено място (най-малкото такова, което да се стреми към общуване с хора). През 1889 година един от чиновниците, натоварени от областната управа с преброяването на населението, настоял заселниците да кажат някакво име, те обаче си останали непоклатимо безразлични. Събрали се със сърповете и мотиките в общинската колиба и решили да не дават име на селището си. Чиновникът бил притиснат до стената. Единственото, което можел да направи, било да преброи водопадите на близката река, общо дванайсет на брой, и да съобщи в областната управа, че селището се казва Джунитаки-бураку, или Селището с дванайсетте водопада. Оттук нататък то поне на хартия се казвало Джунитаки-бураку (а по-късно Джунитаки-мура, или Селото с дванайсетте водопада).

Местността описвала дъга от шейсет градуса, вместена между две планини, и по средата била разделена от дълбоко ждрело. Наистина проклета местност. Всичко наоколо било обрасло с нисък бамбук и с огромни вечнозелени дървета, разпрострели надлъж и нашир коренищата си. Вълците, лосовете, мечките, ондатрите и птиците си оспорвали оскъдната храна в дивата пустош. Гъмжало от мухи и комари.

— Всички вие наистина ли искате да живеете тук? — изумил се младият айну.

— И още как — отвърнали селяните.

Не е ясно защо вместо да се прибере у дома, младежът айну предпочел да остане с преселниците. Авторът (който обичаше да се впуска в догадки) изказваше предположението, че вероятно му е било любопитно. При всички положения, ако не бил останал, е съмнително, че заселниците са щели да оцелеят през зимата. Младежът ги научил как да търсят в пръстта зимни зеленчуци, как да не загинат в преспите, как да ловят риба на замръзналата река, как да залагат капани за вълци, как да избегнат вниманието на мечките преди зимния им сън, как да определят по посоката на вятъра какво ще бъде времето, как да не премръзнат, как да приготвят храна от бамбуковите корени, как да секат в строго определена посока вечнозелени дървета. Не след дълго всички признавали колко ценен за тях е младежът, а той си възвърнал самоувереността. Накрая се прекръстил с японско име и взел за жена дъщерята на един от преселниците, която му родила три деца. Той вече не бил „Пълна месечина, която се смалява“.

Но въпреки полезните в бита познания на младежа айну, участта на преселниците била горчива. През август всяко от семействата вече си било вдигнало колиба, но тези колиби били сковани набързо от нацепени дънери и почти не предпазвали от есенния вятър. Мнозина се събуждали колкото да видят до възглавницата си две педи сняг. Повечето семейства имали само по една завивка и на мъжете обикновено им се налагало да спят, свити на кравай край огъня. След като привършили запасите си от храна, преселниците тръгнали да търсят риба и спаружени диви растения, които намирали под дълбоките преспи. Зимата се случила особено люта. Ала никой не починал. Нямало разправии, нямало сълзи. Силата им била във вродената бедност.

Запролетило се. Родили се две деца и заселниците станали двайсет и един на брой. Два часа преди да родят, майките работели на къра, на сутринта след раждането пак излизали по нивите.

Селяните засадили зърно и картофи. Мъжете сечали дървета и горели корените, за да направят още ниви. По лицето на земята се зародил нов живот, младите растения носели плод, но точно когато заселниците въздъхнали от облекчение, ги нападнали цели пълчища скакалци.

Те връхлетели откъм планината. Отпърво приличали на грамаден черен облак. После се чул тътен. Никой не си и представял какво ще ги сполети. Знаел само младежът айну. Той наредил на мъжете да накладат огньове по нивите си. Те лиснали последните капки дървено масло върху последната си покъщнина и подпалили всичко, до което успели да се доберат. Жените удряли с чукала по тенджери. Заселниците правели всичко по силите си, но това всичко не било достатъчно. Стотици хиляди скакалци се спуснали над реколтата и я унищожили. Не оставили след себе си нищо.

Щом си тръгнали, младежът отишъл на нивите и се разридал. Никой от заселниците не проронил и сълза. Събрали мъртвите скакалци и ги изгорили, после, щом видели, че те са се превърнали на пепел, продължили да разчистват земя.

През цялата следваща зима пак се хранели с риба и диви зеленчуци. През пролетта се родили още три деца. Хората засадили нивите. През лятото отново били посетени от скакалци. И реколтата отново била опоскана до корен. Този път обаче младежът айну не се разридал.

На третата година набезите на скакалците най-сетне се прекратили. Яйцата им били изтребени от проточилите се дъждове. Но пък те унищожили и реколтата. На следващата година пък се появили невиждан брой бръмбари, а на по-следващата било необичайно студено.

След като прочетох дотук, затворих книгата, отворих поредната бира и извадих от раницата сандвич с хайвер.

Приятелката ми седеше със скръстени ръце срещу мен — беше заспала бързо. Сутрешното есенно слънце падаше полегато през прозореца на влака и разстилаше върху скута й тънко одеяло от светлина. Отнякъде долетя мушица, която запърха като късче хартия. Накрая кацна върху гърдата на приятелката ми, постоя, постоя и пак политна. Щом мушицата отлетя, приятелката ми изглеждаше малко по-стара.

Изпуших една цигара и отново зачетох „Истинската история на град Джунитаки“.

На шестата година селището вече се изхранвало само̀. Реколтата била добра, колибите били с обновена покъщнина, всички били свикнали с живота в студен климат. Сред колибите се появили обковани с дъски къщи, били направени огнища, били окачени светилници. Хората натоварили на една лодка излишъците от реколтата, чирози и лосови рога, пътували два дни до пазара в най-близкия град и в замяна купили сол, дрехи и дървено масло. Някои се научили да правят дървени въглища от дърветата, които сечали, за да разчистят място за ниви. Нагоре по течението на реката се появили още няколко подобни селища, с които те търгували.

Продължавали да разчистват нови и нови ниви и по едно време станало ясно, че селището изпитва остра нужда от работна ръка, ето защо заселниците свикали селския съвет и след два дни решили да поискат подкрепление от родния си град. Изникнал въпросът с неиздължените дългове, но от отговорите на въпросите, които задавали предпазливо в писмата до дома, разбрали, че кредиторите им отдавна са се отказали да си търсят парите, които имали да събират. Тогава най-възрастният от заселниците пратил писма на старите им другари с молба те да се присъединят в обработването на новите земи. През 1889 година се провело преброяване на населението и същата година селището получило официално име.

На другата година в него пристигнали още шест семейства, общо деветнайсет нови заселници. Те били посрещнати с по-хубави колиби. Срещата протекла трогателно. Новопристигналите получили земя и с помощта на първите заселници я засадили и си направили къщи.

През 1893 година вече били дошли още четири семейства, общо шестнайсет души. През 1897 година пък се появили седем нови семейства — двайсет и четири души.

Броят на заселниците растял и растял. Общата колиба била разширена и се превърнала в нещо като зала за срещи, а до нея било вдигнато малко светилище. Жителите вече официално живеели в село. От Джунитаки-бураку до Джунитаки-мура. Пощальонът започнал да се отбива тук, макар и рядко. Селяните пак се хранели основно с просо, но от време на време го смесвали със съвсем истински бял ориз.

И те, разбира се, си имали своите неволи. Дошли чиновници, които им наложили данъци и задължителна военна служба. Особено разстроен от тези събития бил младежът айну, който вече бил на трийсет и пет-шест години. Не проумявал защо изобщо трябва да има неща като данъците и военната повинност.

— Струва ми се, че преди си беше по-добре — заявил той.

Въпреки това селото продължило да се развива.

През 1903 година открили наблизо възвишения, подходящи за пасище, и селото направило общинска мера. Един чиновник от областната управа им казал да сложат огради, да осигурят напояване и да вдигнат заслон за добитъка. След това били доведени затворници, които да направят покрай реката път, и с времето нагоре по пътя били подкарани цели стада овце, купени изгодно от държавата. Селяните нямали никаква представа защо държавата се е показала толкова щедра. „Е, защо пък не?“, мислели си те. След тежката битка, която били водили, това било облекчение, което им дошло добре.

Държавата, разбира се, не се била показала щедра току-така. Била им предоставила овце, притискана от военната цел да задоволява сама потребностите си от топла вълна за предстоящия военен поход на континента, и била наредила на Министерството на селското стопанство и промишлеността да увеличи усилията в овцевъдството, а министерството пък било наложило тези планове на областната управа. Наближавала Руско-японската война.

От цялото село пак човекът айну, който вече не бил младеж, проявил най-голям интерес към овцете. Той научил от чиновника от областната управа как се гледат те и се нагърбил с отговорността за общинската мера. Не се знае точно защо той е бил толкова отдаден на овцете. Вероятно заради сложностите на живота, породени от това, че населението на селото внезапно започнало да се увеличава.

На пасището били откарани трийсет и шест овце от породата саутдаун и двайсет и една от породата шропшир, както и две колита. Човекът айну станал вещ пастир и от година на година броят на овцете и на кучетата се увеличавал. С времето обикнал от все сърце овцете и кучетата си. Чиновниците били изключително доволни. На пасището отглеждали и кучета за други овцевъдни ферми наоколо.

Когато избухнала Руско-японската война, призовки получили петима от младежите в селото, които били пратени на фронта в Китай. Двама загинали, трети останал без лява ръка, когато при засада на малък хълм избухнал вражески снаряд. След три дни боевете приключили и другите двама събрали разпилените кости на младите си съселяни. Всички били синове на преселници от първата и втората вълна. Сред загиналите бил и най-големият син на младежа айну, станал пастир. Издъхнал във вълнен шинел, каквито раздавали в армията.

— Защо пращат момчетата на война в чужди земи? — обикалял пастирът айну и разпитал де когото срещне.

Вече бил на четирийсет и пет години.

Никой не можел да му отговори. Пастирът айну напуснал селото и останал на пасището — прекарвал и ден, и нощ с овцете си. Пет години преди това жена му била починала от бронхит, а двете му дъщери се били омъжили. Селото му осигурявало оскъдна надница и храна в замяна на това, че се грижи за овцете.

След като изгубил сина си, пастирът айну се озлобил. Починал на шейсет и пет години. Една сутрин през зимата момчето, което му помагало, го намерило мъртъв на пода на овчарника. Премръзнал. До него виели две кучета с покрусени очи, внуци на първите колита. Овцете преживяли от сеното в овчарника, без да подозират какво се е случило. Тихото ритмично стържене на зъбите им наподобявало хор от кастанети.

Историята на Джунитаки продължаваше, но историята на младия айну свършваше тук. Станах, за да отида до тоалетната и да изхвърля двете бири. Когато се върнах и отново седнах, приятелката ми се беше събудила и гледаше разсеяно през прозореца. Накъдето и да се обърнеш, се простираха оризища. Тук-там изникваше и по някой силоз. Реките се приближаваха, после пак се отдалечаваха. Изпуших една цигара, като се взирах в пейзажа заедно с профила на приятелката ми, която се взираше в пейзажа. Тя не каза и дума. Щом си изпуших цигарата, отново разлистих книгата. По страницата се мерна сянката на метален мост.

След тъжния разказ за младежа айну, който станал пастир, остарял и починал, останалата история ми се стори доста отегчителна. Десет овце умрели от мор по добитъка, свирепият студ нанесъл временно удар на реколтата, ако не се брои това обаче, в селото всичко било мирно и тихо. В периода „Тайшо“ селото било обявено за град с новото име Джунитаки-чо. Джунитаки-чо процъфтявал и в него били построени нови сгради, начално училище, кметство, поща. По онова време заселването на Хокайдо вече било почти приключило.

Орната земя достигнала предела си и мнозина младежи напуснали Джунитаки-чо, за да си търсят късмета в новите светове на Манджурия и Сахалин. През 1937 година в града се появил Овчия професор.

Историята гласеше: „Високопоставен чиновник от Министерството на селското стопанство и на горите, ползващ се с голямо уважение заради трудовете си, посветени на Корея и Манджурия, доктор… (на 32 години) напуска по силата на обстоятелствата тази длъжност и създава чифлик в планинска долина северно от Джунитаки-чо.“

Не пишеше нищо повече за него.

Явно и самият автор е бил отегчен от събитията, разиграли се през трийсетте години и по-късно, защото разказът му ставаше откъслечен и непълен. Друг беше дори стилът, който вече не беше така ясен, както в частта за младежа айну.

Прескочих трийсет и едната години между 1938 и 1965 година и се прехвърлих на частта със заглавието „Джунитаки днес“. В книгата „днес“ беше, разбира се, 1970 година и затова не беше днешното „днес“. Но ако пишеш историята на един град, изглежда, неминуемо се изправяш пред необходимостта да я доведеш до „днес“. И въпреки че такова днес много бързо престава да е днес, никой не може да отрече, че всъщност пак си е днес. Защото ако днес престане да бъде днес, историята не може да съществува.

Според „Истинската история на град Джунитаки“ през 1965 година населението е спаднало на петнайсет хиляди души, с шест хиляди по-малко, отколкото десет години преди това, и то почти главно заради упадъка в селското стопанство. В книгата се казваше още, че необичайно високите показатели на спада в селскостопанското производство се дължали на промените в инфраструктурата на страната от времето на бързото промишлено разрастване, както и на особеностите на селското стопанство на Хокайдо с неговия студен климат.

Какво е станало с изоставените ниви? Те са били залесени повторно. Потомците засаждали фиданки по същите земи, където техните предци изсичали с кървава пот дърветата, за да разчистят ниви. Каква ирония.

А това означаваше, че най-развитият промишлен отрасъл в Джунитаки днес са лесовъдството и дърводобивът. Сега градът можел да се похвали с многобройните си малки дъскорезници и дърводелски цехове, където се правели шкафове за телевизори, тоалетки и за туристите — фигурки на мечки и човечета от племето айну. Някогашната общинска колиба била превърната в Музей на първопроходците, където били изложени земеделски сечива и прибори за хранене на първите заселници. Имало и витрини, посветени на младежите от селото, загинали по време на Руско-японската война. Както и кутия за храна със следи от зъбите на кафява мечка. И дори писмото до родния град на заселниците, в което те разпитват за лихварите, отпуснали им заеми.

Истината обаче била, че днес Джунитаки бил ужасно скучен град. Щом се приберели от работа, жителите му гледали всеки ден средно по четири часа телевизия, а после си лягали. Участвали активно в изборите, но никога не било изненада кого са избрали. Девизът на града бил „Богати хора сред богата природа“. Поне така пишело на табелата пред железопътната гара.

Затворих книгата, прозинах се и съм заспал.

30.

По-нататъшният упадък на Джунитаки и на неговите овце

В Асахикава хванахме втория влак и поехме на север по Шиогарийския проход, почти по същия път, изминат преди век от младежа айну и осемнайсетте мрачни селяни.

Есенното слънце грееше ослепително през огромните остатъци от девствени гори и огненочервените листа на офиките. Нямаше вятър, беше ясно. До степен да те болят очите само докато гледаш пейзажа.

В началото влакът беше празен, но някъде по средата се качиха половин вагон гимназисти, тръгнали на училище, и ние се потопихме в олелията им, в крясъците, в миризмата на пърхот и плът, в неразбираемите им разговори и потиснатите сексуални подтици. Това продължи половин час, после гимназистите изчезнаха всички на една гара. Влакът отново се опразни, не се чуваше и един-единствен глас.

Ние с приятелката ми си разделихме един шоколад и започнахме да го ядем, докато пред очите ни се изнизваше шествието на пейзажа. Земята беше озарена от ведра светлина. Всичко изглеждаше много далеч, сякаш гледахме през преобърнат телескоп. Приятелката ми си свирукаше „Джони Б. Гуд“. Това вероятно е най-дългото време, когато не сме си казали нищо.

Беше следобед, когато слязохме от влака. На перона си поех дълбоко въздух и се протегнах хубаво. Въздухът беше много чист и изпитах чувството, че още малко, и белите ми дробове ще се пръснат. Слънцето по ръцете ми беше топло и чувствено, макар че беше малко по-студено, отколкото в Сапоро.

Покрай железопътните релси се бяха наредили няколко стари тухлени склада, а пред тях на пирамиди с дължина към три метра бяха накамарени трупи, наквасени и тъмни от дъжда, паднал предната нощ. Влакът, с който бяхме пристигнали, потегли и вече не се виждаше никой, само леха невени, които се поклащаха на прохладния ветрец.

От перона видяхме типичен малък областен град. Имаше си главна улица, скромен универсален магазин, автобусна спирка, туристическо бюро. Ако може изобщо да се съди от първото впечатление, изключително скучен град.

— Пристигнахме ли? — попита гаджето ми.

— Не, не сме. Оттук трябва да се качим на друг влак. Отиваме в много, много по-малък град от този. — Прозинах се и още веднъж си поех дълбоко въздух. — Това тук е транзитна спирка. От това място първите заселници са поели на изток.

— Първите заселници ли?

Докато пристигне влакът, на който трябваше да се прекачим, седяхме пред печката в чакалнята и аз разказах на приятелката си малко от онова, което бях прочел за историята на Джунитаки-чо. Хронологията се пообърка, затова въз основа на рецензията върху гърба на корицата на „Истинската история“ подредих върху лист от бележника си събитията в опростен вид. От лявата страна на листа написах датите и събитията от историята на Джунитаки-чо, а от дясната — основните събития в историята на Япония от същото време. Доста прилична хронологична таблица.

Така например през 1905 година Порт Артур пада, а синът на младежа айну загива във войната. И ако не ме подвеждаше паметта, пак през тази година е роден Овчия професор. Историята получаваше все по-свързан вид.

— Ако погледнем нещата в тази светлина — отбеляза приятелката ми, докато сравняваше дясната и лявата страна в хронологията, — излиза, че ние, японците, явно живеем от война на война.

— Разбира се, че изглежда по този начин — съгласих се аз.

— Защо се е получило така?

— Сложно е. Всъщност не мога да кажа защо. Най-малкото така набързо.

— Хм.

Подобно на повечето чакални, и тази беше безлюдна и с нищо незабележима. Пейките бяха окаяно неудобни, пепелниците преливаха от мокри угарки, въздухът беше спарен. По стените имаше плакати с туристически курорти и списъци на издирваните лица. Единствените други хора освен нас бяха старец в пуловер от камилска вълна и майка с четиригодишния си син. Старецът седеше като залепен на едно място и четеше съсредоточено някакво литературно списание. Обръщаше страниците много бавно, сякаш махаше лепенка. Петнайсет минути от страница на страница. Майката и детето приличаха на семейство, което е напът да се разпадне.

— Нещата се свеждат до това, че всички сме бедни, но ни се иска да вярваме, че ще ни провърви и ще сложим край на бедността.

— Като хората в Джунитаки-чо.

— Именно. Точно по тази причина те са се скъсвали от работа, за да отвоюват за ниви нови и нови земи. Въпреки това повечето заселници са умрели бедни.

— Защо?

— Заради местността. На Хокайдо е студено, през няколко години сковава убийствен студ. Ако реколтата бъде поразена, няма храна, няма доходи, с които хората да си купят олио. Не им е по джоба дори да вземат семена за следващата година. Ето защо залагат земята и вземат заеми с високи лихви. Но никъде няма селско стопанство с производителност, която да позволява да се плащат лихвите, и накрая им вземат земята. Заради това мнозина селяни стават арендатори. — Разлистих „Истинската история“ и зачетох: — „През 1930 година броят на селяните, които са работели на свои ниви, пада на 46 на сто от населението на Джунитаки-чо. Те понасят двоен удар: свит пазар, усложнен от убийствен студ.“

— Значи след всички усилия да разчистят за ниви нови земи те затъват още повече в заеми — обобщи приятелката ми.

До влака ни оставаха четирийсет минути, затова тя реши да се поразходи сама из града. Аз останах в чакалнята, изпих една кока-кола и продължих да чета докъдето бях стигнал друга книга. Но скоро ми доскуча и я оставих. Не можех да се съсредоточа. Главата ми беше пълна с овцете на Джунитаки-чо и те изяждаха всички букви, които можех да им осигуря. Затворих очи и въздъхнах. Мина пътнически влак, който наду свирката.

Няколко минути преди часа на заминаване приятелката ми се върна с плик ябълки. Изядохме ги вместо обяд, после се качихме на влака.

Той със сигурност помнеше по-добри времена. Разхлабените дъски по пода бяха протрити и заковани с пирони. Докато вървяхме по пътеката, се люшкахме насам-натам. Седалките бяха с олющена тапицерия, а възглавниците приличаха на хляб отпреди месец. Във вагона се стелеше усещането за обреченост, примесено с миризмата на клозет и на бензин. Посветих десет минути на това да вдигна прозореца, за да пусна малко чист въздух, но още щом го отворих, вътре започна да влиза ситен пясък и се наложи да посветя още толкова време на това да го затворя.

Влакът се състоеше от два вагона. Бяхме общо петнайсет пътници, обединени от общата връзка на скуката и липсата на интерес. Старецът с пуловера от камилска вълна продължаваше да си чете списанието. С тази скорост на четене броят явно беше отпреди три месеца. Някаква застаряваща жена беше вперила втренчен поглед в далечна точка в пространството отвън — все едно критик слушаше соната на Скрябин.

Децата също кротуваха. Седяха мирни и гледаха през прозореца. От време на време се чуваше суха кашлица, сякаш някой почукваше с щипци по главата на мумия.

Някой слизаше всеки път, щом влакът спреше. А слезеше ли някой, с него слизаше и кондукторът, за да му вземе билета, после отново се качваше. Нямаше никакво изражение, преспокойно можеше да обере банка, без да крие лицето си. На влака не се качваха нови пътници.

Навън реката — мътнокафява от дъждовете — се беше разпростряла докъдето поглед стига. Проблясваше на есенното слънце и приличаше на разсипало се капучино. Сегиз-тогиз покрай нея се показваше наскоро ремонтиран път и по него се случваше да профучи натоварен с дървен материал огромен камион, поел на запад. Като цяло обаче по пътя сякаш не минаваше никой. Крайпътните билбордове показваха посланията на рекламодателите на никого, никъде. Разсейвах скуката, като разглеждах всеки нов билборд и забелязвах градската натрапчивост. Едно момиче по бански със страхотен слънчев загар беше издало устни над бутилка кока-кола, известен застаряващ актьор беше сбърчил чело срещу наклонена чаша уиски, часовник на гмуркач, обилно напръскан с вода, манекенка, която си прави маникюра насред лъскав изтънчен интериор. Новите първопроходци на рекламата проправяха тесен път дълбоко във вътрешността на страната.

След два часа и четирийсет минути пристигнахме в Джунитаки-чо, последната спирка. Някъде по пътя сме заспали и явно сме пропуснали, когато са обявили гарата. Дизеловият локомотив беше изпуснал последен дъх и всичко беше притихнало. Събудих се рязко, тишината ме гъделичкаше по кожата. Когато се огледах, наоколо нямаше други пътници.

Свалих раниците от поставката, събудих приятелката си, като я потупах два-три пъти по рамото, и ние слязохме. Вятърът по перона вече беше с мразовития мирис на късна есен. Тъмните сенки на хълмовете пълзяха по земята като пагубни петна. Точно зад улиците имаше две ниски планински вериги, които обрамчваха града като две събрани длани, пазещи от вятъра пламъка на клечка кибрит. Хълмовете бяха надвиснали над тесния перон.

Стояхме доста объркани и няколко минути наблюдавахме гледката.

— Къде е някогашният чифлик на Овчия професор? — попита приятелката ми.

— Горе в планината. На три часа път с кола.

— Направо там ли отиваме?

— Не — отвърнах аз. — Ако тръгнем още сега, ще стигнем посред нощ. Хайде да пренощуваме тук и да поемем на сутринта.

Пред гарата имаше малък площад, който беше безлюден. Наоколо нямаше никого. Никакви таксита, които да качват или да оставят клиенти. В средата се виждаше само фонтан във вид на птица, без вода вътре. Птицата гледаше невиждащо небето с отворена уста и нищо за казване. Около фонтана на кръгла леха растяха невени. Беше достатъчен и един поглед, за да разбереш, че градът е много по-запуснат, отколкото преди десет години. По улиците почти нямаше хора, а малкото, които се мяркаха, сякаш също бяха с посърналото изражение на един град в упадък.

Вляво от площада имаше пет-шест стари склада, останали от времето, когато много от товарите са се прекарвали с железниците. Бяха старовремски, тухлени, с наклонени покриви и метални врати, които бяха боядисвани многократно, колкото накрая да бъдат изоставени. Отгоре по покривите на редици бяха накацали огромни гарвани, които наблюдаваха мълком града. До складовете имаше празен парцел с цяла гора бурени с човешки бой, от които можеш направо да се изприщиш, и в средата се виждаха останките от две стари коли, зарязани на природните стихии. И двете бяха без гуми, а разбитите купета бяха изтърбушени.

ПЪТЕВОДИТЕЛЯТ ИЗ ГРАДА, сложен до обезлюдения площад, беше толкова избелял, че почти не се четеше. Единствените думи, които успях да видя, бяха ДЖУНИТАКИ-ЧО и СЕВЕРНА ГРАНИЦА НА ПРОИЗВОДСТВОТО НА ОРИЗ В ПРОМИШЛЕНИ РАЗМЕРИ.

Точно пред площада имаше уличка с магазини от двете страни. Улица, каквато ще видите навсякъде в Япония, с тази разлика, че пътят беше нелепо широк и създаваше впечатлението, че градът е много просторен и мразовит. От двете страни на пътя имаше редици офики с бляскави листа, но кой знае защо, също толкова мразовити. Това беше студ, просмукал се във всяка жива твар, без оглед на човешката съдба. Този студ беше погълнал безжизнената всекидневна суетня на жителите на града — всичко.

Метнах раницата на раменете си и тръгнах към края на търговския квартал с дължина петстотин метра, с надеждата да намеря място, където да пренощуваме. Нямаше никакви хотели. Една трета от магазините бяха със спуснати щори. Откъсналата се откъм едната страна табела над магазина за часовници се блъскаше от вятъра.

Там, където магазините свършваха рязко, имаше паркинг, и той обрасъл с бурени. На него бяха спрели кремава хонда феърлейди и червен спортен автомобил марка „Тойота Целика“. И двете коли бяха нови-новенички. Само каква гледка представляваха с лъскавия си вид насред този мъртвешки град.

След магазините пътят се спускаше по склона към реката, където се разделяше наляво и надясно. По този път имаше малки, обковани с дъски едноетажни къщи с прашносиви дървета, протегнали криви като на къпина крайници към небето. Не знам какво беше това, но всяко от дърветата беше с изключително причудливи клони. Пред входната врата на всяка къща имаше еднакви големи бидони за нафта и еднакви кутии за доставка на мляко. И върху всеки покрив стърчеше невъобразимо висока телевизионна антена. Тези сребърни пипала във въздуха сякаш отправяха предизвикателство към планината, образуваща фона на града.

— Но тук няма хотели — притесни се приятелката ми.

— Няма страшно. Във всеки град задължително има поне един хотел.

Върнахме се на гарата и попитахме двамата служители там къде да намерим хотел. Разликата във възрастта им беше голяма, както между родител и дете, и те явно умираха от скука, защото ни описаха притеснително подробно местонахождението на хотелите.

— Два са — обясни по-възрастният. — Единият е по-скъпичък, другият е доста евтин. В скъпия настаняваме важни чиновници от областната управа и организираме тържествени банкети.

— Там храната си е доста добра — намеси се и по-младият служител.

— В другия отсядат бизнесмени в командировка, младежи и редовни посетители. Видът му сигурно ще ви заблуди, но той не е нехигиеничен или нещо такова. Банята е друга тема.

— Макар че стените са тънки — уточни по-младият.

След което двамата се впуснаха да обсъждат дебелината на стените.

— Ще отидем в скъпия — казах аз.

Нямахме причини да пестим. Пликът още си беше натъпкан с пари.

По-младият служител откъсна от бележника си лист хартия и нарисува точна карта на пътя за хотела.

— Благодаря — рекох му аз. — Предполагам, че сега нямате толкова много посетители, както преди десет години.

— Не, определено — потвърди по-възрастният. — Днес имаме само едно дървопреработващо предприятие и никаква друга промишленост, за която да си струва да говорим. Селското стопанство съвсем замря. Населението също намаля.

— Ужас, вече няма достатъчно ученици и за един клас в училището — допълни по-младият.

— Колко е населението?

— Разправят, че било към седем хиляди, но всъщност е по-малко. Предполагам, някъде към пет хиляди — обясни по-младият.

— Радвай се на живота, момче, докато не са ни закрили, което може да стане всеки ден. Пак добре, че още не сме на дъното — каза обречено по-възрастният.

Бях изненадан, че има железопътни линии, по-западнали и от тази. Благодарихме им и си тръгнахме.

Хотелът беше надолу по склона, вдясно от улицата с магазините, на триста метра по реката. Беше стар, доста приличен, с останки от очарованието, каквото е имал в най-добрите дни на града. Беше обърнат към реката и имаше старателно поддържана градина. В единия ъгъл на градината се виждаше малка овчарка, която беше заровила муцунка в купичката с храна и вечеряше рано-рано.

— Дошли сте да се разходите в планината ли? — попита камериерката, която ни отведе в стаята.

— Дошли сме да се разходим в планината — отговорих простичко.

Горе имаше само две стаи. И двете бяха просторни и ако човек излезеше в коридора, се виждаше същата река като капучино, която бяхме зърнали от влака.

Приятелката ми искаше да се окъпе, затова аз отидох да проверя в кметството. То се намираше на безлюдна улица, на две пресечки от търговската улица в западна посока, но сградата беше много по-нова и в доста по-добро състояние, отколкото бях очаквал.

Отидох в отдел „Животновъдство“, представих се с визитна картичка от едно списание отпреди две години, когато се правех на журналист на свободна практика, и разиграх сцената — така и така, стига да не възразявате, искам да ви задам няколко въпроса за овцевъдството. Звучеше доста неправдоподобно дамско седмично списание да помести материал за овце, но чиновникът в отдела се хвана веднага на въдицата и ме отведе в кабинета си.

— Понастоящем имаме в града около двеста овце, всичките съфъкска порода. Иначе казано, овце, отглеждани заради месото. То се разпределя между хотелите и ресторантите наоколо и се радва на голямо търсене.

Извадих бележника си и както си беше уместно, започнах да записвам. Не се и съмнявах, че клетият човек ще си купи следващите няколко броя на дамското списание. И от тази мисъл веднага се смутих.

— Сигурно е кулинарна статия? — спря той, за да попита, след като изложи най-подробно сегашното състояние на овцевъдството.

— Е, и това ще влезе, разбира се — отвърнах аз. — Но искаме да дадем цялостна представа за овцете.

— Цялостна представа ли?

— Какъв е нравът им, навиците, ей такива неща.

— О! — възкликна моят информатор.

Затворих бележника и изпих чая, който ми поднесоха.

— Чухме, че горе в планината има стар чифлик.

— Да, има. След войната американската армия го взе и той вече не се използва. Десетина години след като американците го върнаха, един богаташ го купи за вила, но чифликът е толкова далеч, че накрая той престана да ходи там. Къщата е направо изоставена. Затова и общината нае чифлика. Би трябвало да го купим и да го превърнем в хижа, но се опасявам, че парите няма да стигнат. Първо трябва да оправим пътя…

— Под наем ли?

— През лятото общинската овцевъдна ферма качва в планината около петдесет овце. На общинската мера тревата не достига, а там, горе, пасищата са много добри. През втората половина на септември, щом времето започне да се разваля, връщат овцете долу.

— Знаете ли кога стоят горе?

— Зависи от годината, но като цяло от началото на май до втората половина на септември.

— И колко мъже отвеждат овцете горе?

— Един човек. Все същият от десет години.

— Възможно ли е да се срещна с него?

Чиновникът звънна в общинската овцевъдна ферма.

— Ако отидете сега, ще се видите с него — обясни той. — Да ви откараме ли?

В началото отказах учтиво, но след малко научих, че няма друг начин да се добера до фермата. В града нямало таксита и коли под наем, а пеш съм щял да стигна за час и половина.

Чиновникът от отдел „Животновъдство“ караше малък автомобил. Той подмина хотела ни и се отправи на запад, като прекоси студения заблатен участък по дълъг бетонен мост и после започна да се изкачва по планинския склон. Чакълът под гумите пукаше.

— Идвате от Токио и сигурно си мислите, че това е град призрак.

Аз казах нещо напосоки.

— Истината е, че умираме. Ще издържим, докато оттук минават влакове, но спрат ли ги, със сигурност сме мъртви. Странно нещо си е умиращият град. Едно е умиращ човек — това го разбирам. Но да умира цял град…

— Какво ще стане, ако градът умре?

— Какво ще стане ли? Никой не знае. Дотогава всички ще са се разбягали, понеже нехаят. Ако населението падне под хиляда души, което си е напълно възможно, ние ще останем без работа и ще спрем да поддържаме всичко тук.

Почерпих го цигара и му я запалих със запалката „Дюпон“ с овцата.

— В Сапоро има колкото щеш хубава работа. Имам един чичо там с печатница, не му достигат работници. Работата е сигурна, защото той печата за училищата. Наистина е най-добре да се изнеса там. Пак е за предпочитане пред това да броя тук овцете и едрия рогат добитък, който прекарват.

— Сигурно — съгласих се аз.

— Но все не намирам сили да си взема багажа и да замина. Нали разбирате? Ако градът наистина ще умре, надделява желанието да остана и да видя края му.

— Тук, в този град, ли сте роден? — попитах аз.

— Да — потвърди мъжът, но не каза нищо повече.

Слънцето с тъжен оттенък вече беше залязло на една трета зад хълмовете.

На входа на овцевъдната ферма имаше два стълба и между тях беше опънат огромен надпис: ОБЩИНСКА ОВЦЕВЪДНА ФЕРМА НА ДЖУНИТАКИ-ЧО. Пътят минаваше под него и водеше към склон, където изчезваше сред гъстите есенни листа.

— Овчарникът се пада отвъд гората, а зад него е къщата на пазача. Как ще се приберете?

— Мога да сляза и пеш. Благодаря за всичко.

Колата се скри от поглед, а аз минах между стълбовете и тръгнах нагоре по склона. Последните слънчеви лъчи добавиха оранжев оттенък на вече златните листа на клена. Дърветата бяха високи, между клоните се процеждаха петна слънчева светлина, които потрепваха по покрития с чакъл път.

След като излязох от гората, видях върху склона тясна постройка, откъдето ме лъхна на добитък. Овчарникът беше с покрив от червена гофрирана ламарина, продупчена на три места от отдушници.

При входа на овчарника имаше къщичка за куче. Тъкмо я видях, и от нея излезе малко вързано коли, което излая два-три пъти. Кучето беше старо, със сънени очи, и в лая му нямаше заплаха. Погалих го по врата и то се успокои. Пред къщичката бяха оставени жълти пластмасови купички с храна и вода. Веднага щом вдигнах ръка, кучето се прибра в къщичката, сложи лапи така, че да са успоредно на входа, и се просна на пода.

Вътре в овчарника беше сумрачно. Наоколо нямаше никого. По средата се виждаше широка циментова пътека, от двете страни на която имаше прегради за овцете. Покрай пътеката имаше улеи за урината и водата, с която миеха овчарника. Тук-там по обкованите с дъски стени имаше прорязани прозорци, зад които се виждаха назъбените хълмове. Вечерното слънце хвърляше червени отблясъци върху овцете от дясната страна, а овцете от лявата бяха потънали в мътна синя сянка.

Още в мига, когато влязох в овчарника, всички овце, общо двеста на брой, се извърнаха по посока към мен. Половината стояха, другата половина лежаха на сламата, с която беше застлан подът на преградите. Очите им бяха неестествено сини и приличаха на мънички извори, потекли от двете страни на муцуните. Лъщяха като стъклени и отразяваха светлината точно отпред. Всички овце ме погледнаха. Никоя не се и помръдна. Някои продължиха да преживят тревата в устата си, но друг звук не се чуваше. Други, които бяха подали глави от преградите, спряха да пият вода и застинаха на място с вторачени в мен очи. Сякаш мислеха всички вкупом. Дали това, че стоях на входа, беше прекъснало за миг целокупното им мислене? Всичко спря и мисленето замря. Трябваше да направя движение, та мисловният процес да продължи. Животните в осемте прегради се размърдаха. Овцете се струпаха около разплодния коч в женската преграда, а в мъжката овните взеха да си оспорват кой да бъде водач. Само няколко любопитни овце останаха при оградата и продължиха да ме гледат.

За дългите им гладки черни уши, щръкнали отстрани на муцуните, бяха прикачени пластмасови плочки. Някои овце бяха със сини плочки, други — с жълти, трети — с червени. По гърбовете си имаха и цветна маркировка.

Тръгнах на пръсти, за да не ги хвърля в смут. Уж нехайно се приближих към една от преградите и протегнах ръка, за да докосна по главата млад овен. Той трепна, но не се отдръпна. Напрегнат, с широко отворени очи, скован. Може би щеше да послужи като сигнална стрелка за нахълтването ми. Другите овце ни наблюдаваха.

Овцете от съфъкската порода са си особени. Те са изцяло черни, но с бяло руно. Ушите им са големи и стърчат като криле на мушица, а с бляскавите си сини очи и дълги, кокалести муцуни животните изглеждат някак необичайно. Тези овце съфъкска порода нито отхвърляха, нито приемаха присъствието ми и гледаха на мен като на нещо временно. Няколко се изпикаха на мощна шуртяща струя. Пикочта потече по пода, под краката им, към улея.

Излязох от овчарника, отново помилвах колито и си поех дълбоко въздух.

Слънцето беше залязло зад планината. Над склоновете бе паднал бледолилав сумрак, наподобяващ мастило, което се разнася във вода. Отидох зад овчарника, прекосих по дървения мост потока и се отправих към къщата на пазача. Беше хубава, на един етаж, и приличаше на джудже до залепената за нея плевня за сеното и фуража.

Пазачът беше пред плевнята — струпваше найлонови торби дезинфектант до циментово корито, дълбоко към метър и пак толкова широко. Докато вървях към него, той ме погледна веднъж и без да ми обръща внимание, продължи да си върши работата. Чак когато спрях пред него, спря и избърса лицето си с кърпата около врата му.

— Утре е ден за дезинфекция на овцете — обясни мъжът, като извади смачкан пакет цигари и запали една. — Тук изсипваме течния дезинфектант и караме овцете да плуват от единия до другия край. В противен случай, нали по цяла зима стоят затворени вътре, ще завъдят какви ли не паразити.

— Сам ли го правите?

— Вие шегувате ли се? Имам двама помощници. И кучето. Всъщност именно то върши почти цялата работа. Овцете му се доверяват. Няма да е овчарско куче, ако не му се доверяваха.

Мъжът беше към пет сантиметра по-нисък от мен и беше набит. Наближаваше петдесетте и беше с късо подстригана коса, твърда и права като четка. Той смъкна гумените ръкавици, сякаш сваля пласт кожа. Потупа се по панталоните и бръкна във външните джобове. Не беше само пазач на овцете, приличаше повече на сержант, отговарящ за строевата подготовка във военна школа.

— Дошли сте да питате нещо, а?

— Да.

— Ами питайте.

— Отдавна ли работите това?

— От десет години — отвърна мъжът. — Не знам дали е отдавна, но затова пък си познавам овцете. Преди бях в частите за самоотбрана.

Той метна кърпата около врата си и погледна нагоре към небето.

— Тук ли ще останете през зимата?

— Хм — прокашля се мъжът. — Предполагам. Нямам къде другаде да отида. Освен това през зимата има доста работа. По тия места падат двуметрови преспи. Трупат се, трупат се и ако покривът поддаде, може и да премаже някои от овцете. Освен това ги храня, чистя овчарника, правя едно-друго.

— Когато дойде лятото, отвеждате половината в планината, нали?

— Да.

— Трудно ли е да откарате толкова много овце?

— Лесно е. Някога хората са го правели през цялото време. Едва напоследък са се появили пазачи, а не овчари. Преди години те са се придвижвали целогодишно с овцете. През осемнайсети век из цяла Испания е имало пътища, по които са можели да минават само пастирите, дори кралят не е имал право да ги ползва. — Мъжът се изхрачи на земята и замаза с обувката си храчката в пръстта. — При всички положения, стига да не са уплашени, овцете са много отзивчиви твари. Вървят си след кучето, без да задават въпроси.

Извадих снимката с овцете на Плъха и я подадох на пазача.

— На фотографията е снимано това място, нали?

— Разбира се — потвърди мъжът. — Няма никакво съмнение, овцете също са от нашите.

— А тази тук? — посочих аз с химикалката набитата овца със звездата върху гърба.

Мъжът се взира известно време с присвити очи в снимката.

— Не, тази не е от нашите. Но си е странно, разбира се. Няма как да е дошла тук. Цялото място е оградено с бодлива тел и аз проверявам сутрин и вечер всяко животно. Кучето щеше да забележи, ако отнякъде се беше появила чужда овца. Овцете също щяха да нададат вой. Но знаете ли, никога през живота си не съм виждал такава порода.

— Тази година, докато бяхте заедно с овцете в планината, случвало ли се е нещо необичайно?

— Нищо — отвърна мъжът. — Беше си мирно и тихо.

— И вие сам ли бяхте горе през цялото лято?

— Не, не съм бил сам. През ден от града идваха помощници, а и чиновници, дошли на инспекция. Веднъж в седмицата слизах до града и някой ме заместваше. Ходех за храна и други неща.

— Значи не сте били през цялото време съвсем сам?

— Не. Лятото продължава, докато не натрупат дълбоки преспи, а и до чифлика е само час и половина с джип. Едва ли не малка разходка. Е, щом завали сняг и пътят стане непроходим, оставаш горе през цялата зима.

— Значи сега няма никого горе в планината?

— Не, няма, там е само собственикът на вилата.

— Собственикът на вилата ли? Но аз чух, че чифликът не се използва от цяла вечност.

Пазачът метна цигарата на земята и я стъпка.

— Да, не се използваше цяла вечност. Но не и сега. Няма причини човек да не живее там. Самият аз помагам малко в поддръжката на къщата. Има ток, има газ и телефон. Няма счупени стъкла по прозорците.

— Човекът от кметството каза, че горе нямало никого.

— Има доста неща, които тези приятелчета от кметството не знаят. От доста време работя и за собственика, но не съм казал и думица на никого. Той ме помоли да не разгласявам.

Пазачът реши да изпуши още една цигара, но пакетът му беше празен. Предложих му своя пакет „Ларкс“, от който бях изпушил само половината, заедно със сгъната банкнота от десет хиляди йени. Мъжът се позамисли, но взе подаръка, захапа една от цигарите и прибра всичко останало в джоба си.

— Много съм ви признателен — благодари ми той.

— И така, кога се появи собственикът?

— През пролетта. Снегът още не беше започнал да се топи, значи е било през март. Не беше се вествал може би от пет години. Всъщност не знам защо дойде след толкова време, но това не ми влиза в работата. Помоли ме да не казвам на никого. Сигурно си има причини. При всички положения оттогава е там. Купувам му тайно храна и гориво и му ги доставям по малко с джипа. Със запасите, които е натрупал, преспокойно може да изкара и една година.

— Дали случайно не е приблизително на моите години, такъв с мустаци?

— Аха — каза пазачът. — Същият.

— Страхотно — отвърнах аз.

Не се налагаше да му показвам снимката.

31.

Една нощ в Джунитаки

С помощта на още малко пари преговорите с пазача протекоха гладко. Разбрахме се да ни вземе от хотела в осем часа, а после да ни откара в овцевъдната ферма горе в планината.

— Е, дезинфекцирането на овцете може да почака и до следобед — отсъди той. Непоклатим реалист. — Притеснява ме друго — допълни пазачът. — От дъжда вчера пръстта се е размекнала и има едно място, където автомобилът може би няма да мине. Затова не е изключено да ви помоля оттам нататък да продължите пеш. Аз нямам никаква вина.

— Не се притеснявайте — отвърнах аз.

Докато се спусках пеш от хълма, внезапно си спомних, че бащата на Плъха има вила на Хокайдо. Сега, като се замислих, се сетих, че преди години Плъха ми го е споменавал няколко пъти. Високо в планината, голямо пасище, Двуетажна къща. Винаги си спомням важни подробности чак след време. Би трябвало да ми хрумне още щом получих писмото на Плъха. Ако се бях сетил, все щях да намеря начин да го издиря.

Ядосан на себе си, продължих да вървя надолу по планинския път, ставаше все по-тъмно. Слизах час и половина, а срещнах само три превозни средства. Две от тях бяха големи дизелови камиони, натоварени с дървен материал, а третото беше малък трактор. И трите се спускаха, но никой от шофьорите не предложи да ме откара. Лично аз предпочитах така.

Когато стигнах в хотела, вече минаваше седем и навън беше тъмно като в рог. Бях премръзнал до мозъка на костите. Малката овчарка подаде носле от къщичката и заскимтя.

Приятелката ми беше облечена в дънки и пуловер по врата и бе напълно погълната от компютърната игра във всекидневната при входа на хотела. Явно преоборудвана гостна, която и досега беше с великолепна камина. Истинска камина с огън от дърва. Освен нея в помещението имаше четири компютърни игри и два китайски билярда — китайските билярди бяха старинни, испански, евтина изработка, модели, каквито няма да видите никъде вече.

— Умирам от глад — каза тя.

Поръчах вечерята и се изкъпах набързо. Докато се подсушавах, се премерих — за пръв път от доста време. Шейсет килограма, както преди десет години. През последната седмица бях стопил излишните два сантиметра около кръста.

Когато се върнах в стаята, вечерята вече беше донесена.

32.

Злощастен завой на пътя

Утринта беше мъглива и прохладна. Домъчня ми за овцете. Сигурно беше жестоко да плуват в такъв ден в студения дезинфектант. Може би не усещат студ? Може би не усещат нищо.

Кратката есен в Хокайдо отминаваше. Плътните сиви облаци на север вещаеха скорошни снегове. С полета от септемврийско Токио до октомврийско Хокайдо бях загубил своята есен. Бях видял началото и края, но не и сърцевината на есента.

Събудих се в шест и си измих лицето. Седнах, сам в коридора и загледах през прозореца, докато стане закуската. В сравнение с предния ден реката беше спаднала и сега беше бистра. По отсрещния бряг се бяха ширнали оризища и докъдето поглед стигаше, поривистият сутрешен ветрец вдигаше вълни сред узрялата висока трева. По бетонния мост мина трактор, отправил се към хълмовете, пърпоренето на двигателя му почти не се чуваше от вятъра. От вече златните брезови гори долетяха три гарвана. Те описаха кръг над реката и кацнаха на перилата на една сграда. Държаха се като съвършени зяпачи от авангардна театрална пиеса. Но бързо се умориха дори от тази роля, отлетяха един по един и се скриха нагоре по течението.

Точно в осем старият джип на пазача вече чакаше пред хотела. Беше с покрив като кашон и ако можеше да се съди по номера върху предния калник, който едвам се четеше, явно беше предназначен за силите за самоотбрана.

— Знаете ли, става нещо странно — каза пазачът веднага щом ме видя. — Опитах се да звънна предварително в планината, но не успях да се свържа.

Ние с приятелката ми се качихме на задната седалка. Миришеше на бензин.

— Кога за последно сте се опитвали да се свържете? — попитах аз.

— Ами май някъде на двайсети миналия месец. Оттогава не съм звънил. Обикновено ми се обажда той, ако има нужда от нещо. Списък с нещата, които да купя.

— Телефонът звънеше ли?

— Не даваше дори заето. Може би някъде се е скъсал кабел. Случва се, ако горе има дълбок сняг.

— Но сега няма никакъв сняг.

Пазачът погледна покрива на джипа и завъртя глава така, че вратът му изпука.

— В такъв случай трябва да отидем и да проверим, нали?

Аз кимнах. Бензиновите изпарения вече ме вбесяваха.

Минахме по бетонния мост и поехме нагоре по хълма по същия път, по който бях пътувал предния ден. При общинската овцевъдна ферма и тримата се обърнахме, за да погледнем двата стълба с надписа над входа. Фермата беше самото въплъщение на спокойствието. Представих си овцете: как всяка се е вторачила с ясни сини очи в своето си притихнало пространство.

— Оставихте дезинфекцирането за следобед ли?

— Е, да, не бързаме за никъде. Важното е да се направи, преди да завали сняг.

— Кога започва да вали?

— Няма да се изненадам, ако първият сняг падне още следващата седмица — отвърна пазачът. С една ръка върху волана той погледна надолу и се прокашля. — Но чак през ноември ще натрупат преспи. Виждали ли сте някога зима по тия краища?

— Не — отговорих аз.

— Е, започне ли снегът да се трупа, няма спиране, сякаш се е отприщил бент. Тогава вече не ти остава друго, освен да пропълзиш в къщата и да се завиеш презглава. Тук изобщо не е трябвало да се заселват хора.

— Но вие живеете тук през цялото време.

— Защото обичам овцете. Добродушни същества са. Дори помнят хората по лице. Няма да усетите, ако ги гледате една година, а после всичко започва да се трупа. През есента те се чифтосват, през пролетта раждат агнета, през лятото пасат. През есента, щом агнетата пораснат, те също се чифтосват. Пълен кръговрат. Всичко се повтаря. Овцете се сменят всяка година, само аз остарявам. И колкото повече остарявам, толкова по-малко ми се живее отново в града.

— Какво правят овцете през зимата? — полюбопитства приятелката ми.

Без да сваля ръце от волана, пазачът се обърна и я изгледа, направо започна да пие лицето й, сякаш я е забелязал чак сега. Пътят беше с настилка, без завои и не се виждаха коли, въпреки това обаче аз плувнах от притеснение в пот.

— По цяла зима стоят затворени — отвърна пазачът, след като най-накрая извърна очи към пътя.

— Не им ли става скучно?

— А на вас не ви ли става скучно от вашия живот?

— Не мога да кажа.

— Е, същото е и с овцете — рече мъжът. — Те не мислят за такива неща, а и да мислеха, нямаше да им се отрази добре. Просто прекарват зимата в това да ядат сено, да пикаят, да се дърлят, да си мислят за агнетата в утробата си.

Хълмовете ставаха все по-стръмни и стръмни, по пътя се появиха остри завои. От време на време изникваше пролука, през която се виждаха низините долу.

— При сняг няма да можем да минем оттук — обясни пазачът. — Не че се налага, де.

— Няма ли ски писти и маршрути за туристически преходи? — попитах аз.

— Не, тук няма нищо. Затова няма и туристи. Ето защо градът бързо върви към края си. До началото на шейсетте години в него кипеше живот и той беше образец за селско стопанство в студени условия. Но откакто има излишъци от ориз, всички изгубиха интерес да обработват ниви на такъв студ, все едно са в хладилна чанта. Близко е до ума.

— А какво е станало с дърворезниците?

— Тук няма достатъчно работна ръка и те се изнесоха на по-удобни места. И днес в някои градчета има малки дъскорезници, но не са много. Днес дърветата, отсечени в планината, минават транзит през града и са откарвани в Найори и Асахикава. Заради това пътищата са в отлично състояние, а градът се разпада. Голям камион с вериги на гумите ще мине през всякакви преспи.

Инстинктивно извадих цигара, но още преди да съм я запалил, си спомних за бензиновите изпарения и я върнах в пакета. Вместо да пуша, засмуках лимонов бонбон. Резултатът: необичаен вкус на лимонов бензин.

— Овцете карат ли се? — попита приятелката ми.

— И още как! — отговори пазачът. — Както всички животни, които живеят на стада. В тяхното общество всяка овца си има строго определено място. Ако в кошарата са вкарани петдесет овце, има овца номер едно и овца номер петдесет. И всяка си знае мястото.

— Изумително — възкликна приятелката ми.

— И за мен така е много по-лесно да ги гледам. Повеждам овца номер едно и останалите тръгват след нея, без да задават въпроси.

— Но щом всички си знаят мястото, защо тогава се карат?

— Да предположим, че някоя от овцете се нарани и изгуби силата си — положението й става неустойчиво. Овцата след нея набира смелост и се опитва да излезе напред. Случи ли се такова нещо, си оспорват мястото три дни.

— Клетите те.

— Е, накрая пак се успокояват. Овцата, която като млада е имала предимство, в края на краищата го преотстъпва на друга овца. А когато се стигне до касапина, вече няма номер едно и номер петдесет. Има само щастливо барбекю.

— Хм — каза приятелката ми.

— Но най-окаян е разплодният коч. Знаете за овчите хареми, нали?

— Не, не знам — отвърнах аз.

— Когато отглеждате овце, най-важното, което трябва да следите, е чифтосването. Ето защо държите отделно овните и овцете. После прехвърляте някой от кочовете при женските. Това, разбира се, е най-якият овен, номер едно. С други думи, използвате най-доброто семе. След месец, когато цялата работа е свършена, връщате разплодния коч в преградата на овните. Но докато кочът се е трудил, другите самци са наложили нова йерархия. А заради усърдния си труд кочът сега тежи наполовина и е изключено да победи в битка. Ето защо останалите овни се съюзяват срещу него. Тъжна работа.

— Как се бият овцете?

— Блъскат си главите. Челата им са твърди като стомана и отвътре са кухи.

Приятелката ми не каза нищо, но явно беше потънала в мисли. Може би се опитваше да си представи как разярените овце си блъскат главите.

След трийсет минути настилката по пътя внезапно изчезна и той се стесни наполовина. От двете страни върху джипа ни като грамадни вълни връхлитаха тъмни, девствени гори. Стана по-студено.

Пътят беше ужасен. Джипът подскачаше като стрелка на сеизмограф, а бензинът в пластмасовия резервоар се люшкаше под краката ни. Издаваше зловещи звуци, сякаш нечий мозък се плиска и аха, да изскочи от черепа. Дали съм се притеснил ли? То оставаше да не се притесня.

Пътят си беше все такъв някъде към двайсетина-трийсет минути. Не можех да се закрепя, дори за да видя колко е часът. През цялото време никой не каза и дума. Държах се здраво за колана, прикачен към седалката, а приятелката ми се беше вкопчила в ръката ми. Пазачът стискаше съсредоточено волана.

— Вляво — каза ненадейно той.

Без да знам какво да очаквам, се обърнах и видях как тъмната гора се е разтворила широко и се е разкрила долина. Тя беше огромна и гледката беше невероятна. Но без намек за топлина. Скалата беше гола, без капчица живот. Сякаш се долавяше застрашителният й дъх.

Точно пред пътя изникна гладка конусообразна планина. В горния й край някаква невъобразима сила беше огънала и обезформила конуса.

Стиснал здраво волана, пазачът издаде брадичка по посока на конуса.

— Отиваме от другата страна на това тук.

Силният вятър, духащ по десния склон откъм долината, запрати нагоре гъста вихрушка от листа и поръси леко стъклата на джипа с пясък.

Малко преди върха на конуса резките завои свършиха и склонът отдясно се превърна във вулканични зъбери, после, накрая, в почти отвесна скала. Джипът продължи да пъпли нататък по тясната козирка, издълбана върху безликата стена.

Изневиделица времето се влоши. Петната светлосиво небе със синкави оттенъци се умориха от тези мимолетни подробности и потъмняха, станаха накъсано катраненочерни. И придадоха на планината унил вид.

В тази наподобяваща казан планина халите фучаха, свистяха и стенеха ужасно. Аз избърсах потта, избила по челото ми. И под пуловера бях плувнал в студена пот.

При всяко завъртане на волана пазачът издаваше устни — зави надясно, после още веднъж надясно. След това се наведе напред, сякаш се напъваше да чуе нещо, намали постепенно скоростта и накрая натисна спирачката на място, където пътят ставаше малко по-широк. Угаси двигателя и ние продължихме да седим, изоставени насред вледенената тишина. Чуваше се само вятърът, тръгнал да оглежда земите наоколо.

Пазачът отпусна ръце върху волана. Сякаш мина половин час, докато слезе от джипа и опипа земята с подметката на работните си обувки. И аз слязох и застанах до него, вторачен в повърхността на пътя.

— Лоша работа — каза пазачът. — Валяло е много по-силно, отколкото очаквах.

Пътят не ми се стори чак толкова мокър. Обратното, изглеждаше твърд и сух.

— Отдолу е мокро — обясни мъжът. — Всички се заблуждават. По тези краища нещата са различни.

— Различни ли?

Вместо да отговори, той извади от джоба си цигара и я запали.

— Искате ли да се поразходите малко с мен?

Отидохме на следващия завой, който беше на около двеста метра. Усещах противния студ. Закопчах якето чак догоре и вдигнах яката, но студът продължи да упорства.

Точно преди завоя на пътя пазачът спря. Свъси се, както стоеше с лице към урвата отдясно и стискаше между устните си цигарата. От средата на скалата се процеждаше вода, глинеста и светлокафява, която бавно прекосяваше пътя. Прокарах пръсти по камъка. Беше по-порест, отколкото изглеждаше, повърхността му се ронеше и при най-лекия допир.

— Не завой, а ад — отбеляза пазачът. — Повърхността е ронлива, но това не е всичко. Тази скала носи лош късмет. Дори овцете се страхуват от нея. — Той се закашля и хвърли цигарата на земята. — Неприятно ми е, но не искам да рискувам.

Аз кимнах.

— Как мислите, дали можете да продължите нататък пеш?

— Самото вървене не ме притеснява. Притесняват ме вибрациите от него.

Пазачът пак удари силно с крак. След половин секунда се чу мрачният му, потискащ отговор:

— Става за ходене пеш.

Бъркахме се при джипа.

— Оттук има още около пет километра — обясни пазачът. — Дори с жената ще стигнете за час и половина. Пътят е прав, почти няма наклон. Съжалявам, но не мога да ви откарам догоре.

— Няма страшно. Благодаря за всичко.

— Смятате ли да останете горе?

— Не знам. Може да сляза и утре. Но може да ми отнеме и цяла седмица. Зависи как ще потръгнат нещата.

Той стисна между устните си поредната цигара, но този път, още преди да я е запалил, се закашля.

— Все пак внимавайте. Както е тръгнало, нищо чудно снегът да завали и по-рано. А завали ли, не можете да мръднете от горе.

— Ще внимавам — обещах аз.

— При входната врата има пощенска кутия. Ключът е пъхнат на дъното. Ако няма никой, отключете с него.

Разтоварихме джипа под оловносивото небе. Свалих якето и облякох дебела канадка. Продължи да ми е студено.

Пазачът успя много трудно да обърне джипа и няколко пъти се удари в скалата. Всеки път тя се ронеше. Накрая направи обратен завой, натисна клаксона и махна с ръка. Аз също махнах. Джипът взе завоя и се скри.

Останахме сам-сами. Сякаш бяхме зарязани накрай света.

Смъкнахме раниците на земята и продължихме да стоим, без да казваме нищо — опитвахме се да се окопитим. Долу през долината се гънеше тънката лента на сребърна река с брегове, покрити с гъста зелена гора. Зад долината се надигаха талазите на ниски, обагрени от есента хълмове, а отвъд тях се откриваше гледка към обгърнатите с мъгла равнини. От оризищата, където след прибирането на реколтата бяха запалили стърнищата, на тънки струйки се виеше дим. Изумителна гледка, от нея обаче не ми олекна. Всичко изглеждаше толкова далечно, толкова… чуждо.

Небето беше похлупено от тежки, влажни, еднакво сиви облаци, които сякаш затулваха цялата светлина. Под тях се носеха други облаци, плътни и черни, толкова ниски, че сякаш бе възможно да ги докоснеш. Те препускаха на изток — идваха откъм Азиатския континент, прекосяваха Японско море и продължаваха изумително бързо към Охотско море. Всичко това допринасяше да осъзнаем колко несигурно е мястото, където стоим. Един по-силен порив на вятъра, и целият ронещ се завой, долепен до урвата, щеше с лекота да ни отнесе долу в бездната.

— Да тръгваме — подканих аз и нарамих чудовищната раница.

Във въздуха беше надвиснало нещо ужасно, дъжд или суграшица, и ми се щеше да съм близо до място, където има покрив. Със сигурност не исках да се намокря до кости тук на студа.

Побързахме да се изнижем в индийска нишка от този „завой на покойника“. Пазачът беше прав: мястото сякаш носеше нещастие. Витаеше някакво усещане за обреченост и погибел, което първо проникна в тялото ми, после ме удари като предупредителен знак в главата. Същото усещане, каквото те обзема, ако прекосяваш река и внезапно кракът ти хлътва в кал с различна температура.

Изминахме само триста метра, а звукът от стъпките ни по повърхността на пътя премина през какви ли не промени. От време на време пред нас като змийчета изникваха захранвани от пролетта ручеи.

Дори след като отминахме завоя, не забавихме крачка в опит да се отдалечим възможно най-много от мястото. Едва след половин час се поотпуснахме — зъберът бе отстъпил място на не толкова стръмен наклон и се показаха дървета.

Щом стигнахме дотук, нататък нямаше да ни бъде трудно. Пътят ставаше равен, а планината тук беше без остри хребети. Постепенно навлязохме в мирна високопланинска местност.

След още половин час конусът остана изцяло зад нас и ние стигнахме при плато, заобиколено от планини, които приличаха на изрязани от картон. Сякаш горната половина на грамаден вулкан се беше срутила. Докъдето поглед стига, се простираше море от брези с есенни листа. Сред тях се мяркаха храсти и шубраци в ярки оттенъци и тук-там по някоя повалена бреза, кафява и прогнила.

— Доста красива местност — каза приятелката ми.

След завоя местността наистина си изглеждаше красива.

Пътят ни поведе право през това брезово море. Беше тесен, на него едва ли щеше да се побере и джип, и беше съвсем прав. Без нито един завой, без стръмни наклони. Ако човек погледнеше напред, всичко бе всмукано в една точка. Над нея минаваха дори черните облаци.

И беше тихо. Звукът на вятъра беше погълнат от огромната гора. Въздухът беше разцепен от писъка на тлъст кос. Щом той се скри, тишината пак потече назад като разяждаща течност, запълнила всеки отвор. Окапалата шума беше наквасена от дъжда отпреди два дни. Пътят изглеждаше безкраен, точно като брезовата гора наоколо. Ниските облаци, които допреди малко ни бяха хвърляли в ужас, сега изглеждаха нереални в гората.

След още петнайсет минути излязохме при бистър поток. През него беше прехвърлен устойчив мост от брезови дъски с перила отстрани и наблизо имаше полянка. Свалихме раниците, отидохме на потока и пийнахме от него. Никога не бях вкусвал по-пивка вода. Толкова студена, че чак ръцете ми почервеняха, и сладостна, с едва доловима следа от пръст.

Облаците следваха предначертания си курс, но кой знае защо времето не се разваляше. Приятелката ми пристегна връзките на туристическите си обувки, а аз седнах на перилата и изпуших една цигара. Чувах надолу по реката водопад. Ако се съди по звука, не беше много голям. Отляво подухна закачлив ветрец, който надигна вълна по купчините нападали листа и ги разпиля.

Допуших си цигарата и я стъпках с обувката, колкото да видя до ходилото си още една угарка. Вдигнах я. Сплескана „Севън Старс“. Не беше влажна, значи беше хвърлена вече след дъждовете. Вчера или днес.

Опитах се да си спомня какви цигари пуши Плъха. Но не се сетих дори дали изобщо пуши. Отказах се и метнах угарката в потока. Течението в миг я понесе надолу.

— Какво беше това? — попита приятелката ми.

— Намерих наскоро хвърлена угарка, значи някой съвсем неотдавна е седял тук като мен и е пушил.

— Приятелят ти ли?

— Де да знаех!

Тя се намести до мен и прибра косата си — за пръв път от доста време ми показваше ушите си. Звукът на водопада заглъхна, после отново се разнесе.

— Още ли харесваш ушите ми? — попита приятелката ми.

Усмихнах се и се пресегнах бързо да ги пипна.

— Знаеш, че ги харесвам — отговорих.

След още петнайсет минути пътят внезапно свърши, точно както и морето от брези. Пред нас се ширна езерото на пасище.

Пасището беше оградено със стълбове, отстоящи на пет метра един от друг. Между тях беше опъната бодлива тел, стара, хванала ръжда. Както личеше, бяхме намерили пътя за пасището на овцете. Бутнах разядената двойна порта и влязох. Тревата беше мека, пръстта — тъмна и влажна.

Над пасището се носеха черни облаци. В посоката, в която се движеха — високите назъбени очертания на планина. Ъгълът със сигурност беше различен, но не можеше да има и съмнение: планината беше същата, както на снимката на Плъха. Не се налагаше да вадя фотографията, за да проверявам.

Въпреки това се притесних, щом видях с очите си гледка, която бях виждал стотици пъти върху снимката. Дълбочината на истинската местност изглеждаше изкуствена. Не толкова защото бях там, а защото изпитвах усещането, че пейзажът е създаден временно — колкото да съответства на снимката.

Подпрях се на портата и въздъхнах. Бяхме намерили онова, което търсехме. Какъвто и смисъл да имаше търсенето, то беше приключило.

— Успяхме, а? — каза приятелката ми и ме докосна по ръката.

— Успяхме — потвърдих аз.

Нямах какво друго да кажа.

Точно от другата страна на пасището се виждаше обкована с дъски двуетажна къща в американски стил. Къщата, която Овчия професор беше построил преди четирийсет години и която бащата на Плъха беше купил. Край нея нямаше нищо, с което да я сравня, затова от разстояние беше трудно да се каже колко голяма е. При всички положения беше прекалено широка и безизразна. Беше боядисана в бяло и под похлупеното небе изглеждаше зловещо сива. В средата на покрива с фронтони и с цвят на горчица, почти на ръжда, стърчеше правоъгълен тухлен комин. Вместо ограда около къщата имаше вечнозелени дървета, които я предпазваха от стихиите. Тя изглеждаше странно необитавана. Колкото повече я разглеждах, толкова по-необичайна ми се виждаше. Не беше кой знае колко негостоприемна или студена, не беше и построена по някакъв особен начин, не беше и порутена. Просто си беше… странна. Сякаш някаква огромна твар беше остаряла, без да е успяла да изрази чувствата си. Не че не знаеше как да ги изрази, по-скоро не знаеше какво да изразява.

Изведнъж миризмата на дъжд стана вездесъща. Беше време да се размърдаме. Тръгнахме направо през пасището към къщата. Облаците, идващи от запад, вече не бяха нежни отминаващи пухчета — към нас настъпваха страховити дъждовни облаци.

Пасището беше огромно. Колкото и бързо да крачехме, сякаш не напредвахме. Нямах никаква представа за разстоянието. Сега, като се замислих, си дадох сметка, че това е първата равна земя, по която вървяхме, ето защо нещата в далечината изглеждаха само на хвърлей.

Маршрутът на облаците, поели на север, беше прекосен от ято птици.

Когато сякаш след часове излязохме при къщата, дъждът вече бе започнал да барабани. Отблизо къщата беше по-голяма и по-стара, отколкото изглеждаше отдалеч. Бялата боя се беше олюпила и обелила, люспите по земята отдавна бяха станали кафяви от дъжда. Сега вече, ако някой решеше да я боядиса отново, щеше да му се наложи да смъкне всички мъртви пластове боя. Свъсих се при мисълта да боядисвам такава къща — откъде ли пък ми хрумна това? Къща, където не живее никой, се разпада, а тази къща безспорно беше поела натам.

За разлика от къщата с окаяния й вид, дърветата преливаха от живот и я обгръщаха като къщата върху дърво от „Швейцарското семейство Робинзон“[2]. Отдавна не бяха подкастряни и клоните им се бяха разпрострели във всички посоки.

При този мъчителен път нагоре по планината, наистина е било голям подвиг Овчия професор да построи къщата. Да прекара дървения материал, да свърши толкова работа, безспорно да хвърли в строежа всичките си спестявания. Само като си помисли човек, че същият този Професор сега се беше сврял в тъмна стая в хотел „Делфин“! Не можем да искаме по-добро (или по-лошо) въплъщение на живот, останал без възнаграждение.

Стоях на студения дъжд и гледах вторачено къщата. Дори отблизо нямаше никакви признаци на живот. По дървените капаци на високите, тесни двукрили прозорци се бяха натрупали пластове ситен пясък. От дъжда по него се бяха образували шарки, върху които беше паднал друг пласт довят от вятъра пясък, той пък щеше да бъде нашарен от следващия дъжд.

В средата на входната врата, на равнището на очите имаше двайсетсантиметрово квадратно прозорче, покрито отвътре с парче плат. По месинговата ръкохватка също имаше пясък и ситни камъчета и щом я докоснах, те започнаха да се ронят. Ръкохватката поддаваше леко, като стар кътник, но вратата не се отвори. Беше изработена от три дъбови дъски и беше по-здрава, отколкото изглеждаше. Почуках силно по нея два-три пъти. Както и очаквах, не получих отговор. Единственото, което постигнах, беше, че ръката ме заболя. Клоните на огромния дъб се люшнаха от излезлия вятър и от тях се посипа пясък.

Както беше обяснил пазачът, ключът бе на дъното на пощенската кутия. Беше старовремски, месингов, и беше потъмнял там, където го бяха докосвали ръце.

— Не мислиш ли, че са малко нехайни да оставят така ключа? — попита приятелката ми.

— Познаваш ли крадци, които ще бият толкова път, ще задигнат нещо и ще го мъкнат чак до долу?

Ключът пасна забележително добре на ключалката. Завъртях го, чу се силно щракване и резето се отдръпна.

Беше сумрачно, необичайно сумрачно. Капаците бяха пуснати преди много време и трябваше да почакам, докато очите ми свикнат. Имаше сумрак навсякъде.

Стаята беше голяма. Голяма, тиха и с мирис на стара плевня. Мирис, който помнех от детството си. Стари мебели и протрити килими. Затворихме вратата и заглушихме напълно звука на вятъра.

— Ехо! — извиках аз. — Има ли някой тук?

То се знае, че нямаше. Беше си ясно. Присъстваше само часовникът с кутия, който тиктакаше край камината.

За миг се почувствах зашеметен. Там, в мрака, времето се застъпваше със самото себе си. Миговете се застигаха. Спомените рухваха. После ми мина. Отворих очи и всичко си дойде на мястото. Пред мен имаше голо сиво пространство, нищо друго.

— Добре ли си? — попита разтревожена приятелката ми.

— Да — отвърнах аз. — Дай да проверим горе.

Докато тя търсеше електрическия ключ, аз огледах часовника с кутия. Беше от часовниците с три топуза, които се навиват с веригите. Макар и трите топуза да бяха стигнали долния край на кутията, часовникът проявяваше последни признаци на движение. Ако отчетем дължината на веригите, сигурно беше минала една седмица, докато топузите стигнат долния край. А това означаваше, че някога през седмицата някой е идвал и е навил часовника.

Върнах горе трите топуза, после седнах на канапето и изпружих крака. Канапето беше старо, отпреди войната, но беше доста удобно. Нито прекалено меко, нито прекалено твърдо и миришеше на длан.

Щрак, и лампите се включиха. Приятелката ми излезе от кухнята, седна на креслото и запали тънка ароматизирана цигара. Аз също запалих. Покрай нея бях започнал да ги харесвам.

— Както личи, приятелят ти е смятал да презимува тук — отбеляза тя. — В кухнята има топливо и храна за цяла зима. Не ти трябва супермаркет.

— Но от него няма и следа.

— А горе?

Качихме се по стълбището до кухнята. Някъде по средата ъгълът му се променяше. На втория етаж сякаш се озовахме в съвсем различна обстановка.

Там имаше три спални. Една голяма, вляво по коридора, и две по-малки вдясно. Всички бяха обзаведени със съвсем малко мебели и бяха доста сумрачни. В голямата имаше две еднакви легла и тоалетка. Леглата бяха голи, бяха останали само магаретата. Времето във въздуха беше мъртво.

Само в малката спалня в дъното се долавяше някаква следа от човешко присъствие. Леглото беше старателно оправено, на възглавницата личеше лека вдлъбнатинка, в горния край беше оставена сгъната синя пижама. На нощното шкафче имаше старовремска лампа и преобърната книга. Роман на Конрад.

До леглото имаше масивен скрин. В него — най-различни мъжки пуловери, ризи, панталони, чорапи и бельо. Пуловерите и панталоните бяха доста износени, неминуемо тук-там протрити, но бяха качествени. Бях готов да се закълна, че съм виждал някои от тях. Да, бяха на Плъха. Ризи размер трийсет и седем и половина, панталони с обиколка на талията седемдесет и два и половина сантиметра.

При прозореца имаше стара маса и стол с изключително проста направа, каквито вече не се срещат често. В чекмеджето на масата — евтина автоматична писалка, три кутийки пълнители за нея и комплект за писма с неизползвани листове. Във второто чекмедже — половин опаковка хапове за кашлица и какви ли не дрънкулки. Третото чекмедже — празно. Нямаше дневник, нямаше бележник, нищо. Плъха беше приключил с всички излишни неща, с излишния лукс. Всичко беше съвсем обикновено. Прекалено обикновено. Прокарах пръст по плота и той побеля от прахта. Но не много. Беше се трупала може би седмица.

Вдигнах прозореца и отворих капаците. Към нас шеметно се носеха ниски черни облаци. Вятърът се беше засилил и човек едва ли не виждаше как той палува като див звяр по пасището. Зад него имаше брези, зад брезите — планина. Съвсем същата гледка, както на снимката. С тази разлика, че нямаше овце.

Върнахме се долу и седнахме на канапето. Часовникът с кутия изтрака, сетне би дванайсет пъти. Мълчахме, докато и последната нота не беше погълната от въздуха.

— Сега какво? — попита приятелката ми.

— Сега чакаме. Какво друго? — отвърнах аз. — Плъха е бил тук преди една седмица. Вещите му са още тук. Няма начин да не се върне.

— Но ако преди това падне сняг, ще останем тук цяла зима и времето ни ще изтече.

Така си беше.

— Ушите не ти ли подсказват нещо?

— Сега те са извън употреба. Ако ги отворя, ще ме заболи глава.

— В такъв случай защо да не се излегнем и не почакаме Плъха? — предложих аз.

А това означаваше, че не ни е останал друг избор.

Докато приятелката ми правеше кафе в кухнята, аз огледах набързо голямата всекидневна, проучих я от единия до другия ъгъл. Камината, съвсем истинска действаща камина в средата на носещата стена, беше чиста и готова за употреба. Но не беше палена скоро. Долу се виждаха няколко дъбови листа, влезли през комина. Наблизо беше сложена голяма газова печка. Стрелката за горивото показваше, че е пълна.

До камината имаше вградена остъклена библиотека, запълнена от край до край със стари книги. Извадих няколко и ги разлистих. Всичките бяха довоенни издания, почти никоя нямаше стойност. География, наука, история, философия и политика. Напълно безполезни, освен може би като свидетелство какво задължително е трябвало да прочете един интелектуалец отпреди четирийсет години. Имаше и следвоенни издания със същата стойност. Само „Успоредни животописи“ на Плутарх, „Избрани древногръцки трагедии“ и няколко романа бяха избегнали ерозията на годините. Случваше ми се за пръв път: никога дотогава не се бях натъквал на такава огромна сбирка безполезни томове.

Отстрани на библиотеката имаше витрина, и тя вградена, и върху нея стереоуредба: малки тонколони, усилвател, грамофон, каквито са се използвали в средата на шейсетте. Към двеста стари грамофонни плочи, всичките издраскани до неузнаваемост, но поне не чак толкова безполезни. Музикалният вкус не беше така ерозирал, както идеологията. Включих усилвателя, взех напосоки една от плочите и сложих игличката. „На юг от границата“ на Нат Кинг Коул. Стаята тутакси се пренесе обратно в петдесетте години.

Върху отсрещната стена на еднакво разстояние един от друг имаше четири двуметрови прозореца от две части, едната от които се вдигаше нагоре. Сега вече се виждаше как дъждът се лее на мощни потоци. Сив дъжд, замъглил очертанията на планината в далечината.

Стаята беше с дъсчен под и с килим два и четирийсет на три и шейсет в средата, върху който бяха наредени холни мебели и лампион. В ъгъла на помещението имаше покрита с прах маса за хранене.

Пустият призрак на стая.

Върху стената имаше почти незабележима врата, която водеше към нещо като склад. Той беше задръстен догоре с излишна покъщнина, килими, съдове, стикове за голф, китара, дюшек, палта, планински обувки, стари списания. Дори с книги за подготовка за изпитите след прогимназия и самолетче с дистанционно управление. Предимно с вещи от петдесетте и шейсетте години.

Къщата отмерваше някакво свое си време, точно като старовремския часовник с кутия във всекидневната. Който минеше покрай него, вдигаше топузите и докато те бяха високо горе, часовникът продължаваше да тиктака. Но сега, когато хората си бяха отишли и нямаше кой да се грижи за топузите, цели отрязъци от времето бяха оставени да събират остатъците от един помръкнал живот по пода.

Занесох във всекидневната няколко от списанията за кино. Върху корицата на едно имаше снимка от „Аламо“. Режисьорският дебют на Джон Уейн, радвал се на всеотдайната подкрепа на Джон Форд. Джон Уейн заявява, че искал да заснеме въздействен епос, който да остане в сърцата на всички американци. Той изглеждаше ужасно банално с кожената шапка.

Приятелката ми се появи с кафето и ние седнахме да го пием с лице един към друг. От време на време по прозорците потропваха капки дъжд. Времето отминаваше бавно, в стаята се просмукваше студ. Жълтото сияние на електрическите крушки се рееше из помещението като цветен прашец.

— Уморен ли си? — попита приятелката ми.

— Сигурно — отвърнах аз, загледан разсеяно през прозореца. — Толкова време тичаме като луди и търсим, а сега трябва да стоим със скръстени ръце. Още не мога да свикна. След всичко, което направихме, за да намерим местността върху снимката, няма Плъх и няма овце.

— Поспи. Аз ще приготвя вечеря.

Тя свали отгоре едно одеяло и ме зави. После приготви газовата печка, сложи в устата ми цигара и я запали.

— Прояви малко дух. Всичко ще се нареди.

— Благодаря — казах аз.

След тези думи приятелката ми се скри в кухнята.

Щом останах съвсем сам, усетих тежест в тялото си. Всмукнах два пъти от цигарата, угасих я, завих се с одеялото до врата и затворих очи. Трябваха ми само няколко секунди, за да заспя.

33.

Тя си тръгва от планината, връхлита глад

Часовникът удари шест часа и аз се събудих на канапето. Лампите не светеха, стаята беше потънала в плътен вечерен здрач. Бях изтръпнал целият, чак до върховете на пръстите. Мракът беше плъзнал като мастило по кожата ми.

Вече не валеше и нощните птици пееха през стъклото на прозореца. Пламъците на газовата печка хвърляха по белите стени на стаята бледи, издължени вълнисти сенки. Станах и включих лампиона, после отидох в кухнята и изпих две чаши студена вода. На печката — тенджера със задушено, още топло. В пепелника имаше две тънки ароматизирани цигари, смачкани.

Веднага разбрах инстинктивно, че приятелката ми си е отишла.

Стоях с ръце върху печката и се опитвах да подредя мислите си.

Нея вече я нямаше тук, поне това беше сигурно. Никакви спорове и догадки. Нея наистина я нямаше. Опразнената обстановка в къщата беше окончателна, неопровержима. Познавах добре това чувство от двата месеца между деня, когато жена ми ме остави, и запознанството с приятелката ми.

Качих се да проверя горе. Отворих вратата на дрешника. От приятелката ми нямаше и следа. Сакът и якето й бяха изчезнали. Както и ботушите й от входното антре. Нямаше съмнение, че тя си е отишла. Проверих на всички места, където е могла да остави бележка, но там нямаше нищо. Тя вероятно вече беше слязла от планината.

Не можех да приема, че е изчезнала. Още не се бях събудил докрай, но и мислите ми да бяха съвсем ясни, това — и всичко, което ми се случваше — ми се струваше напълно неразбираемо. Не можех да направя почти нищо, освен да оставя нещата да следват своя ход.

Седнах на канапето и изведнъж усетих глад. И то не какъв да е глад.

От кухнята отидох в килера с хранителните запаси и отворих бутилка червено вино. Прекалено изстудено, но пак ставаше за пиене. Върнах се в кухнята, отрязах си няколко филии хляб и обелих една ябълка. Докато чаках задушеното да се претопли, изпих три чаши вино.

Щом задушеното стана готово, се пренесох във всекидневната и седнах да вечерям, докато слушах „Перфидия“ в изпълнение на оркестъра на Пърси Фейт. След като се нахраних, изпих кафето, останало в кафеварката, и с тестето карти върху полицата над камината започнах да редя пасианс. Игра, измислена и разпространена в Англия от деветнайсети век, а по-късно наложила се заради простите си правила. Навремето един математик е изчислил, че вероятността да наредиш пасианса е едно на двайсет и пет. Опитах три пъти — без успех, разбира се. Вдигнах картите и чиниите. После допих останалото вино.

Беше станало нощ. Затворих капаците на прозорците и се излегнах на канапето, за да послушам издраскани стари плочи.

Кога ли щеше да се появи Плъха?

Ако изобщо се появеше. Все пак се беше запасил с храна и топливо за през зимата.

Но това бяха предположения. Плъха може би се беше отказал от това място и се беше върнал в града. Или се беше хванал с някоя жена. Всъщност беше възможно всичко.

А това сигурно означаваше, че съм се забъркал в голяма каша. Скоро щеше да изтече едномесечният ми срок, който сега беше точно преполовен. Няма го Плъха, няма я овцата, има го само мъжа в черния костюм, който щеше да ме завлече в своя Gotterdammerung[3]. Нищо че бях никой, той пак щеше да го направи. Не се и съмнявах.

В града втората седмица на октомври е най-прелестното време на годината. Ако не се беше случило всичко това, сега щях да си ям омлети и да пия уиски. Красиво време в красив сезон, вечер, когато дъждът спира, кубчета лед и барплот от масивно дърво, време, което тече бавно, леко, като малко поточе.

Докато прехвърлях всичко това наум, започнах да си представям едно друго мое „Аз“, което е на друго място, което седи в някоя кръчма с чаша уиски между дланите, безгрижно като волна птичка. Колкото повече си мислех за това, толкова повече моето друго „Аз“ ставаше истинското ми „Аз“, а тукашното ми „Аз“ се превръщаше в нещо нереално.

Тръснах глава, за да се отърся от тези мисли.

Навън нощните птици гукаха тихо.

Качих се горе и оправих леглото в малката стая, която Плъха не използваше. В дрешника при стълбището имаше старателно сгънати матрак, чаршафи и одеяла.

Обзавеждането беше съвсем същото, както в стаята на Плъха. Нощно шкафче, писалище, стол и лампа. Старовремски, но създадени във време, когато всичко се е правело удобно и трайно. Без излишен лукс.

Както можеше да се очаква, гледката от прозореца при горната табла на леглото беше към пасището. Вече не валеше и плътното покривало на облаците бе започнало да се разсейва. Имаше красива нащърбена луна, която от време на време озаряваше пасището. Прожектор, осветяващ нещо, което би могло да бъде и дъно на океан.

Пъхнах се под завивките, както бях с дрехите, и се взрях в гледката, която ту чезнеше, ту отново се появяваше. В съзнанието ми изникна блед образ на приятелката ми, която върви по злощастния завой на пътя, за да слезе сама от планината. После той изчезна, за да отстъпи място на стадото овце и на Плъха, който ги снима. Луната пак се скри зад облак и когато се показа отново, дори те се бяха стопили.

Зачетох на светлината на лампата своя „Шерлок Холмс“.

34.

Находка в гаража.

Мисли насред пасището

По дъба пред входната врата като коледни играчки бяха накацали някакви невероятни птици, каквито не бях виждал досега и които се бяха разчуруликали. В сутрешната светлина светът грееше влажно.

Направих си препечена филия в допотопния тостер — от ония, при които трябва да обръщаш сам филията. Сложих масло в тигана и си опържих две яйца на очи, изпих две чаши гроздов сок. Без приятелката си се чувствах самотен, но ме утешаваше това, че изобщо бях в състояние да изпитвам самота. Самотата не е чак такова лошо чувство. Приличаше на застиналостта на дъба, след като птиците отлетяха.

Измих чиниите, после си изплакнах устата, за да залича вкуса на яйчен жълтък, и си мих зъбите цели пет минути. След дълго умуване реших да се обръсна. При мивката имаше почти нова тубичка крем за бръснене и самобръсначка „Жилет“. Четка и паста за зъби, сапун, лосион, дори одеколон. Десет кърпи за ръце, всяка в различен цвят, сгънати и старателно наредени на полицата. Нито прашинка по огледалото и мивката. Съвсем в стила на педантичния Плъх.

Същото важеше и за тоалетната и банята. Фугите между плочките бяха изтъркани с четка и препарат. Бяха лъскавобели, същинско произведение на изкуството. Шкафчето в тоалетната дъхтеше на джин със зелен лимон, както по скъпите заведения.

Отидох във всекидневната, за да изпуша сутрешната си цигара. В раницата ми бяха останали три пакета „Ларк“. Щом свършеха, щях да бъда принуден да не пуша. Запалих втора цигара и се замислих как ли ще се чувствам без пушене. Сутрешното слънце беше прекрасно и си беше истински разкош да седя на канапето, което ме обгръщаше като люлка. Докато се усетя, мина цял час. Часовникът отброи лениво девет часа.

Започвах да разбирам защо Плъха е подредил така къщата, защо е изтъркал фугите между плочките, защо си е изгладил ризите и се е обръснал, макар и със сигурност да не е чакал никого. Ако тук не се движиш, ще загубиш всякаква представа за времето.

Станах от канапето, кръстосах ръце и обиколих веднъж стаята, но не открих с какво да се заема. Плъха беше изчистил всичко, което подлежеше на чистене. Беше обрал дори саждите по тавана.

Реших да изляза на разходка. Времето беше страхотно. Тук-там по небето имаше няколко бели перести облака, сякаш нанесени с четка, всичко се огласяше от птичи песни.

В задната част на къщата имаше голям гараж. На земята пред старата двойна врата беше хвърлена угарка. „Севън Старс“. Този път се оказа, че е доста стара. Хартията се беше отлепила и беше оголила филтъра.

Пепелници. Бях видял в къщата само един и по него не личеше да е използван. Плъха не пушеше! Завъртях филтъра върху дланта си, после пак го хвърлих на земята.

Дръпнах тежкото резе и отворих вратата — гаражът зад нея беше огромен. През пукнатините отстрани влизаха коси слънчеви лъчи, които оставяха върху тъмната пръст успоредни черти. Миришеше на земя и на бензин.

Вътре имаше стара тойота ланд круизър. По гумите нямаше и грамче кал. Резервоарът беше почти пълен. Пъхнах ръка в процепа под светлинното табло, където Плъха винаги криеше ключовете. Както и очаквах, намерих ключа. Пъхнах го и го завъртях. Двигателят замърка веднага. Съвсем в стила на Плъха, знаеше как да държи в изправност автомобилите си. Угасих двигателя, върнах ключа на мястото му, после огледах около седалката зад волана. Нищо особено — пътни карти, кърпа, половинка шоколад. На задната седалка, необичайно мръсна за Плъха, имаше намотана тел и големи клещи. Отворих задната врата и с ръка събрах каквото имаше по седалката в дланта си, като я вдигнах към слънчевата светлина, процеждаща се през дупка от чеп отстрани. Пълнеж на възглавница. Или овча вълна. Извадих от джоба си хартиена салфетка, увих в нея каквото бях намерил и я прибрах в горния си джоб.

Не проумявах защо Плъха не е взел автомобила. Това, че той беше в гаража, означаваше, че Плъха е слязъл пеш от планината или изобщо не е тръгвал. Нещо не се връзваше. Допреди три дни вероятно е било лесно да се мине по пътя по урвата. Нима Плъха е зарязал къщата, за да си направи бивак някъде наоколо?

Озадачен, затворих вратата на гаража и излязох на пасището. Нямаше възможно разумно обяснение на такива неразумни обстоятелства.

Когато слънцето се изкачи по-високо на небето, от пасището започна да се вдига пара. Планината като че ли потъна в мъгла, навсякъде се усещаше вездесъщата миризма на трева.

Отидох по влажната трева в средата на пасището. Там лежеше изхвърлена автомобилна гума, бяла и напукана. Седнах на нея и се огледах. Оттук къщата приличаше на бяла скала, издадена край брега.

В това самотно състояние ме споходи споменът за срещите от детството ми, когато се събирахме, за да плуваме в океана. Ако тръгнехме да плуваме между два острова, понякога спирах по средата на разстоянието, за да се огледам. Това, че се намирам точно по средата между две точки, ми вдъхваше много странно чувство. Доста необичайно ми се струваше и че на сушата хората си вършат както обикновено работата. Докривяваше ми, че обществото се оправя прекрасно и без мен.

Седях там петнайсет минути, после се върнах бавно в къщата. Седнах на канапето във всекидневната и продължих да си чета „Шерлок Холмс“.

В два часа дойде Човекът овца.

35.

Появата на Човека овца

Когато часовникът удари два, на вратата се почука. Първо два пъти, след това тишина, колкото да си поемеш два пъти въздух, после три пъти.

Мина известно време, докато включа, че се чука. Не ми беше хрумвало, че някой може да почука на вратата. Плъха нямаше да чука, беше си у дома. Пазачът можеше да почука, но той със сигурност нямаше да чака отговор и чак тогава да влиза. Може би беше приятелката ми… не, тя по-вероятно щеше да се промъкне през кухненската врата и да си налее чаша кафе. Не беше от хората, които ще тръгнат да чукат.

Отворих вратата — на два метра стоеше Човекът овца. Той не прояви почти никакъв интерес към вратата и кой я е отворил. Оглеждаше внимателно пощенската кутия, сякаш е рядка птица. Беше съвсем малко по-висок от нея. Има-няма, метър и половина. Сгърбен и на всичкото отгоре кривокрак.

Освен това между прага, където стоях, и земята, където стоеше той, имаше петнайсетина сантиметра и аз сякаш го гледах от прозореца на автобус. Той като че ли не обръщаше внимание на по-неизгодното си положение и продължаваше да оглежда пощенската кутия.

— Можелидавляза? — попита Човекът овца на скоропоговорка, като през цялото време гледаше настрани.

Гласът му беше ядосан.

— Заповядайте, влезте — поканих го аз.

Той се наведе и развърза непохватно връзките на планинските си обувки. По тях беше полепнал дебел пласт кал. Човекът овца взе с две ръце обувките и ги удари силно с отработено движение една в друга. По земята се посипа дъжд втвърдена кал. След това Човекът овца прояви съвършени познания за разположението в къщата, обу пантофи, отиде, шляпайки с тях, при канапето и седна.

„Страхотно, няма що“, помислих си аз.

Човекът овца носеше цяла овча кожа, която беше надянал и на главата си. По ръцете и краката беше с имитация на кожа, която тук-там бе закърпена, но костюмът беше точно по мярка за набитото му тяло. Качулката също беше от имитация на кожа, но двата рога, извили се от темето, си бяха съвсем истински. Отстрани на качулката стърчаха две плоски уши, вероятно прихванати с тел. Кожената маска, зад която беше скрита горната част на лицето, ръкавиците, и те кожени, и чорапите бяха черни. От врата до чатала имаше цип.

Върху гърдите пък имаше джоб, и той с цип, откъдето Човекът овца извади цигари „Севън Старс“ и кибрит. Захапа една от цигарите, запали я и въздъхна тежко. Аз донесох от кухнята измития пепелник.

— Пиемисе — каза Човекът овца.

Отидох надлежно в кухнята и донесох половин бутилка уиски „Фор Роузиз“ и две чаши с лед.

Той си наля от уискито върху леда, аз направих същото и двамата отпихме, без да се чукаме. Докато пиеше, Човекът овца си мърмореше нещо. Тъпият му нос беше голям за тялото и при всяка глътка въздух, която Човекът овца си поемаше, ноздрите му се издуваха зрелищно. Двете очи, надничащи иззад маската, оглеждаха трескаво стаята.

След като си изпи уискито, Човекът овца като че ли се поотпусна. Остави цигарата и разтърка с две ръце очите си под маската.

— Вълнатамивлизавочите — оплака се той.

Не знаех какво да отговоря и си замълчах.

— Дойдохтевчераследобеднали? — попита Човекът овца, като продължи още малко да си търка очите. — Наблюдавамвипрезцялотовреме. — Той замълча, за да си налее още уиски върху полуразтопения лед, и го глътна на един дъх. — Иднесследобедженатаситръгнасама.

— И това сте видели, а?

— Далисмеговиделили? Ниеяотпратихме.

— Отпратили сте я?

— Естественонадзърнахмепрезкухненскатавратаиказахмепо-добресивървиудома.

— Защо?

Човекът овца се нацупи. „Защо?“ явно не беше начин да му се задават въпроси, но още преди да съм успял да кажа още нещо, в очите му бавно проблясна друго пламъче.

— ТясевърнавхотелДелфин — обясни Човекът овца.

— Така ли каза?

— Неказанищо. НоевхотелДелфин.

— Откъде знаете?

И този път Човекът овца отказа да отговори. Сложи ръце върху коленете си и се вторачи в чашата върху масата.

— Но все пак се е върнала в хотел „Делфин“, така ли? — настоях аз.

— ЪхъхотелДелфинехубавхотел. Миришенаовце — отвърна Човекът овца.

Отново мълчание.

След като се взрях, забелязах, че руното на Човека овца е мръсно и по вълната има мазнина.

— Когато си тръгна, тя помоли ли да предадете нещо?

— Не — поклати глава Човекът овца. — Тянеказанищоиниенепитахме.

— Значи, когато сте й казали, че е по-добре да си тръгва, тя се вдигна и си отиде, без да каже и дума?

— Точнотака. Казахмейдасиходизащототяискашедаситръгне.

— Дойде тук по свое желание.

— Неевярно! — изпищя Човекът овца. — Искашедасемахненосамататябешеобъркана. Затоваяотпратихмедасивървиудома. Виеяобъркахте.

Човекът овца се изправи и стовари дясната си длан върху масата. Чашата му от уискито се плъзна на пет сантиметра.

Човекът овца застина в това положение, докато очите му малко по малко не изгубиха ревностния си блясък, после се свлече уморено на канапето.

— Виеобъркахтетазижена — повтори той, този път по-спокойно. — Изобщонеехубаво. Виенезнаетенищо. Мислитесамозасебеси.

— Нима твърдите, че тя не е трябвало да идва?

— Точнотоватвърдя. Неетрябвалодаидва. Виенемислитезанищоосвензасебеси.

Онемях от учудване, както държах върху коленете си уискито.

— Ностаналотостанало. Такаитаказанеявсичкоеприключило.

— Приключило ли?

— Виенямадавидитеникогавечетазижена.

— Защото мисля само за себе си ли?

— Точнотака. Защотомислитесамозасебеси. Простоизбяга.

Човекът овца стана и след като отиде при прозореца, го вдигна с една ръка и си пое от чистия въздух. Показа колко е силен.

— Неезледаотварятепрозорецавтакъвхубавденкатоднешния — каза той.

После обиколи набързо половината стая и спря пред библиотеката, като се взираше със скръстени ръце в гръбчетата на книгите. Отзад от костюма му стърчеше малка опашка. В това положение той приличаше на овца, застанала на задни крака.

— Търся един свой приятел — престраших се да обясня аз.

— Такали? — рече Човекът овца, като се извърна към мен, без да показва и капчица интерес.

— Живеел е тук. Допреди седмица.

— Незнаех.

Човекът овца застана пред камината и се зае да разбърква картите от полицата.

— Търся и овца със звезда на гърба — продължих да упорствам аз.

— Несъмявиждал — отговори Човекът овца.

Но си личеше, че знае нещо и за Плъха, и за овцата. Липсата на интерес беше прекалено изкуствена. Бързината, с която той отговаряше, беше прекалено съмнителна, гласът му — твърде неестествен.

Смених тактиката. Престорих се, че съм се отказал, прозинах се, взех от масата книгата си и я разлистих. Понацупен, Човекът овца се върна на канапето и ме загледа мълком как чета.

— Забавнолиедасечетекнига? — попита той.

— Хмм — отговорих аз.

Човекът овца замълча. Аз продължих да си чета, колкото за да го ядосам.

— Извинявайтечесеразвиках — прошепна Човекът овца. — Понякогаовцатавменичовекътвменсеразминаватиазставамтакъв. Несъмвлагалнищо. Освентоваговоритенещакоитосаналудничави.

— Не се притеснявайте — рекох аз.

— Жалкоченикогавеченямадавидитежената. Нониенямаменикаквавина.

— Хмм.

Извадих от раницата трите пакета „Ларкс“ и ги дадох на Човека овца. Той се стъписа.

— Благодаря. Никоганесъмпушилтазимарка. Ноневилитрябватнавас?

— Отказах ги — отвърнах аз.

— Дадобрестенаправили — кимна най-сериозно Човекът овца. — Наистинасамноговредни.

Той подреди внимателно пакетите с цигари в джоба върху ръкава си. Руното се изду на правоъгълна буца.

— На всяка цена трябва да се видя с приятеля си. Дошъл съм от много далеч, за да се срещна с него.

Човекът овца кимна.

— Същото важи и за овцата.

Човекът овца кимна.

— Но доколкото разбирам, вие не знаете нищо за тях, така ли?

Човекът овца поклати унило глава. Ушите му от изкуствена кожа се разклатиха нагоре-надолу. Този път отрицанието му бе далеч не така убедително, както преди.

— Местносттатукехубава — смени Човекът овца темата. — Красивпейзажхубавчиствъздух. Щевихареса.

— Да, хубаво е — съгласих се аз.

— Преззиматаеощепо-хубаво. Накъдетоидасеобърнешнищодругоосвенснягвсичкоезамръзнало. Всичкиживотниспятнямахора.

— Тук ли стоите през цялата зима?

— Ахам.

Не попитах нищо друго. Човекът овца си беше като животно. Тръгнеш ли да се приближаваш, отстъпваше, отдалечиш ли се, идва при теб. И понеже нямаше да ходя никъде, не се налагаше да бързам. Можех да карам и по-спокойно.

Човекът овца подръпна с лявата ръка пръстите на черната ръкавица върху дясната — един по един. Направи го няколко пъти и ръкавицата се изхлузи, оголвайки олющена почерняла ръка. Малка, но месеста, със стар белег от изгорено от долния край на палеца до средата на горната част на дланта.

Човекът овца го погледна, после обърна длан, за да погледне и нея. Същото движение, което правеше и Плъха. Но беше изключено Човекът овца да е Плъха. На ръст се различаваха с двайсетина сантиметра.

— Щепоостанетелитук? — попита Човекът овца.

— Не, тръгвам си веднага, щом открия приятеля си или овцата. Само заради тях съм дошъл.

— Зимататукекрасива — повтори Човекът овца. — Блещукащобяла. Всичкозамръзва.

Той се подсмихна, като изду огромните си ноздри. От устата му се показаха пожълтели зъби, два от предните липсваха. В ритъма на мислите му имаше нещо неравномерно и заради това ми се струваше, че цялата стая ту се разширява, ту се стеснява.

— Трябвадатръгвам — съобщи внезапно Човекът овца. — Благодарязацигарите.

Аз кимнах.

— Даноскоронамеритеприятелясиионазиовца.

— Хмм — отвърнах аз. — Съобщете ми, ако научите нещо.

Човекът овца се закашля и се запъна, беше притеснен.

— Хмдаразбирасе.

Едвам се сдържах да не се засмея. Човекът овца не умееше да лъже.

Той си сложи ръкавицата и се изправи да си ходи.

— Щесевърна. Немогадакажаколкодниследутренощесевърна. — Очите му се замъглиха. — Несенатрапвамнали?

— Бива ли да говорите така? — поклатих аз бързо глава. — При всички положения ще се радвам да ви видя отново.

— Ещесевърна — обеща Човекът овца, после затръшна вратата след себе си.

Насмалко да затисне опашката си, но тя се промуши здрава и невредима.

През пролуките в капаците върху прозорците загледах как Човекът овца стои и се взира в олющената белосана пощенска кутия, точно както когато се беше появил. След това понамести костюма върху тялото си и забърза през пасището към гората на изток. Сплесканите му уши приличаха на трамплините по плувните басейни. Човекът овца се отдалечаваше все повече и накрая се превърна в размита бяла точка, която се сля с белотата на брезите.

И след като той се скри от поглед, аз продължих да се взирам в пасището и брезовата гора. Дали Човекът овца не ми се беше привидял?

Да, на масата бяха оставени бутилка уиски и угарки от „Севън Старс“, по канапето имаше няколко вълнени влакънца. Сравних ги с власинките от задната седалка на ланд круизъра. Същите.

За да се съсредоточа, отидох в кухнята да приготвя кълцан шницел. Нарязах на ситно кромид лук и го позапържих в тигана. През това време размразих парче телешко месо, което извадих от фризера, и го накълцах. Кухнята не беше голяма, но въпреки това в нея имаше какви ли не домашни потреби и подправки.

Ако сложеха настилка на пътя, можеха да отворят ресторант в планински стил. Нямаше да бъде никак зле с отворените прозорци, с гледката на стадата и синьото небе. Семействата можеха да оставят децата да си играят с овцете, влюбените можеха да се разхождат из брезовата гора. Успехът беше в кърпа вързан.

Плъха щеше да бъде управител, а аз — готвач. Все щяхме да намерим работа и на Човека овца. Костюмът му щеше да се вписва страхотно тук, в планината. След това можеше да дойде и пазачът, за да добавим практична, земна съставка — винаги има нужда от оправен човек. И кучето. Можеше да се присъедини дори Овчия професор.

Докато бърках с дървената лъжица яйцата, прехвърлях наум тези мисли.

А приятелката ми с красивите уши — дали я бях изгубил завинаги? Тази мисъл ме потискаше, макар че Човекът овца вероятно беше прав. Трябваше да дойда сам. Не биваше да… Поклатих глава. После се върнах към ресторанта и продължих откъдето бях спрял.

Ех, да де можехме да убедим и Джи да се качи тук! Той щеше да бъде двигател на начинанието…

Докато чаках лукът да изстине, седнах при прозореца и отново погледнах към пасището.

36.

Частният път на ветровете

Минаха три спокойни дни. Не се случи нищо. Човекът овца не се появи. Готвех, изяждах каквото съм сготвил, четях си книгата и щом слънцето залезеше, пиех уиски и лягах да спя.

Сутрин на пасището ставаше все по-студено. От ден на ден яркозлатистите листа на брезите се покриваха с все повече петна, а първите зимни ветрове се промушваха между спаружените клони и хълмовете, за да продължат на югоизток. Като спирах в средата на пасището, ги чувах съвсем ясно. Те мълвяха: няма връщане назад. Късата есен беше отминала.

Без движение и цигари бързо бях качил три килограма. Затова започнах да ставам в шест и да бягам на полудъга около пасището. Така смъкнах килограм-килограм и половина. Беше ми тежко без цигари, но най-близкият магазин беше на трийсетина километра и какво можех да направя? Допушеше ли ми се, си мислех за приятелката си и за ушите й. Сравнено с всичко, което бях изгубил дотук, пушенето беше дребна работа. И наистина си беше така.

Разполагах със страшно много свободно време и се хвърлих да готвя. Направих ростбиф. Размразих една сьомга и я мариновах. Потърсих по пасището треви, които да стават за ядене, и задуших находката си с настъргана суха риба тон и соев сос. Правех си кисело зеле. Приготвях и какви ли не мезета, в случай че Човекът овца се появи и поиска нещо за пиене. Но Човекът овца така и не се появи.

Прекарвах повечето следобеди в това да гледам пасището. Не след дълго започнаха да ми се привиждат разни неща. Силует, който изскочи от брезовата гора и хукна право към мен. Най-често беше Човекът овца, но се случваше да е и Плъха или приятелката ми. Друг път беше овцата със звездата върху гърба.

Накрая обаче така и не се появяваше никой. Само халите, брулещи пасището. То сякаш беше частният път на ветровете. Те препускаха по него, без изобщо да се обръщат назад, бързаха по спешна работа.

На седмия ден, откакто бях дошъл в планината, падна първият сняг. Сутринта вятърът както никога поутихна, небето беше похлупено с плътни оловносиви облаци. Снегът заваля, след като бях направил сутрешния си крос, бях се изкъпал и се разполагах за кафе и грамофонни плочи. Силен сняг. Заблъска по прозорците с батарея от тъпи удари. Вятърът се беше усилил и снегът падаше под ъгъл от трийсет градуса. Като наклонените черти по хартията за подаръци в универсалните магазини. Не след дълго бурята се развилня и всичко навън потъна в бяло. Цялата планинска верига и горите се замъглиха. Това не беше някакъв жалък снежец, какъвто понякога пада в Токио. Това си беше съвсем истински сняг, какъвто ще видите на север. Сняг, който покрива всичко и вледенява самото сърце на земята.

От снега не се виждаше нищо. Дръпнах пердето и се свих на кравай край печката, за да почета. Грамофонната плоча свърши, игличката се вдигна и всичко потъна в тишина. От вида тишина, която се спуска след смъртта на всяко живо нещо. Оставих книгата и ей така, без причина, изпитах желание да обиколя къщата. От всекидневната в кухнята, като проверих килера, банята и мазето, горе пък отворих вратата на всяка от стаите. Нямаше никой, разбира се. Само тишина, която пълзеше като олио по всеки ъгъл. Само тишина, която от стая на стая се променяше леко.

Бях съвсем сам. Вероятно по-сам, отколкото съм бил някога през живота си.

От два дни ми се пушеше до смърт, но тъй като нямах цигари, пиех на поразия уиски. Една такава зима, и накрая щях да се пропия. Не че имаше достатъчно пиене, за да извърша този подвиг. Три бутилки уиски, една бутилка бренди, дванайсет каси бира в кутийки, и толкоз. Същата мисъл явно беше хрумнала и на Плъха.

Дали съдружникът ми, бившият ми съдружник де, още се наливаше като невидял? Дали беше успял да изправи компанията на крака, да я превърне в някогашната малка фирма за преводи, както му бях предложил? Може би беше направил точно това. Но дали наистина можеше да се справи без мен, както се притесняваше той? Времето ни заедно беше приключило. Шест години заедно — и сега отново от нулата.

В ранния следобед снегът спря. Внезапно, точно както и беше завалял. Плътните облаци се разкъсаха на места като огромни стълбове светлина, запратена долу, за да поиграе по пасището. Беше великолепно.

Коравият сняг блещукаше по земята като захаросан. Втвърден на топчета, сякаш за да издържи на предизвикателството и да не се разтопи. Въпреки това, щом часовникът удари три часа, от снега не беше останало нищо. Пръстта беше наквасена с вода, мъждивото слънце беше обгърнало пасището в мека светлина. Птиците пееха, сякаш току-що са ги пуснали на свобода.

След вечеря взех от стаята на Плъха две книги, „Печене на хляб“ и романа на Конрад, после се разположих удобно на канапето във всекидневната. Някъде на една трета от страниците в романа се натъкнах на десетсантиметрова квадратна изрезка от вестник, с която Плъха си беше отбелязвал докъде е стигнал. Дата нямаше, но от цвета на хартията личеше, че вестникът е нов. Беше с местни новини: симпозиум за стареенето и обществото, който щял да се проведе в някакъв хотел в Сапоро, митинг, свикан на железопътна гара край Асахикава, лекция за кризата в Близкия изток. Нищо, което да грабне вниманието на Плъха, а и моето. От другата страна — обяви. Прозинах се, затворих книгата, отидох да претопля каквото ми беше останало от кафето.

Изведнъж си дадох сметка, че това е първият път сякаш от години, когато виждам вестник, и че цяла седмица съм бил откъснат от ставащото по света. Без радио и телевизия, без вестници, без списания. Токио можеше да е разрушен от атомна бомба, светът можеше да е обхванат от епидемия, Австралия можеше да е превзета от марсианци, а аз нямаше да знам. В ланд круизъра в гаража имаше, разбира се, радио, но аз установих, че в края на краищата не изпитвам особено желание да ходя и да го слушам. Чудо голямо, и да не знам, че се е случило нещо. Не изпитвах потребност да научавам. И без това имах достатъчно неща, за които да мисля.

Нещо не ми даваше мира. Нещо, което беше минало пред очите ми, но аз, нали съм си тъп, не съм забелязал. Въпреки това на някакво несъзнателно равнище то ми беше направило впечатление. Оставих чашата от кафето в мивката и се върнах във всекидневната. Пак погледнах изрезката от вестник. От обратната страна беше поместено това:

Внимание: Плъх

Обади се. Спешно е!

Хотел „Делфин“, стая 406

Върнах изрезката в книгата и се свлякох върху канапето.

И така, Плъха знаеше, че го издирвам. Въпрос: как е намерил обявата? Случайно, когато е слязъл от планината? Или е търсил нещо в течението на вестниците от няколко седмици?

И защо не се е свързал с мен? Дали вече съм се бил изнесъл от хотел „Делфин“, когато той се е натъкнал на обявата? Дали телефонът му вече не е работел?

Не. Ако е искал, Плъха все е щял да намери начин да се свърже с мен — просто не е искал. Тъй като бях отседнал в хотел „Делфин“, той е решил, че ще успея да се кача тук, значи, ако е искал да ме види, просто е трябвало да изчака или поне да остави бележка.

И така, нещата се свеждаха до следното: по една или друга причина Плъха не искаше да ме вижда. Въпреки това не ме отхвърляше. Ако не ме искаше тук, можеше да ме отпрати по най-различни начини. В края на краищата къщата си беше негова.

Докато умувах над тези две възможности, гледах как втората стрелка на часовника пъпли бавно по циферблата. Тя описа пълен кръг, а аз още не бях измислил нищо. Не проумявах какъв е центърът на всичко това.

Човекът овца знаеше нещо. Това поне беше сигурно. Някой, който беше наблюдавал появата ми на сцената, определено знаеше, че Плъха живее тук от половин година.

Всъщност поведението на Човека овца като че ли отразяваше волята на Плъха. Човекът овца беше отпратил приятелката ми, за да остана сам горе в планината. Появата му явно беше само за прикритие. Ставаше нещо странно. Това се долавяше във всичко. Щеше да се случи нещо.

Угасих осветлението, после се качих горе, легнах в леглото и погледнах луната и пасището. През една пролука между облаците надзъртаха звезди. Отворих прозореца и помирисах нощния въздух. Някъде в далечината чух през шумолящите листа вик. Странен такъв, ни на птица, ни на звяр.

Станах, отидох да потичам на пасището, взех си душ и закусих. Сутрин като сутрин. Както и предния ден, небето беше похлупено с облаци, но беше малко по-топло. Почти нямаше вероятност да завали сняг.

Облякох дънки и пуловер и отгоре яке, обух маратонки и тръгнах през пасището. Отправих се към гората на изток, където, както бях видял, се беше скрил Човекът овца, и навлязох в гъсталака. Нямаше пътека, нямаше признаци на човешки живот. От време на време се натъквах на повалена стара бреза.

Земята в гората беше равна, ако не броим дълго корито с ширина около метър, като от пресъхнал поток или изоставен окоп. Коритото лъкатушеше на километри през гората. Понякога беше хлътнало дълбоко, друг път беше плитко и бе затрупано до глезените с окапала шума.

Канавката отстъпи място на пътека по хребета, от двете страни на който имаше сухи падини. По пътеката през листата подскачаха топчести птици, които после хлътваха в гъсталака. Тук-там се червенееха диви азалии.

Вървях към час и загубих всякаква ориентация. С тази скорост едва ли някога щях да открия Човека овца. Лутах се по една суха падина, докато не чух звука на вода. Намерих реката и тръгнах надолу по течението. Ако паметта не ме подвеждаше, някъде тук трябваше да има водопад и недалеч от него беше пътят, по който се бяхме качили пеш.

След още десет минути излязох при водопада. Разплискваше се, след като се удареше в камъните в ждрелото долу, и се разтичаше на замръзнали езерца. Нямаше следа от риба, макар че няколко паднали листа описваха бавно кръгове по повърхността на езерцата. Прекосих реката, като стъпвах от камък на камък, отидох под водопада, после започнах да изкачвам хлъзгавия отсрещен бряг. Бях излязъл на пътя.

Човекът овца седеше в края на един мост и ме гледаше. Беше преметнал през рамо голяма брезентова чанта, пълна със съчки.

— Акообикалятеизтияместанищочуднодасепревърнетевпримамказамечките — каза Човекът овца. — Потияместаиманай-малкоеднатакадазнаете. Вчераследобедсенатъкнахнадиря. Аконаистинависеналагадасеразхождатенеезледасислагатекатонаснахълбоказвънче.

Човекът овца разклати звънчето, закачено на хълбока му с безопасна игла.

— Вас търсех — обясних аз, след като си поех дъх.

— Знам — рече Човекът овца. — Видяхчеметърсите.

— Защо тогава не извикахте?

— Неазавиестерешилидаметърсите. Затова се въздържах.

Човекът овца извади от джоба си цигара и я изпуши с голяма наслада. Аз седнах до него.

— Тук ли някъде живеете?

— Хмм — отвърна Човекът овца. — Нонеказвайтенаникого. Никойнезнае.

— Приятелят ми обаче знае всичко за вас.

Мълчание.

— И щом сте приятел на приятеля ми, значи и ние сме приятели, нали така?

— Сигурно — рече предпазливо Човекът овца. — Сигурносмеприятели.

— И щом сте ми приятел, няма да седнете да ме лъжете, нали? Помислете само.

— Ъъъъне — потвърди озадачен Човекът овца. Той прокара език по спечените си устни. — Немогадавикажанаистинасъжалявамченемоганонемога. Небива.

— Някой ви е предупредил да мълчите ли?

Човекът овца не отговори. Вятърът свистеше из голите дървета.

— Наоколо няма кой да ви чуе — прошепнах аз.

Човекът овца ме погледна в очите.

— Незнаетенищозанастукнали?

— Не, не знам.

— Емястотокъдетосменеекакводаемясто. Товапонебитрябвалодагознаете.

— Но нали завчера ми казахте, че местността е прекрасна.

— Занасепрекрасна — потвърди Човекът овца. — Занаснямадругомястокъдетодаживеем. Аконипрогонятоттукнямакъдедаотидем.

След тези думи Човекът овца замълча. Не пожела да каже и дума повече за това. Погледнах брезентовата му торба, напълнена със съчки.

— С това ще се топлите през зимата, а?

Човекът овца кимна мълком.

— Но аз не видях пушек.

— Засеганямаогън. Нямадаимадокатоненатрупасняг. Ноиследкатонатрупапакнямадавидитепушекаотнашияогън. Кладемогньоветепоособенначин — усмихна се той самодоволно.

— И кога тук ще натрупа сняг?

Човекът овца погледна небето, после и мен.

— Тазигодинащезавалирано. Можебиследдесетинадни.

— И след десетина дни пътят ще замръзне?

— Вероятно. Никойнесекачваиникойнеслиза. Чудесногодишновреме.

— Откога живеете тук?

— Отдавна — отговори Човекът овца. — Отмногоотдавна.

— С какво се храните?

— Сгрудкисфилизиядкиптицисрибкитеирацитекоитоуспявамдахвана.

— Не ви ли е студено.

— Преззимататрябвадаестудено?

— Ако имате нужда от нещо, с удоволствие ще ви услужа с каквото ми се намира.

— Благодарясеганямамнуждаотнищо.

Най-неочаквано Човекът овца стана и се отправи по посока на пасището. Аз също станах и поех след него.

— Защо се криете тук, горе?

— Аковикажащемисесмеете — отвърна Човекът овца.

— Не, няма да ви се смея, заклевам се — обещах аз.

Не си представях какво толкова смешно ще ми съобщи.

— Инямадакажетенаникогонали?

— Няма да кажа на никого.

— Неискахдаходянавойна.

Няколко минути вървяхме, без да изричаме и дума.

— Война с кого? — попитах аз.

— Незнам — рече припряно Човекът овца. — Ноазнеискахдаходя. Зарадитовасъмиовца. Овцакоятосистоикъдетойемястототукгоре.

— От Джунитаки-чо ли сте?

— Ъхънонеказвайтенаникого.

— Няма — повторих аз. — Градът не ви ли харесва?

— Градъттамдолули?

— Да.

— Изобщонемихаресва. Гъмжиотвойници — пак отвърна задъхано Човекът овца. — Виеоткъдесте?

— От Токио.

— Чувалилистезавойната?

— Не, не съм.

При тези думи Човекът овца, изглежда, загуби всякакъв интерес към мен. Мълча, докато не излязохме в началото на пасището.

— Ще се отбиете ли в къщата? — попитах аз Човека овца.

— Трябвадасеподготвязазимата — рече той. — Наистинаимаммногоработа. Можебидругияпът.

— Бих искал да се срещна с приятеля си — казах аз. — Следващата седмица трябва на всяка цена да го видя по един въпрос.

Човекът овца поклати унило глава. Ушите му замърдаха нагоре-надолу.

— Съжалявамнокактовечеказахнезависиотнас.

— Е, ако е възможно, все пак предайте.

— Хмм — рече Човекът овца.

— Благодаря много — казах аз.

Обърнах се и понечих да тръгна.

— Акоизлизатедасеразхождате — провикна се Човекът овца, преди да се отдалечи, — сепостарайтеданезабравятезвънчето.

След като той се скри както предния път в гората на изток, аз поех право към къщата. Между нас се простираше зимно тъмното безмълвно зелено пасище.

Онзи следобед опекох хляб. Оказа се, че готварската книга „Печене на хляб“ на Плъха е написана доста смислено. Върху корицата се казваше: „Щом можете да четете, значи можете да печете и хляб.“ Не беше преувеличение. Къщата се изпълни с миризмата на хляб, от което цялата стана някак си топла. Като за първи опит хлябът беше и вкусен. В кухнята имаше колкото искаш брашно и мая, щеше да ми стигне за цялата зима, ако се наложеше да остана тук. И толкова много ориз и спагети, че чак не ми се мислеше.

Вечерях хляб, салата, шунка с яйца и за десерт компот от праскови.

На другата сутрин сварих ориз и си направих пилаф от консерва сьомга, водорасли и гъби.

Обядвах сладкиш с извара от фризера и силен чай с мляко.

За следобедна закуска си устроих гощавка с бадемов сладолед с ликьор „Коантро“ отгоре.

За вечеря — печено пиле и консервирана супа „Камбъл“.

Отново трупах килограми.

В ранния следобед на деветия ден, докато разглеждах библиотеката, забелязах книга, която май беше четена наскоро. Само по нея нямаше прах и гръбчето й беше по-напред, отколкото на другите.

Взех я и седнах на креслото, за да я прелистя. „Наследството на паназиатизма“. Военновременно издание. Хартията беше евтина и смърдеше, докато разлиствах страниците. Както би могло да се очаква от военновременно издание — съдържанието ужасно едностранчиво. И страшно скучно — прозяваш се на всяка трета страница. По някои страници имаше задраскани думи. Нямаше и ред за Инцидента от 26 февруари.

Към края на книгата беше пъхнат бял лист от бележник. След пожълтелите страници той ми се стори едва ли не чудо. С него беше отбелязано приложението на книгата отдясно. Списък с имената, рождените дати и постоянните адреси на всички привърженици на така наречения паназиатизъм, знайни и незнайни. Прегледах го от горе на долу, някъде по средата беше Шефа. Същият „обсебен от овцата“ Шеф, заради когото бях доведен тук. Постоянният му адрес: Хокайдо — Джунитаки-чо.

Замаян, оставих книгата върху коленете си. Думите дори не изникваха в главата ми. Сякаш някой или нещо ме бе ударило с все сила отзад.

Как изобщо беше възможно да не се досетя? Би трябвало да ми хрумне веднага. В мига, в който бях научил, че Шефа е с бедно селско потекло и е от Хокайдо, би трябвало да проверя. Колкото и умело да беше заличил Шефа името си, все имаше начин да засека фактите. Секретарят с черния костюм със сигурност щеше да поразпита, ако го бях помолил.

Или не, може би не.

Поклатих глава.

Беше изключено той да не провери. Не беше чак толкова непредпазлив. Щеше да провери всеки възможен ъгъл, бил той сложен, или не. Точно както беше проучил мен.

Значи вече знаеше нещо.

Това беше неоспоримо. Но пак беше хвърлил толкова усилия да ме убеди, или по-точно — да ме изнуди да дойда тук. Защо? Ако трябваше да се направи нещо, той определено беше в по-добро положение да го направи, и то с лекота. А ако по една или друга причина аз трябваше да се превърна в пионка, защо той не ми каза още в самото начало името на мястото?

Ядосах се, докато се опитвах да разсея объркването си. Това все повече се превръщаше в гротескна комедия на неуспехите, на мен обаче не ми беше смешно. Какво знаеше Плъха? И понеже стана дума за това, какво знаеше мъжът в черния костюм? А аз се бях озовал в епицентъра, без да имам и най-малка представа за какво става въпрос. Бях много далеч от истината, все не уцелвах. Това, разбира се, можеше да се каже и за целия ми живот. Тук, струва ми се, не можех да виня никого. И все пак какво им даваше право да се държат така с мен? Използваха ме, мачкаха ме, изстискваха ме.

Бях готов да се махна от тая проклета планина, но това, кой знае защо, не ми носеше удовлетворение. Бях затънал прекалено дълбоко. Идеше ми да крещя, идеше ми да се разплача, но за какво? Много, много преди този миг би трябвало да има нещо, за което да си струва да плача.

Отидох в кухнята и извадих бутилката уиски. Не се сещах какво друго да правя, освен да пия.

37.

Неща, които огледалото показва, неща, които огледалото не показва

Сутринта на десетия ден реших да забравя всичко. Вече бях забравил какво трябва да забравя.

По средата на сутрешния ми крос отново заваля сняг. Този път тъмен сняг, лепкава, мокра суграшица на ръба да се превърне в снежинки. За разлика от първия пухкав сняг този беше отвратителен. Полепваше по тялото ми. Съкратих кроса, прибрах се в къщата и пуснах водата, за да се напълни ваната. Щом беше достатъчно топла, се потопих пред печката, но пак не успях да се стопля. В мен се беше просмукал влажен студ. Не можех да сгъна пръстите си, ушите ми горяха и бяха като чупливи, сякаш всеки момент щяха да паднат. Усещах цялата си кожа като евтина наквасена хартия.

Половинчасовата вана и горещият чай с бренди най-после върнаха тялото ми към обичайното му състояние, макар че още два часа от време на време ме втрисаше. Такава, значи, била зимата в планината.

Снегът валя чак до вечерта и покри с бяло цялото пасище. Спря едва когато нощта загърна света в тъмнина и отново като мъгла се спусна дълбока тишина. Тишина, която, каквото и да правех, не успявах да разсея. Пуснах грамофона така, че да повтаря плочата, и слушах двайсет и шест пъти „Бяла Коледа“.

Снегът не се задържа задълго. Както беше предсказал Човекът овца, засега земята нямаше да замръзне. Следващият ден — тринайсетият ми тук — беше ясен и светъл. Блудното слънце изгря и превърна пасището в пъстра черга от сняг, който блещукаше по него. Преспите по покрива с фронтони започнаха да се плъзгат в нещо, което обещаваше да се превърне в айсберг, и падаха с изнервящ трясък на земята. Пред прозорците капеше разтопил се сняг. Всичко проблясваше. Грееше всяка капчица, закрепила се по върха на всяко листо на дъба.

Бръкнах в джобовете си и застанал на прозореца, загледах навън. Тези неща се разгръщаха напълно встрани от мен. Несвързани с живота ми — несвързани с ничий живот — всичко отминаваше. Снегът падаше, снегът се топеше.

Реших да почистя малко къщата под съпровода на капещия и падащ сняг. Заради него бях хванат като в капан, а тялото ми се нуждаеше да прави нещо, пък и не бях ли гост в чужда къща? Никога не съм възразявал да готвя и чистя.

Все пак чистенето на голяма къща се оказа много по-тежко, отколкото си бях представял. В сравнение с него беше по-лесно да тичаш петнайсетина километра. Избърсах прахта по всеки ъгъл и ниша, после минах с голямата прахосмукачка дървения под. Измих го с мокър парцал, след това застанах на четири крака и го лъснах. Останах почти без дъх, но нали бях отказал цигарите, бързо си го върнах. Нямаше и следа от ужасните хрипове и усещането, че на гърлото ми е заседнала буца.

Отидох в кухнята да изпия чаша студен гроздов сок и още преди обяд привърших с каквото ми беше останало да чистя. Отворих капаците на прозорците и току-що лъснатите подове заблестяха. Имаше нещо прекрасно, някаква тъга в тежкия мирис на пръст, примесен с миризмата на политура.

Изпрах парцалите, с които бях лъснал пода, после сложих на печката тенджера вода — да кипне. За спагетите, към които добавих хайвер от треска, големи количества масло, бяло вино и соев сос. Страхотен обяд под съпровода на кълвач, който почукваше в близката гора.

Излапах набързо спагетите, измих съдовете и отново се заех да чистя. Измих ваната и мивката, почистих тоалетната, лъснах мебелите. Благодарение на Плъха нищо не беше кой знае колко мръсно и беше достатъчно и едно пръсване с политурата. После извадих дълъг маркуч и изплакнах прозорците и капаците. Така цялата къща се освежи. След като измих прозорците, вече бях приключил с чистенето. Прекарах двата часа до вечерта в това да слушам грамофонни плочи.

Тръгнах към стаята на Плъха, за да взема друга книга, и забелязах огледалото в цял ръст в долния край на стълбището. Бях го пропуснал, а то беше мръсно. Избърсах го с кърпа, но колкото и да го търках и да го миех с препарат, то пак си беше мръсно. Не проумявах как така Плъха го е оставил в този му вид. Домъкнах цяла кофа топла вода и затърках огледалото с найлонова четка, за да смъкна втвърдената мръсотия. Огледалото беше толкова прашно, че водата в кофата стана черна.

От рамката с дърворезба разбрах, че то е антика и вероятно струва доста, затова внимавах да не го търкам прекалено разпалено.

Огледалото отразяваше образа ми от глава до пети, без изкривявания, почти съвършено. Стоях там и се гледах. Нищо ново. Аз си бях аз с обичайното изражение, в което нямаше нищо особено. Но образът ми беше излишно остър. Не виждах сплескания си от огледалото огледален образ. Онова, което виждах, не бях аз, обратното, сякаш бях отражение на огледалото и този мой сплескан образ виждаше истинското ми „Аз“. Вдигнах дясна ръка пред лицето си и си избърсах устата. Моят „Аз“ в огледалото направи същите движения. Но може би аз просто повтарях онова, което правеше „Аз“-ът ми върху огледалото. Не можех да бъда сигурен, че по своя воля съм си избърсал устата.

Складирах думите „по своя воля“ в архивите на главата си и се ощипах с лява ръка по ухото. „Аз“-ът ми върху огледалото направи съвсем същото. Явно и той като мен беше складирал думите „по своя воля“ в архивите на главата си.

Отказах се и зарязах огледалото. Той също го заряза.

На дванайсетия ден за трети път заваля сняг. Валеше още когато се събудих. Ужасно тих сняг, този път нито твърд, нито лепкаво мокър. Сипеше се бавно, на пируети от небето и се топеше още преди да се задържи. Спокоен сняг, от който ти се иска да затвориш леко очи.

Извадих от склада старата китара и след като с доста усилия я настроих, се опитах да изкарам някои стари парчета. Упражнявах се заедно с „Пар авион“ на Бени Гудман и скоро стана обяд. Направих си сандвич с дебели резени шунка върху домашно приготвения си хляб, който вече бе корав като камък, и отворих една кутийка бира. След още половин час упражняване с китарата кой друг да се появи, ако не Човекът овца.

— Акопречаситръгвам — каза Човекът овца през отворената входна врата.

— Не, изобщо не пречите. Тъкмо вече ми ставаше скучно — отвърнах аз и оставих китарата на пода.

Както и предния път, Човекът овца изтръска калта по обувките си, после влезе. Тялото му сякаш беше запълнило дебелия овчи костюм. Човекът овца седна на канапето отсреща и след като отпусна ръка върху страничната облегалка, се сгуши.

— Снегът ще се задържи ли? — попитах аз.

— Ощене — отговори Човекът овца. — Имаснягкойтосезадържаиснягкойтонесезадържа. Тозиеотнезадържащиясесняг.

— Хмм.

— Задържащиятсеснягщепаднедругатаседмица.

— Една бира?

— Благодаря. Новсъщностпредпочитамбренди.

Отидох в кухнята, налях му от брендито, взех за себе си една бира и отнесох всичко това заедно с един сандвич със сирене във всекидневната.

— Свирехтенакитара — отбеляза заинтригуван Човекът овца. — Иниеобичамемузика. Нонемогадасвирянаникакъвинструмент.

— Аз също не мога. Не съм свирил от десетина години.

— Налиняматенищопротивдамиизсвиритенещо?

Не исках да го огорчавам, затова му изсвирих мелодията на „Пар авион“, като импровизирах тук-там, после обърках тактовете и се отказах.

— Добърсте — заяви съвсем сериозно Човекът овца. — Сигурносепечелидобреакосвиришнанякакъвинструмент.

— Ако си добър. Но ако искаш да станеш добър, трябва да си тренираш слуха. А щом си създадеш трениран слух, се потискаш от начина, по който свириш.

— Вижти — каза Човекът овца.

Той отпиваше изискано малки глътки от коняка, а аз пиех бирата направо от кутийката.

— Неуспяхдапредаммолбатави — рече Човекът овца.

Кимнах.

— Дойдохсамодавигокажа.

Хвърлих един поглед към календара върху стената. До крайния срок оставаха само три дни, датата беше отбелязана с червено. Но какво значение имаше това сега?

— Нещата се промениха — подхванах. — Аз съм много, ама много ядосан. Никога през живота си не съм бил толкова ядосан.

Човекът овца продължи да седи с чашата в ръка и не каза нищо.

Хванах китарата за грифа и я ударих с все сила в тухлите на камината. Заедно с трясъка се чу какофония, която издадоха струните. Човекът овца изхвърча с треперещи уши от канапето.

— В правото си съм да се ядосвам — заявих аз по-скоро на себе си.

Е, наистина бях в правото си.

— Неприятномиеченеуспяхдапомогна. Ноивиемеразберете. Ниенаистинавихаресваме.

Двамата стояхме там. Погледнахме снега. Снегът беше пухкав като перушина, посипала се от разкъсан облак.

Отидох да си взема от кухнята още една бира. Всеки път, когато минавах покрай стълбището, се натъквах на огледалото. Другото ми „Аз“ явно също беше тръгнало за бира. Погледнахме се в лицето и въздъхнахме. Живеехме в два различни свята, а пак мислехме за едни и същи неща. Точно като Граучо и Харпо в „Патешка супа“.

Всекидневната зад мен се отразяваше в огледалото. Или може би всекидневната зад него. Всекидневната зад мен и всекидневната зад него бяха една и съща всекидневна. Същото канапе, същият килим, същият часовник, картина, библиотека, всичко си беше същото. Не особено неуютна за всекидневна, макар че вкусът, с който беше обзаведена, не бе от най-безупречните. И въпреки това имаше нещо различно. Или просто имах чувството, че нещо е различно.

Грабнах поредната синя „Льовенбрау“ и както я държах, на връщане към всекидневната погледнах още веднъж всекидневната върху огледалото, след това погледнах и всекидневната. Човекът овца седеше на канапето и гледаше лениво снега.

Извърнах се към Човека овца върху огледалото. Но върху огледалото нямаше никакъв Човек овца. Във всекидневната нямаше никого, имаше само празно канапе. В огледалния свят бях сам. Прониза ме ужас.

— Изглеждатеблед — отбеляза Човекът овца.

Свлякох се на канапето и без да казвам нищо, отворих бирата и отпих.

— Сигурностенастинали. Аконестесвикнализиматапотиякраищащевисесторитежка. Иевлажно. Днессилегнетерано.

— А, не — казах аз. — Днес няма да спя. Ще чакам тук приятеля си.

— Знаетечещедойдеднесли?

— Знам — потвърдих аз. — До десет часа довечера ще бъде тук.

Човекът овца ме погледна. Очите, надзъртащи иззад маската, бяха безизразни в буквалния смисъл на думата.

— Довечера си събирам багажа, утре заминавам. Ако го видите, му кажете. Но не мисля, че е необходимо.

Човекът овца кимна с разбиране.

— Съссигурностщесечувствамсамотенщомситръгнете. Носигурнонеможетеданесиотидете. Междудруготомогалидавзематозисандвичсъссирене?

— Разбира се.

Човекът овца уви сандвича в хартиена салфетка и го пъхна в джоба си, после си сложи ръкавиците.

— Даносесрещнемотново — рече ми на тръгване.

— На всяка цена ще се срещнем.

Човекът овца се отправи през пасището на изток. Накрая булото на снега го погълна. След това всичко потъна в тишина.

Налях в чашата на Човека овца три пръста бренди и го изпих на един дъх. Гърлото ми пламна, малко по малко пламна и стомахът ми, но след трийсет секунди тялото ми престана да трепери. Само тиктакането на часовника с кутия, което продължи да блъска вътре в главата ми.

Може би наистина имах нужда от малко сън.

Свалих отгоре едно одеяло и заспах на канапето. Чувствах се напълно изтощен, като дете, лутало се три дни из гората. Затворих очи и след миг съм се унесъл.

Сънувах ужасен сън. Сън, прекалено ужасен, че да си го спомням.

38.

Така отминава времето

Мракът пропълзя през ухото ми като масло. Някой се опитваше да счупи с огромен чук замръзналото кълбо на земята. Чукът удари земята точно осем пъти. Но земята не се счупи. Само се понапука.

Осем часът, осем вечерта.

Събудих се и тръснах глава. Тялото ми беше изтръпнало, болеше ме глава. Дали някой не ме беше сложил заедно с натрошен лед в шейкър за коктейли и не ме беше разтръскал като луд?

Няма нищо по-лошо от това да се събудиш в непрогледен мрак. Все едно да се върнеш назад и да изживееш живота отначало. Когато отворих за пръв път очи, сякаш живеех чужд живот. След страшно много време това започна да се припокрива със собствения ми живот. Странно застъпване: моят живот като живота на друг. Беше невероятно, че човек като мен изобщо живее.

Отидох на мивката в кухнята и си наплисках лицето с вода, после изпих набързо две чаши. Водата беше студена, на лед, а лицето ми пак пламтеше. Отново седнах на канапето сред мрака и тишината и започнах да събирам малко по малко парчетата от живота си. Не успявах да схвана много от нещата, но това поне беше моят живот. Завърнах се бавно при себе си. Трудно е да обясня какво е да отидеш там, а и със сигурност ще подложа на изпитание интереса ви.

Имах чувството, че някой ме наблюдава, ала не обърнах никакво внимание. Изпитваш такова чувство, когато си сам в голяма стая.

Замислих се за клетките. Както каза бившата ми жена, в крайна сметка всяка твоя клетка е изгубена. Изгубена дори за самия теб. Притиснах длан до бузата си. Лицето, което усети дланта ми, не беше моето лице, така ми се стори. Беше лицето на друг, приело формата на моето лице. Но не си припомнях подробностите. Всичко: имена, усещания, места, се разтвори и беше погълнато от мрака.

В тъмното часовникът удари осем и половина. Снегът беше спрял, но небето още бе покрито с плътни облаци. Никъде никаква светлинка. Лежах дълго, заровен в канапето, с пръсти в устата. Не виждах ръката си. Газовата печка беше изключена, затова в стаята беше студено. Свит на кълбо под одеялото, гледах невиждащо навън. Бях се сгушил на дъното на дълбок кладенец.

Времето. Частиците на мрака образуваха върху ретината ми тайнствени шарки. Шарки, които се разпадаха беззвучно, колкото да бъдат заменени от нови шарки. Мракът, единствен мракът мърдаше като живак в неподвижно пространство.

Спрях мислите си и оставих времето да отминава. Нека времето ме отнесе. Да ме отнесе там, където един нов мрак образува още по-нови шарки.

Часовникът удари девет. След като заглъхна и деветият удар, се приплъзна тишина, която зае мястото му.

— Мога ли да си кажа репликите? — попита Плъха.

— Нямам нищо против — отвърнах аз.

39.

Обитаващи мрака

— Нямам нищо против — отвърнах аз.

— Дойдох един час преди уреченото време — рече Плъха така, сякаш се извиняваше.

— Не се притеснявай. Както виждаш, не правя нищо.

Плъха се засмя тихо. Стоеше зад мен. Сякаш бяхме с гръб един към друг.

— Както преди години — рече Плъха.

— Вероятно така и няма да можем да си поприказваме откровено, ако не разполагаме с време — отбелязах аз.

— Със сигурност май е така — усмихна се той.

Дори в непрогледния мрак, черен като японски лак, макар и да седяхме с гръб един към друг, аз усетих, че се усмихва. Можеш да разбереш много неща и по най-дребната промяна във въздуха. Навремето бяхме приятели. Много отдавна, въпреки че почти не помнех кога.

— Нали някой е казал: „Най-добър е приятелят, с когото убиваш времето?“

— Каза го ти, нали?

— Шесто чувство, остро както винаги. Прав си.

Въздъхнах.

— Но този път, при всички тези събития, шестото ми чувство мълчи. Мълчи така, че чак се притеснявам. Въпреки множеството намеци, които всички ми давате.

— Неминуемо е. Справи се по-добре от повечето.

Замълчахме. Плъха като че ли си гледаше ръката.

— Накарах те да преживееш какво ли не, нали? — допълни той. — Бях голям гадняр. Но нямаше друг начин. Няма друг, на когото мога да разчитам. Както ти писах в онези писма.

— Точно това искам да те питам. Защото не мога да приема всичко просто така.

— Разбира се, че не можеш — потвърди Плъха, — освен ако не изясня някои неща. Но нека първо пийнем по бира.

Той ме спря още преди да съм се изправил.

— Аз ще донеса — рече ми. — В края на краищата къщата е моя.

Чух как Плъха отива уверено в пълния мрак в кухнята и вади от хладилника няколко бири — през цялото време отварях и затварях очи. Мракът в стаята беше с оттенък, който почти не се различаваше от мрака, когато затворех очи.

Плъха се върна с бирата, която остави на масата. Намерих опипом една от кутийките, отворих я и изпих половината.

— Ако не я виждаш, не прилича на бира — рекох.

— Извинявай, но се налага да е тъмно.

Докато пиехме бирата, не казахме нищо.

— Е — подхвана Плъха, като се прокашля.

Върнах празната кутийка на масата и продължих да лежа неподвижно, увит в одеялото. Чаках Плъха да каже нещо, но думи не последваха. Чувах само как той разтръсква кутийката, за да провери колко бира е останала. Стар негов навик.

— Е — повтори той. После допи бирата на един дъх и сложи с кух звук кутийката върху масата. — Първо нека започнем с това защо съм дошъл тук. Нали нямаш нищо против?

Не му отговорих. Плъха продължи:

— Баща ми купи къщата, когато бях на пет години. Не знам защо е хвърлил толкова усилия, за да купи имот тук, горе. Вероятно се е спазарил добре с военните от американската армия. Както виждаш, мястото е страшно неудобно, дотук можеш да се добереш само през лятото, падне ли сняг, пътят става непроходим. Окупационните сили са смятали да поправят пътя и да сложат тук радар или нещо такова, но явно са се отказали заради времето и големите разходи. Градът е беден, не може да си позволи да оправи пътя. Не им е по джоба дори да го постегнат. Заради това имотът не върши работа и отдавна е забравен.

— А Овчия професор? Дали не иска да се върне да живее тук?

— Овчия професор живее в спомените си. Няма дом, където да се върне да живее.

— Сигурно е така.

— Пийни още бира — предложи Плъха.

— Засега ми стига — отказах аз.

Печката не работеше и бях премръзнал до кости. Плъха отвори още една бира и започна да си я пие сам.

— Баща ми обикна имота, пооправи за своя сметка пътя, потегна къщата. Струва ми се, че вложи доста пари. Благодарение на това, стига да имаш кола, можеш да си живееш преспокойно тук, поне през лятото. Отопление, тоалетна с течаща вода, душ, телефон, електрически генератор в случай на повреди. Направо не проумявам как Овчия професор е живял преди това тук.

Плъха издаде звук, който не беше нито оригване, нито въздишка.

— Докато навърших петнайсет години, идвах тук всяко лято. Заедно с майка, татко, сестра ми и прислужницата, която вършеше къщната работа. Сега, като се замисля, това вероятно са били най-хубавите години в живота ми. Давахме под аренда пасището на града — всъщност го даваме и досега — и щом започнеше лятото, всичко наоколо се запълваше с градските овце. Накъдето се обърнеш, овце. Затова спомените ми за лятото винаги са свързани с овце. След това семейството почти не стъпваше тук. Купихме друга вила по-наблизо, пък и сестра ми се омъжи. Вече не се смятах за част от семейството, фирмата на баща ми изживяваше тежки времена, а и ставаха какви ли не неща. При всички положения имотът беше зарязан. За последен път съм идвал тук преди единайсет години. Дойдох сам. За един месец.

Плъха замълча за миг, сякаш си спомняше.

— Тъжен ли беше? — попитах аз.

— Аз тъжен? Я не ме разсмивай. Стига да беше възможно, щях да остана за постоянно тук. Но нямаше как да стане. Все пак къщата е на баща ми. Няма да дочакаш да направя тази услуга на стареца.

— А сега?

— Сега е същото — отвърна Плъха. — Все повтарях, че това е последното място, където искам да се върна. Но когато видях снимката в хотел „Делфин“, ми се прииска да го видя още веднъж. От сантиментални подбуди. Дори ти изпадаш понякога в такива настроения, нали?

— Да — потвърдих.

Аз също се разнежих.

— Точно тогава научих за Овчия професор. За овцата мечта със звездата върху гърба. Доколкото разбирам, и ти знаеш за тях?

— Да.

— Накратко казано — продължи Плъха, — научих за тях и побързах да се кача с намерението да прекарам цялата зима тук. Не можех да устоя на подтика. Баща ми вече не ме вълнуваше. Стегнах си багажа и дойдох. Сякаш нещо ме теглеше насам.

— И тогава ли се натъкна на овцата?

— Да — отвърна Плъха.

— Трудно ми е да говоря за онова, което се случи после — рече Плъха. Взе втората празна кутийка от бира и я смачка. — Може би искаш да ме питаш нещо? Вече знаеш доста от нещата, които има да се знаят, нали?

— Добре, но ако нямаш нищо против, нека не започваме от началото.

— Давай.

— Ти вече си мъртъв, нали?

Не знам колко време му трябваше, за да отговори. Може би няколко секунди, може би… Плъха мълча дълго. Устата ми отвътре беше пресъхнала.

— Така е — каза накрая. — Мъртъв съм.

40.

Плъха, който е навил часовника

— Обесих се на една греда в кухнята — рече той. — Човекът овца ме погреба до гаража. Изобщо не боли да умреш, ако се притесняваш от такива неща. Но това наистина едва ли е от значение.

— Кога?

— Една седмица преди да дойдеш.

— Значи ти си навил часовника, нали?

Плъха се засмя.

— По дяволите, на това му се вика загадка. Последното, най-последното нещо, което направих през трийсетгодишния си живот, беше да навия часовника. За какво му е на човек, който се кани да мре, да навива часовник? Няма логика.

Плъха замълча и всичко потъна в тишина, нарушавана само от тиктакането на часовника. Снегът поглъщаше всички други звуци. Бяхме като двама корабокрушенци в открития Космос.

— Ами ако…

— Спри — прекъсна ме Плъха. — Вече няма „ако“. Знаеш го, нали?

Поклатих глава. Не, не го знаех.

— Ако беше дошъл една седмица по-рано, пак щях да съм умрял. Сигурно можехме да се срещнем при по-топли и радостни обстоятелства. Но е все тая. Пак щеше да се наложи да умра. В противен случай нещата само щяха да се усложнят. Вероятно не ми се е искало да се нагърбвам с такова бреме.

— Та защо се наложи да умреш?

Чу се как той потрива длани.

— Не ми се говори много за това. Ще прозвучи така, сякаш се оправдавам. А няма нищо по-неуместно от мъртвец, който се защитава, не мислиш ли?

— Но ако не ми кажеш, така и няма да разбера.

— Пийни още бира.

— Студено ми е — казах аз.

— Не е чак толкова студено.

Отворих с разтреперани ръце още една бира и отпих. И след като отпих, наистина ми се стори, че не е толкова студено.

— Добре, но обещай, че няма да казваш на никого.

— И да кажа на някого, кой ще ми повярва?

— Прав си — засмя се Плъха. — Съмнявам се някой да повярва. Налудничаво си е.

Часовникът би девет и половина.

— Имаш ли нещо против да спра часовника? — попита Плъха. — Вдига много шум.

— Както искаш. Часовникът си е твой.

Плъха се изправи, отвори вратичката на часовника с кутия и сграбчи махалото. Изчезнаха всички звуци, цялото време.

— Ето какво се случи — подхвана пак Плъха. — Умрях заедно с овцата вътре в мен. Изчаках я да заспи, после завързах на гредата в кухнята едно въже и се обесих. Тая гадина нямаше време да избяга.

— Наистина ли се налагаше да стигаш толкова далеч?

— Да. Налагаше се да стигна толкова далеч. Ако бях изчакал още малко, овцата щеше да има пълна власт над мен. Това беше последната възможност.

Плъха пак потри ръце.

— Исках да се видя с теб, когато бях самият аз, когато ги нямаше тези усложнения. Самият аз с моите си спомени и слабости. Затова ти пратих снимката, тя беше нещо като шифър. Мислех, че ако случайно снимката те насочи насам, накрая аз ще бъда спасен.

— И беше ли спасен?

— Да, бях — промълви тихо Плъха.

— Ключовото понятие тук е „слабост“ — обясни той. — Всичко започва оттам. Разбираш ли накъде бия?

— Хората са слаби.

— Като правило — съгласи се Плъха и щракна два пъти с пръсти. — Но и всички обобщения да събереш, пак няма да стигнеш доникъде. Сега ти говоря за нещо, което е много лично. Слабостта е нещо, което се разлага в тялото. Като гангрена. Чувствам го още от времето, преди да навърша двайсет. И заради това винаги съм бил на тръни. Има нещо вътре в теб, което през цялото време се разлага, и ти го усещаш. Разбираш ли какво е?

Продължих да мълча, увит в одеялото.

— Вероятно не — допълни Плъха. — Това в теб го няма. Но при всички положения е слабост. Слабостта е същото, както наследственото заболяване. Колкото и да го разбираш, не можеш да направиш нищо, за да се излекуваш. Няма да се махне с едно плясване на ръце. Става все по-страшно и страшно.

— Слабост за какво?

— За всичко. Нравствена слабост, слабост на съзнанието, после я има слабостта на самото битие.

Аз се засмях. Този път смехът се чу.

— Започваш да говориш така и няма човек по белия свят, който да не е слаб.

— Стига с тия обобщения. Вече ти казах. Съвсем естествено, разбира се от само себе си, че всеки си има слабостите. Но истинската слабост се среща точно толкова рядко, както и истинската сила. Ти не познаваш слабостта, която постоянно те тегли надолу към мрака. Не знаеш, че има такова нещо по белия свят. Обобщенията ти не обхващат всичко.

Не можех да кажа нищо.

— Точно заради това напуснах града. Не исках другите да виждат как пропадам все повече. Докато пътувах сам по непознати земи, поне нямаше да създавам проблеми на никого. И накрая… — Известно време Плъха мълча. — Накрая именно заради тази слабост не можех да избягам от призрака на овцата. Самият аз не можех да направя нищо. Дори ти да се беше появил по онова време, вероятно пак нямаше да мога да направя нищо. Щеше да бъде същото, и да бях решил да сляза от планината. Накрая сигурно пак щях да се върна. Ето какво е слабостта.

— Какво искаше от теб овцата?

— Всичко. Абсолютно всичко. Моето тяло, моята памет, моята слабост, моите противоречия… Ето към какво всъщност се домогва овцата. Тая гадина има какви ли не пипала. Пъха ги като сламки в ушите и носа ти и те изсмуква, докато не пресъхнеш. Дори сега ме побиват тръпки.

— В замяна на какво?

— В замяна на неща, които са прекалено добри за такива като мен. Не че овцата си направи труда да ми покаже нещо в истинския му вид. Единственото, което видях, беше само малко парче от тортата. И… — Плъха замълча отново. — И това беше достатъчно, за да се хвана. В по-голяма степен, отколкото ми се иска да призная. Не е нещо, което мога да обясня с думи. Прилича на… прилича на нажежена до червено пещ, разтопяваща всичко, до което се докосне. Невероятно красиво нещо, направо да полудееш. А е зло, от което ти се изправя косата. Дадеш ли му тялото си, губиш всичко. Съзнание, ценности, чувства, болка, всичко. Оставаш без тях. Ако трябва да го оприлича на нещо, то това е на динамо, което в една самотна точка във всемира проявява жизнената сила в корена на живота.

— Но ти си успял да го отхвърлиш.

— Да. Всичко беше погребано заедно с тялото ми. Остава да направя само едно последно нещо, за да го видя погребано завинаги.

— Едно последно нещо ли?

— Едно последно нещо. Именно това ще те помоля да направиш. Но нека сега не говорим за него.

И двамата отпихме от бирата. Вече ми беше по-топло.

— Кървавата киста действа малко като бич, нали? — попитах аз. — С нея овцата манипулира човека, който я е приютил.

— Именно. Образува ли се тя, няма отърване от овцата.

— И какво е целял Шефа, когато е правел каквото е правел?

— Той полудя. Явно не е издържал на горещината на нажежената до червено пещ. Овцата го използва, за да изгради базата на върховната си власт. Точно заради това е влязла в него. С една дума, той й е бил за еднократна употреба. В края на краищата като мислител беше кръгла нула.

— Значи, след като Шефа е умрял, си бил белязан да поемеш тази база на властта.

— Опасявам се, че да.

— И след това какво е трябвало да стане?

— Трябваше да се появи царството на пълната понятийна анархия. Схема, където всички противоположности трябваше да се разпаднат и да образуват единна цялост. С мен и овцата в центъра.

— И защо си я отхвърлил?

Времето се провлачи до смърт. И над това мъртво време тихо се сипеше сняг.

— Предполагам, че съм се чувствал привързан към своята слабост. И към своята болка и страдания. Към лятната светлина, към мириса на вятъра, към звука на цикадите — защо да се извинявам, задето обичам тези неща. Същото е и с това да изпия по една бира с теб… — Плъха не се доизказа. — Не знам защо.

Какво можех да кажа.

— По един или друг начин сме създали от едни и същи съставки две напълно различни неща — продължи Плъха. — Вярваш ли, че светът става по-добър?

— Кой знае какъв става, дали по-добър, или по-лош?

Плъха се засмя.

— Честна дума, в света на обобщенията ти щеше да бъдеш imperius rex.

— Без овца.

— Със сигурност без овца. — Плъха изгълта наведнъж третата бира, после хвърли с тъп звук празната кутийка на пода. — При първа възможност слез от планината. Докато не те е затрупал снегът. Само това оставаше — да прекараш цялата зима тук. След още четири-пет дни ще започнат да се трупат преспи и знаеш ли, наистина не е никак лесно да слизаш по заледени планински пътища.

— А ти какво ще правиш оттук нататък?

Плъха нададе в тъмното хубав, весел смях.

— За мен няма „оттук нататък“. Със зимата се стопявам. Колко дълго ще продължи това, зависи от зимата. Не знам. Но една зима си е една зима. Радвам се, че те видях. Е, по-хубаво щеше да бъде да се срещнем на по-светло и топло място.

— Джи ти праща поздрави.

— Поздрави го и ти от мен, чу ли?

— Видях се и с нея.

— Как е тя?

— Добре. Още работи в същата фирма.

— Значи не се е омъжила?

— Не. Искаше да чуе от теб дали всичко е приключило.

— Да — потвърди Плъха, — както знаеш. Дори и да не можех сам да му сложа край, пак е приключило. Животът ми беше безсмислен. Ако заимствам от твоите достопочтени обобщения, това означава, че животът на всички е безсмислен. Прав ли съм?

— Така да бъде — отвърнах аз. — Само още два последни въпроса.

— Добре.

— Първо, за нашия Човек овца.

— Човекът овца е свястно момче.

— Но Човекът овца, онзи, който идваше тук, беше ти, нали?

Плъха завъртя два-три пъти главата си и вратът му изпука.

— Да. Приех неговия вид. Значи си се досетил, а?

— Някъде по средата — потвърдих аз. — Но дотогава нямах представа.

— Ако трябва да бъда пределно откровен, ме изненада, когато счупи китарата. За пръв път те виждах толкова ядосан и нещо повече, това беше първата китара, която някога съм купувал. Евтина, но все пак…

— Извинявай. Просто се опитвах да те разтърся, за да се разкриеш.

— Не се притеснявай. И бездруго, ако дойда утре, няма да е останало нищо — каза хладно Плъха. — Другият ти въпрос е за приятелката ти, нали?

— Да.

Плъха мълча дълго. Чувах го как потрива ръце и въздиша.

— Не исках да се занимавам с нея. Тя беше допълнителен фактор, който не бях предвидил.

— Допълнителен фактор ли?

— Ъхъ. Мислех да се съберем само свои хора. А тя ни се натресе. Не биваше да допускаме да се забърква. Както знаеш много добре, момичето притежава изумителни способности. Но не се предвиждаше да идва тук. Мястото надхвърля дори нейните способности.

— Какво стана с нея?

— Добре е. Много добре — отвърна Плъха. — С тази малка подробност, че вече няма да откриваш в нея нищо привлекателно. Тъжно, но факт.

— Защо?

— Всичко привлекателно е изчезнало. Изпарило се е. Каквото и да е притежавала, него вече го няма.

Не намерих сили да кажа нищо.

— Знам какво ти е — продължи Плъха. — Но рано или късно то неминуемо щеше да изчезне. Аз и ти, тези момичета с тяхното нещо, всички все някога си отиваме.

Замислих се над думите му.

— Аз ще вървя — каза Плъха. — Време е. Но ние ще се срещнем отново, просто го знам.

— Със сигурност — отвърнах аз.

— За предпочитане на по-светло място, може би през лятото — продължи Плъха. — Но засега една последна молба. Искам утре в девет сутринта да навиеш часовника с кутията, после да свържеш кабелите отзад. Свържи зеления кабел със зеления кабел и червения кабел с червения кабел. После в девет и половина се махай оттук и слез от планината. Точно в дванайсет имам среща с един тип. Разбра ли?

— Можеш да разчиташ на мен.

— Радвам се, че те видях.

За миг между нас настана мълчание.

— Довиждане — каза Плъха.

— До скоро — отвърнах аз.

Все така омотан в одеялото, затворих очи и заслушах. Плъха затътрузи крака, после вратата се отвори. В стаята влезе леден въздух. Не вятър, а бавно проникващ пронизителен студ.

Плъха застана за миг на отворената врата. Май гледаше нещо, не пейзажа отвън, не стаята вътре, не мен, нещо съвсем друго. Дръжката на вратата, върха на обувката си, нещо. После вратата се затръшна с щракване и сякаш се затвори и вратата на времето.

След това настъпи пълна тишина. Не остана нищо, освен тишина.

41.

Зелени кабели и червени кабели, замръзнали чайки

След като Плъха изчезна, из къщата плъзна непоносим студ. Опитах се да повърна, но не излезе нищо, освен стонове и застоял дъх.

Качих се горе, съблякох пуловера и се сгуших под завивките. Ту ме втрисаше, ту пламвах. С всяка вълна стаята се разширяваше и се свиваше. Одеялото и бельото ми бяха наквасени с пот, която се втвърди на студена, стягаща кожа.

— В девет навий часовника — прошепна някой в ухото ми. — Зеления кабел със зеления кабел… червения кабел с червения кабел… до девет и половина се махай оттук.

— Несепритеснявай — казва ми Човекът овца. — Всичкощеминедобре.

Клетките се обновяват — заявява бившата ми жена.

Тя държи в дясната си ръка бял дантелен комбинезон.

Главата ми ще се пръсне.

Червения кабел с червения кабел… зеления кабел със зеления кабел…

— Не разбираш нищо, нали? — обвинява ме приятелката ми.

— Не, не разбирам нищо.

Чува се звукът на вълни. Тежки зимни вълни. Оловносиво море, изпъстрено с бели зайчета. Замръзнали чайки.

Аз съм в тясната изложбена зала на аквариума. С изложени редици китови полови членове. Горещо и задушно е. Я някой да отвори прозореца.

Някой отваря прозореца. Вледеняващ студ. Писъци на чайки, остри пронизителни гласове, разкъсващи плътта ми.

— Помниш ли името на котарака си?

— Хери — отговарям аз.

— Не, не е Хери — възразява шофьорът. — Името вече е променено. Имената се менят през цялото време. Обзалагам се, че не помниш дори своето име.

Вледеняващ студ. И чайки, прекалено много чайки.

— Посредствеността изминава дълъг, труден път — казва мъжът в черния костюм. — Зелен кабел през червен кабел, червен кабел през зелен кабел.

— Чувалилистезавойната? — пита Човекът овца.

Оркестърът на Бени Гудман свири „Пар авион“. Чарли Крисчън изкарва дълго соло. На главата е с мек кремав цилиндър.

42.

Завръщане на злощастния завой

Пееха птици.

Между процепите по капаците на прозорците на ивици се лееше слънчева светлина. Часовникът ми на пода показваше седем и трийсет и пет. Одеялото и ризата ми бяха мокри, сякаш са топени в кофа с вода.

Още бях замаян, но вече не ме тресеше. Светът отвън беше заснежен пейзаж. Пасището блещукаше положително сребърно на новата утринна светлина. Лицето ми беше бледо, за една нощ страните ми бяха хлътнали. Покрих лицето си с пяна за бръснене, три пъти повече от необходимото, и продължих да се бръсна целеустремено. После отидох и изпиках кофа и половина урина.

Бях толкова изтощен от пикаенето, че се свлякох на креслото и седях на него петнайсет минути. Птиците продължаваха да пеят. Снегът беше започнал да се топи и да капе от стрехите. От време на време в дъното се чуваше остро скърцане.

Беше почти осем и половина, когато станах. Изпих две чаши гроздов сок, изядох цяла ябълка. После извадих от мазето бутилка вино, голям шоколад и още две ябълки.

Приготвих си багажа. Стаята прие покрусен вид. Всичко приключваше.

След като си погледнах ръчния часовник, в девет часа вдигнах трите топуза на тежкия часовник с кутия. После го обърнах и свързах четирите кабела отзад. Зеления кабел със зеления кабел, червения кабел с червения кабел.

Те се подаваха през четири дупки, направени отзад с бормашина. Едните горе, другите долу. Кабелите бяха прихванати със скоби от същата тел, която бях видял в джипа. Върнах часовника с кутия на мястото му, после отидох при огледалото и се сбогувах със себе си.

— Дано всичко мине добре — казах аз.

— Дано всичко мине добре — отвърна другият.

Прекосих пасището по средата, по същия път, откъдето бях дошъл. Снегът под краката ми пукаше. Пасището приличаше на сребърно вулканично езеро. Нито една следа от стъпки. Само моите, които, след като се обърнах, образуваха пъртина назад към къщата. Следите ми криволичеха из цялото място. Не е лесно да вървиш по права линия.

Оттук, от толкова далеч, къщата приличаше едва ли не на живо същество. Сгърбена и свита, тя се гънеше, за да се изтръска от снега по покрива с фронтоните. От него се плъзна преспа, която се свлече с глух тътен на земята.

Продължих да вървя по пасището. През безкрайната брезова гора, по моста, покрай основата на коничния връх, по злощастния завой на пътя.

Снегът по завоя на пътя като по чудо не се беше вледенил. Въпреки това бях сигурен, че колкото и внимателно да стъпвам, ще бъда повлечен на дъното на отвесната урва. Беше истинско усилие дори да продължа да вървя, докато се промъкна по тази огъната козирка, залепен за ронещата се скала. Изпотих се под мишниците. Редовен детски кошмар.

Отдясно бяха низините. И те бяха покрити със сняг, а точно по средата проблясваше река Джунитаки. Стори ми се, че чувам как потокът свирука в далечината. Всъщност беше великолепно.

Поех си въздух и метнах на рамо раницата, после заслизах по полегатия наклон. На следващия завой беше спрял чисто нов джип. Пред джипа — секретарят в черния костюм на Шефа.

43.

Срещата в дванайсет часа

— Чакам ви — каза мъжът в черния костюм. — Макар и само от двайсет минути.

— Откъде знаехте?

— Мястото? Или времето?

— Времето — отвърнах аз и свалих раницата.

— Благодарение на какво според вас съм станал секретар на Шефа? Благодарение на бдителността си ли? На коефициента на интелигентност? На тактичността? Не. Аз съм секретар на Шефа благодарение на по-особените си способности. Благодарение на шестото си чувство. Струва ми се, че вие бихте го нарекли така.

Беше в бежово яке, ски клин и зелени очила марка „Рей Бан“.

— Ние с Шефа имахме много допирни точки. Неща, които надхвърлят здравия разум, логиката и нравствеността.

— Защо в минало време?

— Шефа почина преди една седмица. Направихме хубаво погребение. Сега цял Токио умува кой ще бъде наследникът. Цялата посредствена пасмина се е разтичала като луда.

Аз въздъхнах. Мъжът извади от джоба на якето сребърна табакера, взе от нея цигара и я запали.

— Вие ще пушите ли?

— Не, благодаря — отвърнах аз.

— Но трябва да отбележа, че си свършихте работата. Направихте много повече, отколкото очаквах. Да ви призная, изненадахте ме. В началото си мислех, че вероятно ще се наложи да ви помагам и да ви насочвам, ако се объркате. А вие сам открихте Овчия професор и това вече наистина си е гениален проблясък. Май ще ми се прииска да си помислите дали да не работите за мен.

— Значи сте знаели за това място още от самото начало?

— Естествено. Вие за кого ме мислите?

— В такъв случай мога ли да попитам нещо?

— Разбира се — отвърна мъжът, който беше в прекрасно настроение. — Но не се разпростирайте.

— Защо не ми казахте още от самото начало?

— Исках да изминете спонтанно, по своя воля целия този път. И да го примамите да излезе от леговището си.

— От леговището си ли?

— От душевното си леговище. Когато овцата се засели в някого, той временно е като зашеметен и преминава в отстъпление. Както например може да ви зашемети снаряд. Вашата роля беше да го убедите да излезе от това състояние. Но за да ви се довери той, вие не трябваше да знаете нищо, както си и беше. Съвсем просто, нали?

— Да.

— Посееш ли веднъж семената, и всичко става просто. Трудното беше да създам програмата. В края на краищата компютрите не могат да предвидят грешките, допускани от човека. Но стига за черната работа. Всъщност несравнимо удоволствие е да видиш, че създадената с толкова усилия програма работи като по часовник.

Аз свих рамене.

— Е, нашето преследване на дивата овца е към края си — продължи мъжът. — Благодарение на моите изчисления и на вашата невинност. Сега той е точно там, където исках да бъде. Нали?

— Така изглежда — отвърнах аз. — Чака ви горе. Каза, че сте имали среща точно в дванайсет часа.

Двамата с мъжа си погледнахме едновременно часовниците. Единайсет без двайсет.

— Е, аз да вървя — рече мъжът. — Не бива да го карам да чака. Ако искате, можете да слезете с джипа. А, да, ето ви възнаграждението.

Мъжът бръкна в джоба си и ми подаде чек. Аз го прибрах, без да го поглеждам.

— Няма ли да го проверите?

— Не мисля, че се налага.

Мъжът се засмя, видимо развеселен.

— Беше удоволствие да работя с вас. А, между другото, закрих фирмата на съдружника ви. Жалко. Даваше надежди. Рекламната индустрия има бляскаво бъдеще. Препоръчвам ви да си опитате сам силите в нея.

— Вие сте луд — казах аз.

— Очаквам да се срещнем отново — отвърна мъжът.

И тръгна пеш нагоре към планината.

— Хери е добре — каза шофьорът, докато караше надолу. — Стана красив и угоен.

Седях до него. Не беше мъжът, който караше чудовищната лимузина. Разказа ми надълго и нашироко за погребението на Шефа и как се грижат за Хери, но аз почти не го слушах.

Беше единайсет и половина, когато джипът спря пред гарата. В града цареше мъртвешко спокойствие. Ако не броим мъжа, който ринеше снега на площадчето, и проскубаното куче, което беше седнало наблизо и въртеше опашка.

— Благодаря — казах аз на шофьора.

— За нищо — рече ми той. — Между другото, опитахте ли да звъннете по телефона на Бога?

— Не, не ми остана време.

— Откакто Шефа почина, нещо не мога да се свържа. Какво според вас се е случило?

— Вероятно просто е зает — предположих аз.

— Може би — съгласи се шофьорът. — Е, и умната.

— Довиждане — пожелах му аз.

Имаше влак, който потегляше точно в дванайсет. На перона нямаше жива душа. С мен във влака пътуваха четирима души. Въпреки това ми олекна, когато след толкова време отново видях хора. Така или иначе се бях завърнал в земята на живите. Колкото и скучен и посредствен да беше светът.

Дадоха сигнал, че влакът потегля, докато ядях шоколада. После, щом звъненето спря и влакът се разклати, готов за път, се чу далечен взрив. Вдигнах прозореца чак догоре и подадох глава. След броени мигове екна втори взрив. Влакът потегли. След три минути над коничния връх бавно започна да се издига пушек.

Гледах го, докато влакът зави надясно и пушекът се скри от очите ми.

Епилог

— Това е краят — каза Овчия професор, — краят на всичко.

— Всичко приключи веднъж завинаги.

— Вероятно би трябвало да ви благодаря.

— Сега, когато всъщност загубих всичко.

— Не, не сте загубили всичко — поклати глава Овчия професор. — Имате своя живот.

— Щом казвате — отвърнах аз.

Докато излизах от стаята, Овчия професор се разрида и захлупи лице върху писалището. Бях му отнел обсебеността, колкото и жалка да беше тя, и съвсем не бях сигурен, че съм имал правото да го извърша.

— Тя замина някъде — каза собственикът на хотел „Делфин“. — Не спомена къде. Не изглеждате добре.

— Нищо ми няма — отвърнах аз.

Вдигнах саковете и се нанесох в същата стая, както предния път. Със същата гледка към същата фирма, която се занимаваше неизвестно с какво. Жената с големите гърди не се виждаше никъде. Двама млади служители работеха със запалени цигари на бюрата си. Единият четеше списъци с цифри, другият рисуваше с линийка върху огромен лист хартия начупена диаграма. Може би защото я нямаше едрогърдестата жена, но офисът приличаше на съвсем друго място. Същият си оставаше само фактът, че така и не можех да разбера що за фирма е това. В шест часа всички служители се изнесоха и сградата стана тъмна.

Включих телевизора и изгледах новините. Не съобщиха за никакъв взрив в никаква планина. Я чакайте, кога беше взривът, вчера ли? Какво, да го вземат мътните, съм правил цял един ден? Къде съм бил? Мозъкът ми щеше да се пръсне.

Е, при всички положения беше минал един ден.

Ето как, ден по ден, се научих да се разграничавам от „паметта“. До онзи ден в несигурното бъдеще, когато от мрака, черен като японски лак, ме повика далечен глас.

Изключих телевизора и както бях с обувките, се свлякох върху леглото. Съвсем сам, загледах тавана на петна. Спомени от хора, отдавна мъртви и забравени.

Стаята промени цветовете си с пулса на неоновите светлини. Часовникът тиктакаше до ухото ми. Разкопчах каишката и го метнах на пода. Звуците на уличното движение прииждаха на тих хор, пласт подир пласт. Опитах се да заспя, но без успех. Кой може да спи с такава неизразимост?

Облякох един пуловер и след като тръгнах из града, влязох в първата дискотека, която ми се изпречи пред очите. Изпих три уискита с лед, докато слушах неспирната соул музика. Това ми помогна да си възвърна усещането за нормалност. А най-важно беше да се върна към нормалното. Всички разчитаха да съм нормален.

След като се прибрах в хотел „Делфин“, заварих трипръстия собственик да седи на креслото и да гледа късните вечерни новини.

— Утре в девет си тръгвам — съобщих му аз.

— В Токио ли се връщате?

— Не — отговорих аз. — Преди това трябва да се отбия на едно място. Събудете ме в осем, ако обичате.

— Добре — рече той.

— Благодаря за всичко.

— За мен беше удоволствие. — После собственикът въздъхна. — Баща ми отказва да се храни. Както е тръгнало, ще умре.

— Това за него беше тежък удар.

— Знам — потвърди натъжен собственикът. — Не че той ми казва нещо.

— Дайте му време.

На другия ден се качих на самолета за Токио-Ханеда, после се прекачих на друг самолет. Когато пристигнах, морето блестеше.

Джи както винаги белеше картофи. Някаква млада жена на непълен работен ден слагаше във вазите цветя и бършеше масите. Хокайдо беше загубил своята есен, но тук тя още се усещаше. Хълмовете зад прозорците на Джи бяха в красиви цветове.

Седнах на бар-плота и изпих една бира още преди пивницата да е отворила. С едната ръка чупех черупките на фъстъци.

— Трудно се намират фъстъци, които да се чупят толкова приятно, с такъв пукот — отбеляза Джи.

— Виж ти! — възкликнах аз и продължих да ги ям.

— Я ми кажи, още ли не си в отпуск?

— Напуснах работа.

— Напуснал си работа ли?

— Дълго е за обясняване.

Джи приключи с беленето на картофите и ги сложи в голям гевгир, за да ги изплакне.

— Какво ще правиш оттук нататък?

— Не знам. Ще получа обезщетение, както и половината от продажбата на фирмата. Всъщност парите не са много. Имам и това тук.

Извадих от джоба си чека и го подадох на Джи, без да гледам сумата. Той я видя и поклати глава.

— Това са невероятно много пари, невероятно много.

— Щом твърдиш.

— Но е дълго за обясняване, нали?

Аз се засмях.

— Разреши да ти го оставя. Прибери го в сейфа на пивницата.

— Къде ще го държа тук тоя сейф?

— Не може ли в касовия апарат?

— Ще го прибера в трезора в банката — отвърна притеснен Джи. — Но какво смяташ да правиш с тях?

— Я ми кажи, Джи, здраво си се охарчил, за да се преместиш тук, нали?

— Да, охарчих се.

— Заеми?

— Доста големи.

— С чека ще ги изплатиш ли?

— И ще останат малко дребни пари. Но…

— Какво ще кажеш? Какво ще кажеш да ни вземеш с Плъха за съдружници? Не се притеснявай за дивидентите и лихвата. Съдружието ще бъде само на хартия.

— Но аз не мога да направя такова нещо.

— Можеш, и още как. Единственото, което се иска от теб в замяна, е да ни помогнеш, ако ние с Плъха закъсаме.

— Винаги съм го правил.

Както държах халбата с бирата, погледнах Джи в лицето.

— Знам. Но аз искам да бъде така.

Джи се засмя и пъхна чека в джоба си.

— Още помня първия път, когато се напи. Преди колко години беше?

— Преди тринайсет.

— Толкова много?

През следващия половин час Джи говори за доброто старо време — нещо, което правеше рядко. Започнаха да идват посетители и аз станах да си ходя.

— Но ти дойде току-що — каза Джи.

— Възпитаното дете не злоупотребява с гостоприемството — отвърнах аз.

— Видя ли се с Плъха?

Поех си дълбоко въздух, както се бях подпрял с две ръце върху плота.

— Да, видях го.

— И това ли е дълго за обясняване?

— Дълго е за обясняване и такова нещо не си чувал никога през живота си.

— Не можеш ли да ми кажеш накратко?

— Ако ти кажа накратко, няма да разбереш нищо.

— Той добре ли е?

— Да. Съжалява, че не може да те види.

— Как мислиш, дали някога ще го видя?

— На всяка цена. Все пак ти е съдружник. Това са пари, които сме спечелили заедно с Плъха.

— Е, щом е така, се радвам.

Слязох от високия стол при бар-плота и огледах заведението.

— О, сега вече съм съдружник — дали да не сложим един китайски билярд и музикална кутия?

— Следващия път, когато дойдеш, ще ги има — обеща Джи.

Вървях покрай реката, докато не излязох при устието. Седнах на последните петдесет метра от плажа и заплаках. Никога през живота си не съм плакал толкова много.

Изтръсках пясъка по панталона си и се изправих, сякаш имах да ходя някъде.

Денят си отиваше. Тръгнах — чувах звука на вълните.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6332

Издание:

Харуки Мураками. Преследване на дива овца

Коректор: Любов Йончева

Художник на корицата: Стефан Касъров, 2008

ИК „Колибри“, София, 2008

ISBN: 978–954–529–654–3

Формат 84/108/32

Печатни коли 18

Преводът е по американското издание A Wild Sheep Chase

1

Жизнено пространство (нем.). — Б.пр.

2

Роман на швейцарския писател Йохан Давид Вие, разказващ за патилата на едно швейцарско семейство, което напът за Индия претърпява корабокрушение. — Б.пр.

3

Залез на боговете (нем.). — Б.пр.

Content

Харуки Мураками
Преследване на дива овца

Част първа Въведение

1. Пикник в сряда следобед

Част втора Или осем години по-късно

2. Шестнайсет крачки

3. Комбинезонът

Част трета Септември, два месеца по-късно

4. Китовият полов член и жената с трите работи

5. Разблокираните уши

6. По-нататъшните приключения на разблокираните уши

Част четвърта Преследване на дива овца, I

7. Преди странния мъж

8. Сега вече странният мъж

9. Шефа

10. Броене на овцете

11. Лимузината и нейният шофьор

12. Защо точно всемирът на червея

Част пета Писма от плъха и избрани спомени

13. Първото писмо на Плъха

14. Второто писмо на Плъха

15. Песента свърши

16. Тя си пие соленото куче и говори за звука на вълните

Част шеста Преследване на дива овца, II

17. Странният разказ на странния човек

18. Продължение на странния разказ на странния човек

19. Лимузината и нейният шофьор — отново

20. Краят на лятото, началото на есента

21. Една от пет хиляди

22. Пикник в неделя следобед

23. Ограничено, но упорито мислене

24. Хери

Част седма Историята с хотел „Делфин“

25. Пътуването приключва в киносалон.

26. На сцената излиза Овчия професор

27. Овчия професор изяжда всичко, разказва всичко

28. Сбогом на хотел „Делфин“

Част осма Преследване на дива овца, III

29. Раждането, възходът и падението на град Джунитаки

30. По-нататъшният упадък на Джунитаки и на неговите овце

31. Една нощ в Джунитаки

32. Злощастен завой на пътя

33. Тя си тръгва от планината, връхлита глад

34. Находка в гаража.

35. Появата на Човека овца

36. Частният път на ветровете

37. Неща, които огледалото показва, неща, които огледалото не показва

38. Така отминава времето

39. Обитаващи мрака

40. Плъха, който е навил часовника

41. Зелени кабели и червени кабели, замръзнали чайки

42. Завръщане на злощастния завой

43. Срещата в дванайсет часа

Епилог

Информация за текста

1