Херман Хесе

Играта на стъклени перли

Играта на стъклени перли

Опит за животопис на Magister Ludi Йозеф Кнехт заедно с неговите съчинения

Издаден от Херман Хесе

На странствалите из Изтока

Играта на стъклени перли

Опит за общопонятно въведение в историята й

… non entia enim licet quodammodo levibusque hominibus facilius atque incuriosius verbis reddere quam entia, vermumtamen pio diligentique rerum scriptori plane aliter res se habet: nihil tantum repugnat ne verbis illustretur, at nihil adeo necesse est ante hominum oculus proponere ut certas quasdam res, quas res, quas esse neque probari potest, quae contra eo ipso, quodpii diligentesque viri illas quasi ut entia tractant, enti nascendique facultati paulunum appropinquant.

Albertus Secundus

Stract. de cristall. ed. Clangor et Collof. lib. I, cap. 28

В ръкописния превод на Йозеф Кнехт:

… и нека лекомислените смятат, че в известно отношение несъществуващото се предава с думи по-лесно, отколкото съществуващото, но все пак за благочестивия и добросъвестен летописец е точно обратното: нищо не е толкова неподатливо на словесно описание и за нищо не е по-необходимо да бъде видяно с човешки очи, отколкото нещата, чието съществуване нито е доказуемо, нито е вероятно, които обаче тъкмо с това, че благочестиви и добросъвестни люде ги разглеждат донякъде като съществуващи, се приближават, с една крачка към битието и възможността да бъдат родени.

Намерението ни е в този труд да съхраним малкото, което успяхме да издирим за житието на Йозеф Кнехт, на Ludi Magister Josephus III[1], както бива наричан в архивите на играта на стъклени перли. Не затваряме очи пред обстоятелството, че опитът ни донякъде влиза, или поне така изглежда, в противоречие с господстващите закони и обичаи на духовния живот. Нали тъкмо заличаването на индивидуалното, възможното включване на отделната личност в йерархията на възпитателните инстанции и на науките е един от висшите принципи на нашия духовен живот. И този принцип, сам дълголетна традиция, е прилаган толкова широко, че днес изобщо е трудно, понякога невъзможно, да се открият подробности от биографиите или характерите на отделни лица, служили славно на споменатата йерархия; в твърде много от случаите вече не могат да се установят дори личните имена. Но към особеностите на духовния живот на нашата провинция спада и това, че в йерархическата му структура се съдържа идеалът за анонимност и той плътно се приближава до осъществяването на този идеал.

И ако въпреки всичко бяхме настоятелни в опитите си да установим нещо за живота на Ludi Magister Josephus III и да нахвърлим и очертаем картината на неговата индивидуалност, то го правехме не от култ към личността или неподчинение на обичаите, а, напротив, както и вярваме, само в смисъла на дълг към истината и науката. Стара е мисълта: колкото по-рязко и непреклонно формулираме една теза, толкова по-неудържимо тя предизвиква антитеза. Одобряваме и почитаме идеите, в чиято основа е положена анонимността на нашите власти и на духовния ни живот. Ала един поглед към предисторията на този живот, именно към развитието на играта на стъклени перли, ни показва необоримо, че всяка фаза на еволюция, всяко обновяване, всяка промяна, всеки важен прелом, независимо дали се тълкуват като напредване или запазване на съществуващото, неотменно ни показват наистина не своя единствен и същински вдъхновител, но все пак неговия най-ясен образ тъкмо в лицето на онзи, който въвежда промяната, става оръдие на преобразяването и усъвършенстването.

Несъмнено нашето днешно разбиране за личност се отличава много от понятието, което в далечни времена са си създали биографи и историци. За тях и особено за авторите, живели в епохи, когато склонността към биографичното е силно изразена, изглежда, така би могло да се каже, същественото в личността е било това, което се отклонява от нормата или я разчупва, неповторимото, да, често направо патологичното, докато ние, съвременните хора, заговаряме за значителна личност едва тогава, когато срещнем човек, комуто се е удало без странности или каквото и да е оригиналничене, по възможност най-съвършено да включи своето „аз“ в общността и по възможност най-съвършено да служи на свръхличното. Вгледаме ли се по-внимателно, ще видим, че още древността познава този идеал: например образът на „мъдрите“ или „съвършените“ у старите китайци или идеалът на Сократовото учение за добродетелта едва се различава от нашия днешен идеал; подобни принципи са познавали и някои големи духовни организации като Римската църква по времето на най-великото си могъщество и не един от най-именитите й представители като свети Тома Аквински ни изглежда, подобно на ранногръцките скулптури, по-скоро съвършен образ на един тип, отколкото на отделна личност. Във всеки случай по времето преди реформацията на духовния живот, която започва в двадесетото столетие и чиито наследници сме ние, този истински древен идеал е почти изчезнал. Учудваме се, когато в биографиите от онова време открием подробен разказ за това, колко братя и сестри е имал героят или какви душевни рани и белези са му оставили раздялата с детството, пубертета, борбата за признание и търсенето на любов. Нас, съвременните хора, не ни интересува патологичното, нито семейната история, ни половият живот, храносмилането и сънят на един герой; не дори и духовната му предистория, за нас не е особено важно и формирането му под влияние на любими занимания и четива. Приемаме за герой и достоен за необикновен интерес само оня, който по природа и чрез възпитание е в състояние почти изцяло да претопи личността си в нейната йерархическа функция и все пак, без да загуби силната си, свежа, удивителна импулсивност, която придава аромата и стойността на индивида. И ако между личност и йерархия възникнат конфликти, то тъкмо тези конфликти ние разглеждаме като пробен камък за величината на личността. Колкото малко сме съгласни с бунтовника, когото силни влечения и страсти тласкат да скъса с реда, толкова достопочтено намираме възпоминанието за жертвата, за истински трагичното.

И ни се струва, че само по отношение на героя, на този действително образцов човек, е позволен и естествен интересът към личността, името, облика и жеста, защото и в най-съвършената йерархия, и в най-изрядната организация в никакъв случай не виждаме машинерия от мъртви, сами по себе си безжизнени части, а дишащо тяло, съставено й оживено от органи, всеки от които си има особитост и свобода и е свързан с чудото на живота. В този смисъл полагахме усилия да съберем вести за битието на Йозеф Кнехт, майстора на играта на стъклените перли, и особено всичко написано от него, сдобихме се с много от ръкописите му, които смятаме, че заслужават да бъдат прочетени.

Положително това, което имаме да споделим за живота и личността на Кнехт, е частично или напълно известно за членовете на ордена, и особено за играчите на стъклени перли, и по тази причина насочваме нашия труд не само към споменатия кръг, а се надяваме да намерим отзивчиви читатели и далеч отвъд него.

За оня по-тесен кръг книгата ни не се нуждае от въведение и тълкование. Но тъй като все пак желаем житието и съчиненията на нашия герой да имат читатели и извън ордена, падна ни се малко тежката задача за подстъп към нея да сложим кратко, лесно разбираемо въведение в смисъла и историята на играта на стъклени перли. Подчертаваме, че това въведение е и се стреми да бъде лесно разбираемо, то в никакъв случай няма претенцията да пояснява обсъжданите в самия орден въпроси за проблематиката на играта и нейната история. Скоро не ще настане време за едно обективно изложение по тази тема.

И тъй, от нас не бива да се очаква пълна история и теория на играта на стъклени перли, днес това дело не би било по силите и на по-достойни и по-умели автори. Тази задача остава за по-късни времена, в случай че още преди да настъпят, не изчезнат изворите, както и духовните предпоставки за това. Разбира се, нашият труд още по-малко трябва да бъде учебник по играта на стъклени перли, такъв никога няма да се създаде. Правилата за тази игра на игрите се изучават не другояче, а по обичайния предписан път, който отнема няколко години, но никой от посветените не би имал интерес някога да направи по-лесно усвояването им.

Правилата, езикът от знаци и граматиката на играта представляват един вид високоразвит таен език, в който участват много науки и изкуства, главно обаче математиката и музиката (респективно музикознанието), а тя е в състояние да изрази и съотнесе съдържанието и постиженията на почти всички науки. Следователно играта на стъклени перли е игра с всички идеи и ценности на нашата култура, тя играе с тях, както, да речем, художникът е можел да играе с багрите от своята палитра по време на разцвета на изкуството. С всичко възникнало в творческите столетия на човечеството като открития, познания, възвишени идеи, произведения на изкуството, което следващите периоди на научни размишления са извели в понятия и превърнали в интелектуално богатство, с целия този неизмерим материал от духовни ценности играчът на стъклени перли борави както органистът с органа и този инструмент е едва ли не невъобразимо съвършен, неговите клавиши и педали докосват целия духовен космос, регистрите му са почти безброй, теоретически с този инструмент в играта може да се възпроизведе цялото духовно съдържание на света. Всички клавиши, педали и регистри са вече определени и всъщност сега само теоретически са възможни промени в техния брой и ред, опити за усъвършенстването им: обогатяването на езика на играта, като се въвеждат нови съдържания, е под възможно най-строгия контрол на върховното й ръководство. Напротив, вътре в тази непоклатима структура или, за да не се отклоняваме от нашия образ, в сложната механика на гигантския орган за отделния играч е открит цял свят от възможности и съчетания и е почти невероятно сред хиляда строго проведени игри едва две да си приличат, и то само външно. Дори ако стане тъй, че някога случайно двама играчи внесат в съдържанието на своята игра един и същ малък тематичен избор, то техните две игри могат да изглеждат и протичат съвършено различно по начин на мислене, характер, настроение и майсторство на изпълнителя.

В края на краищата зависи напълно от желанието на историка докъде да върне назад във времето наченките и предисторията на играта на стъклени перли. Защото като всяка голяма идея и тя всъщност няма начало, а винаги е съществувала като идея. Намираме я като идея, предчувствие и въжделение, подготвена още през далечни столетия, примерно у Питагор, после при залеза на античната култура в кръговете на елинистичния гностицизъм, не по-малко и при древните китайци и пак отново при върховете на арабско-мавританския духовен живот, а по-нататък следата на нейната предистория води през схоластиката и хуманизма към математическите академии на седемнадесети и осемнадесети век, чак до философията на романтизма и руините писмена от вълшебните сънища на Новалис. В основата на всяко движение на духа към идеалната цел на една Universitas Literarum[2], на всяка платоновска академия, всяко общуване на един духовен елит, всяка стъпка за сближаване на точните и хуманитарните науки, на всеки опит за примирение между наука и изкуство или наука и религия лежи същата вечна идея, която за нас доби израз в играта на стъклени перли. Без съмнение мислители като Абелар, Лайбниц и Хегел познават мечтата вселената на духа да бъде обхваната в концентрична система и живата красота на духовното и на изкуството да се обедини с магическата формулираща сила на точните науки. Във времето, когато музиката и математиката почти едновременно преживяват класически разцвет, не са рядкост взаимното обогатяване и дружеските отношения помежду им. А две столетия по-рано у Николай Кузански откриваме мисли със същите веяния. „Духът приема формата на потенциалност, за да измери всичко по нея и абсолютната необходимост, за да мери всичко чрез единството и простотата, както прави бог, и необходимостта от свързване, тъй че всичко да се мери според своеобразието му, накрая той се формира като детерминирана потенциалност, за да измери всичко по отношение на своето съществуване, но по-нататък духът измерва и символично чрез сравнение, както когато си служи с числата и геометричните фигури и се отнася към тях като към символи.“ Впрочем не само тази мисъл на Николай Кузански изглежда насочена едва ли не към нашата игра или отговаря и тласка въображението в почти същата линия, както и нейните мисловни игри; у него могат да се открият повече, дори много подобни съзвучия. И любовта му към математиката, и неговата способност и удоволствието да прилага фигури и аксиоми от Евклидовата геометрия като пояснителни символи към теолого-философски понятия видимо стоят твърде близо до характера на играта, а понякога дори неговият своеобразен латински (заемките от който нерядко са свободно измислени, но при това не биха могли да бъдат тълкувани неправилно от знаещия латински език) напомня за волногъвкавата пластичност на играта.

И с не по-малко право, както показва и мотото на изложението ни, към праотците на играта на стъклени перли принадлежи и Albertus Secundus. Допускаме, без да можем да подкрепим това с цитати, че идеята за играта е владеела и ония просветени музиканти на шестнадесетото, седемнадесетото и осемнадесетото столетие, които в основата на музикалните си композиции поставят математически съждения. Тук-там в древните писания човек се натъква на легенди за мъдри магически игри, измислени и играни от учени, монаси или при благосклонни към духовното владетелски дворове, например под формата на шах, чиито фигури и полета, освен обичайните, са имали и тайни значения. Общоизвестни са, разбира се, и ония мълви, приказки и сказания от младенчеството на всички култури, които приписват на музиката — свръх всичко, което притежава като изкуство — и силата да завладява души и народи, превръщат я в тайна владетелка и законодателка на хората и техните държави. От древен Китай чак до легендите на гърците има своята роля мисълта за идеален небесен живот на хората при хегемония на музиката. С този култ към музиката („все в нови образи ни среща тук на пението тайнствената сила“ — Новалис) е най-съкровено свързана и играта на стъклени перли.

И макар сега да откриваме идеята за играта като вечна, съществувала винаги и развивала се дълго преди нейното създаване, въпреки това появата й в познатата ни форма има своя история, за чиито най-важни етапи ще се опитаме да разкажем немногословно.

Духовното движение, плод на което между другото са възникването на ордена и играта на стъклени перли, води началото си от историческия период, който, след основополагащите проучвания на литературния историк Плиний Цигенхалс, носи изкованото от него наименование „епоха на вестникарските литературни притурки“. Такива названия са хубави, но опасни и постоянно ни подлагат на изкушението да оценим погрешно някое от състоянията на човешкия живот в миналото, и все пак тази епоха в никакъв случай не е лишена от дух, нито пък е духовно бедна. Но тя, така изглежда според Цигенхалс, едва ли е знаела какво да прави със своя дух или нещо повече, не е умеела да отреди на духа мястото и функцията, които му се полагат в овладяването на живота и управлението на държавата. Откровено казано, ние познаваме онази епоха твърде зле, макар тя да е почвата, върху която израства всичко, което днес представлява нашият духовен живот. Според Цигенхалс тя е била в особен мащаб „бюргерска“, епоха — привърженица на един необятен индивидуализъм, и ако ние, за да загатнем духа й, привеждаме някои нейни черти по изложението на Цигенхалс, то знаем със сигурност поне това, че тези черти не са измислени, значително пресилени или обрисувани неправдиво, защото големият изследовател ги е подкрепил с безброй литературни и други документи. Присъединяваме се към учения, който досега е единственият, посветил сериозно проучване на „епохата на вестникарските литературни притурки“, и при това не забравяме, че е лесно и глупаво да бърчим нос пред заблудите или лошите обичаи от далечни времена.

Към края на Средновековието духовният живот в Европа видимо имал две големи тенденции: освобождаване на мисълта и вярата от каквото и да е авторитетно влияние, следователно борба на чувстващия се независим и пълнолетен разум срещу господството на Римската църква и, от друга страна, тайното, но страстно домогване до узаконяване на тази свобода, до един нов, произтичащ от него самия и адекватен нему авторитет. Обобщавайки, можем да кажем: в своята цялост духът спечелил тази често чудно противоречива борба за две поначало срещуположни цели. Дали извоюваното е равностойно на безбройните изкупления, дали днешният ред на нашия духовен живот е съвършен и ще трае ли достатъчно дълго, та всички страдания, гърчове и извращения — от съдебните разправи с еретиците и кладите до съдбите на многото „гении“, завършили с безумие или самоубийство — да се видят като смислени жертви, не ни е позволено да питаме. Историята е отминала, без значение е била ли е добра и по-добре ли би било да я нямаше, а и дали бихме могли да признаем „смисъла“ й. Така са отшумели и ония борби за „свобода“ на духа и тъкмо в късната „епоха на вестникарските литературни притурки“ са довели до това, че всъщност духът на дело е изпитал една нечувана и за самия него вече непоносима свобода, като превъзмогнал напълно църковното настойничество и отчасти държавното, но все пак без още да е намерил закон, формулиран и зачитан от самия него, истински нов авторитет и законност. Примерите за опозоряване, унижаване, продажност и самоотречение на духа в онова време, разказани от Цигенхалс, в значителната си част са наистина удивителни.

Трябва да признаем, че не сме в състояние да дадем недвусмислена дефиниция на произведенията, по които назоваваме епохата, именно на вестникарските литературни притурки. Както изглежда, те са били създавани с милиони като особено популярна част от материята на всекидневната преса и представляват главната духовна храна на жадните за знания читатели, разказват или по-скоро „бъбрят“ за хиляди предмети на познанието и както изглежда, по-умните сред техните автори често се надсмиват на собственото си творение, поне Цигенхалс признава, че се е натъкнал на голям брой такива работи, които той, понеже иначе те биха били съвсем непонятни, е склонен да тълкува като изтънчена самоирония на авторите им. Напълно е възможно в тези статии, произвеждани по индустриален метод, да има много ирония и самоирония, за чието разбиране първо трябва да се намери ключ. Производителите на тези суетни занимавки отчасти принадлежали към редакциите на вестниците, отчасти били „свободни“ писатели, дори често ги наричат поети, но изглежда, че мнозина от тях са се числели към съсловието на учените, били са известни преподаватели във висши училища. Предпочитаното съдържание на такива статии били анекдотите из живота на прочути мъже и жени и тяхната кореспонденция, те можели да бъдат озаглавени „Фридрих Ницше и женската мода в 1870“ или „Любимите ястия на композитора Росини“, или „Ролята на стайните кученца в живота на куртизанките“ и тям подобни. Освен това хората обичали псевдоисторически наблюдения върху актуални теми за разговор на заможните, примерно „Мечтата за получаване на злато по изкуствен път през вековете“, или „Опитите за химико-физическо въздействие върху времето“ и стотици неща от този род. Когато четем приведените от Цигенхалс заглавия на подобни статийки, то недоумяваме, по-малко поради обстоятелството, че е имало хора, които са ги поглъщали като всекидневно четиво, и много повече от това, че автори с име, ранг и добра професионална подготовка са помагали, според характерния израз, „да се обслужва огромното потребление на незначителни занимателни писания“, между другото от израза проличава и тогавашното отношение на човека към машината. От време на време ставали много популярни, на това Цигенхалс посвещава цяла глава, интервютата с видни личности върху злободневни въпроси, при което например именити химици или пианисти виртуози се изказвали за политиката, известни артисти, танцьори, гимнастици, летци, а и поети — за изгодите или несгодите на ергенството, за вероятните причини на финансовите кризи и все от тоя род. Единственото, което се целяло, било да се свържат познати имена с нашумялата в момента тема, у Цигенхалс могат да се намерят доста поразителни примери, той привежда стотици. Както се каза, вероятно в цялото това усърдие се примесвал и голям дял ирония, може би дори демонична, отчаяна ирония, ние много трудно бихме могли да вникнем в нея; но от широките слоеве на населението, което, изглежда, четяло с удивителна любов всички тия гротескни неща, тогава без съмнение те били възприемани с наивна сериозност. Ако някоя прочута картина сменяла собственика си, скъпоценен ръкопис бил продаван на търг, изгарял вековен замък или потомък на стар благороднически род се замесвал в някакъв скандал, от много хиляди подлистници читателите узнавали не само факти, но още същия или през следните дни получавали купища анекдотичен, исторически, психологически, еротичен и друг материал върху ключовата за дадено време тема, за всяко събитие на деня се изливал поток от усърдни писания и поднасянето, подборът и обосновката на всички тези съобщения носят печата на бързо и безотговорно произвежданата стока за масово потребление. Освен това към литературните притурки спадали, така поне изглежда, и някои игри, към които подтиквала самата четяща публика и чрез които се ускорявало прехранването й с познавателен материал, това разкрива една обширна бележка на Цигенхалс върху чудатата тема „кръстословици“. Тогава хиляди и хиляди хора, които в огромната си част вършели тежка работа и водели труден живот, в свободното си време седели над квадрати и кръстове от букви, чиито празнини запълвали по известни правила. Ще се предпазим да не разглеждаме това само в светлината на смешното или налудничавото, ще се въздържим и от присмех. Хората с техните детски игри на ребуси и забавно четиво в никакъв случай не били безобидни деца или жадни за наслади феакейци, напротив, те стояли, обзети от страх, сред политически, стопански и морални кипежи и сътресения, водили многобройни ужасни войни, и междуособни, и техните малки познавателни игри не били просто мили безсмислени детинщини, а отговаряли на една дълбока потребност — да затворят очи и да избягат от неразрешените проблеми и страховитите предчувствия за гибел в един по възможност най-безобиден илюзорен свят. Те търпеливо се учели да карат автомобили, да овладяват трудни игри на карти и мечтателно се посвещавали на решаването на кръстословици, защото стояли почти беззащитни пред смъртта, страха, болката; религиите вече не им давали утеха, а духът — съвет. Те, които четели толкова много статии и слушали сказки, не си позволявали да жертват време и усилия, за да надвият страха, да се преборят с ужаса си пред смъртта, живуркали си, тръпнейки, и не вярвали в никакво утре.

Четели се и реферати, накратко трябва да поговорим и за тази благородна разновидност на литературната притурка. Специалисти, както и духовни обирджии, предлагали на бюргерите от онова време, които още много държели на ограбеното от някогашния си смисъл понятие образование, освен статийки и голям брой реферати не само като тържествени речи при особени случаи, но в дива конкуренция и в невъобразимо количество. Тогава жителят на средноголемия град или жена му поне веднъж в седмицата можели да слушат реферати, а в огромните градове почти всеки ден; в тях им поднасяли теоретически знания по някаква тема: за произведения на изкуството, за поети, учени, изследователи, пътешественици; реферати, при които слушателите оставали съвсем пасивни, но мълком се предполагало у тях някакво отношение към съдържанието, някакви предварителни познания и подготовка, способност да ги възприемат, без това в повечето случаи действително да било така. Тогава имало и забавни, темпераментни или изпълнени с остроумия реферати например за Гьоте, как в син фрак слиза от пощенската кола и съблазнява щрасбургските или вецларските момичета; за арабската култура, при което безредно, сякаш в чаша за зарове се въртели думи от интелектуалната мода и всеки се радвал, ако поне приблизително отгатнел една от тях. Слушали реферати за поети, чиито произведения никога не били чели, а и не мислели да четат, присъствали при показ на изображения посредством прожекционни апарати и се борели също както в литературните притурки на вестниците с поток от откъслечни, лишени от смисъла им образователни стойности и отломки от знания. Накъсо, вече се възправяли плътно пред онова ужасно обезценяване на словото, предизвикало първоначално тайно, и в съвсем малки кръгове, героично-аскетическо насрещно течение, което скоро след това станало открито и могъщо и дало начало на нова самоовладяност и достойнство на духа.

Несигурността и цялата лъжовност на духовния живот в онова време, в някои отношения той все пак показвал енергия и величие, ние, днешните хора, тълкуваме като симптом на ужаса, обзел духа, когато в края на една епоха на привидни победи и благополучие той изведнъж се намерил лице в лице с пълното разорение: страшна материална нужда, време на политически и военни бури и най-неочаквано избуяло недоверие към себе си, към собствената сила и достойнство, дори към личното съществуване. Но и при това в оня период на гибелна настроеност се появили още някои много високи духовни постижения, между другото, и наченките на една наука за музиката, на която сме благодарни наследници. Колкото е лесно произволно взети отрези от миналото да се подредят красиво и смислено в световната истории, толкова всяко съвремие е неспособно да потърси собственото си място; тогава, при бързото приземяване на духовните стремежи и постижения до едно съвсем скромно равнище, именно сред хората на духа се разпространили ужасна несигурност и отчаяние. Тъкмо в този момент открили (още от времето на Ницше тук и там има предчувствия за това откритие), че младостта и творческият период на нашата култура са отминали, че са настъпили старост и вечерен здрач, и това изведнъж почувствано от всички и от мнозина рязко изразено прозрение хвърля светлина върху толкова много заплашителни белези на времето: опустошително механизиране на живота, дълбоко падение на морала, безверие у народите, притворство в изкуството. И както в онази чудна китайска приказка зазвучала „музиката на залеза“, десетилетия трептенето й замирало постепенно подобно дълго ехтящ бас на орган, прониквало като корупция в училищата, списанията, академиите, просмуквало се като меланхолия и душевна болест у повечето художници и критици на времето, на които още гледали сериозно, вилнеело като дива и дилетантска свръхпродукция във всички изкуства. Проявявали различно отношение към този вече нахлул враг, той не можел да бъде прогонен със заклинания. Горчивата истина била схващана мълком и понасяна стоически, така постъпвали някои от най-добрите хора. Опитвали да я представят за лъжа, в добавка и литературните вестители на учението за залеза на културата предлагали места, открити за атака; освен това, който подемал борба срещу вдъхващите страх пророци, намирал отклик и влияел на бюргерите, защото на тях им изглеждало не по-малко дръзко и непоносимо, културата, която до вчера мислели, че притежават и с която така се гордеели, вече изобщо да не съществува, обичаното образование, обичаното изкуство повече да не е истинско образование и истинско изкуство, отколкото внезапните инфлации на парите и революциите като заплаха за капиталите им. Съществувало още едно, цинично отношение към разпространеното настроение за гибел, отивали да танцуват и обявявали за старомодна глупост всяка грижа за бъдещето, в прочувствени писания пеели за близкия край на изкуството, науката, езика, с някакво сладострастие на самоубийци в света на забавното четиво, който сами си създали от хартия, установявали пълна деморализация на духа, инфлация на понятията и се държали така, като че ли с цинично спокойствие или вакханско въодушевление наблюдавали как загиват не просто изкуството, духът, нравите, честността, а Европа и дори „светът“. Добрите хора били завладени от един мълчаливо сърдит, лошите — от злорад песимизъм; първо трябвало да се разруши всичко отживяло и чрез политиката и войната да се извърши известно преустройство на света и морала, преди културата да бъде способна за действително самонаблюдение и отново да заеме мястото си.

Все пак тази култура не изживяла преходните десетилетия в сън, а тъкмо по време на упадъка и привидното й самоотричане чрез художници, професори и писачи за литературните притурки в съвестта на отделни личности тя стигнала до най-зорко бдение и самопроверка. Още в разцвета на вестникарските литературни притурки навред имало личности или малки групи, решени да останат верни на духа и с всички сили да спасят за бъднините едно ядро от добри традиции, благонравие, методичност и интелектуална съвест. Днес, доколкото тези процеси могат да бъдат опознати, изглежда, че самопроверката, опомнянето и съзнателната съпротива срещу разрухата са протичали главно в две линии. Творческата съвест на учените се спасявала в изследванията и методите на историята на музиката, тъй като тази наука точно тогава си пробивала път, а в света на вестникарските литературни притурки два завоювали си известност кръжеца създали елитен, образцово чист и добросъвестен метод за работа. И сякаш съдбата пожелала утешително да приветства малочислената смела кохорта, тъкмо в най-мрачното време станало онова прелестно чудо, само по себе си случайност, но въздействащо като божествено потвърждение — намирането на единадесет ръкописа на Йохан Себастиан Бах, принадлежали някога на сина му Фридеман! Втора точка на съпротивата срещу израждането бил съюзът на ония, които странствали из Изтока, чиито братя залягали не толкова на интелектуалното, колкото на душевното целомъдрие, грижели се за благочестието и страхопочитанието — от тази страна нашата днешна форма на грижа за духа и играта на стъклени перли получава важни подтици, главно що се отнася до чистата съзерцателност. Странствалите из Изтока имат дял и за новите възгледи, проникнали в сърцевината на нашата култура и възможностите за по-нататъшното й съществуване по-малко чрез научно-аналитичните постижения и повече чрез способността си, почиваща върху старите тайни упражнения за магическо проникване в далечни времена и състояния на духа. Сред тях се намирали примерно музиканти и певци, които уверявали, че притежават способността да изпълняват музика от по-ранни епохи в съвършената й първозданна чистота, да речем, музикална творба от хиляда и шестстотин или хиляда шестстотин и петдесета година, да свирят и пеят тъй, сякаш още били непознати всички придошли по-късно моди, изтънченост, виртуозност. Това било по времето, когато всички занимаващи се с музика били обзети от търсаческата страст за динамика и сравнения и заради изпълнението и „тълкуването“ на диригентите почти забравили музиката, нечувано, разправя се, че когато оркестър от странствали из Изтока за пръв път изпълнил публично сюита от времето преди Хендел съвсем без кресчендо и декресчендо, с наивитета и целомъдрието на друго време и друг свят, част от слушателите не схванали нищо, а други се заслушали и мислели, че за пръв път в живота си чуват музика. Един от братството построил в съюзния салон между Бремгартен и Марбио орган, точно такъв, какъвто Йохан Себастиян Бах би поръчал да му направят, ако имал средства и възможност за това. Създателят на органа, по принцип, валиден още тогава за братството, запазил в тайна своето име, се нарекъл Зилберман като предшественика си от осемнайсетото столетие.

С това ние се приближаваме до изворите, от които е възникнало нашето днешно понятие за култура. Между най-важните били: най-младата от науките — историята на музиката и музикалната естетика, освен тях и последвалият наскоро разцвет на математиката, към всичко добавила капка елей мъдростта на странствалите из Изтока в най-тясна връзка с новото схващане и осмисляне на музиката, с онова колкото бодро, толкова и отчаяно, смело отношение към проблема за възрастта на културата.

Би било безполезно да говорим тук много за това, тези неща са известни всекиму. Най-важното постижение от тази нова нагласа, нещо повече, нова структура на културния процес, бил един, отиващ много далеч отказ от създаването на художествени произведения, постепенното избавяне на хората на духа от светския водовъртеж и не по-малко важното, цветът на всички успехи — играта на стъклени перли.

При възникването на играта върху нея упражнило най-голямото въобразимо влияние задълбочаването на музикознанието, настъпило още наскоро след хиляда и деветстотната година, в най-бурния разцвет на вестникарските литературни притурки. Ние, наследниците на тази наука, сме убедени, че познаваме по-добре, а в известен смисъл дори и разбираме по-добре, музиката на големите творчески столетия, особено от седемнадесети и осемнадесети век, отколкото хората от всички предишни епохи (включително и епохата на класическата музика). Естествено ние, потомците, се отнасяме към класическата музика коренно различно от хората, живели в творческите епохи: нашата одухотворена и невинаги достатъчно свободна от тъгата на примирението почит към истинската музика се отличава напълно от прелестната наивна радост при музикалните занимания в ония времена; склонни сме да им завиждаме като на по-щастливи, колкото пъти заради самата музика забравим състоянията и съдбите, на които я дължим. Вече от поколения, както става почти през цялото двадесето столетие, ние виждаме голямото и трайно постижение на културния период, който лежи между края на Средновековието и нашето време не във философията или в поезията, а в математиката и музиката. Откакто, поне най-общо, се отказахме да се състезаваме по творчество с нявгашните поколения, откакто скъсахме и с култа и надмощието на хармоничното и на чисто чувствената динамика в музицирането, господствала в течение на две столетия при музикалните изпълнения от времето на Бетховен и появата на романтизма — вярваме, че виждаме картината на културата, чиито наследници сме, по-чиста и поточна, разбира се, по свой начин, по нашия нетворчески, епигонски, но почтителен начин. Вече не познаваме нищо от разгулната творческа наслада на ония времена, за нас е почти неразбираема пиеса как в петнадесетото и шестнадесетото столетие музикалните стилове са могли толкова дълго да съхранят неизменна чистота, как сред гигантската маса на създадената тогава музика явно изобщо не може да се намери нищо лошо, как още в осемнадесетото столетие, столетието на начеващата дегенерация, лумва фойерверк от стилове, моди и школи, бързопреходни, сияйни, със съзнание за достойнство, но ние вярваме, че в това, което днес наричаме класическа музика, сме познали тайната, духа, добродетелта и благочестието на нявгашните поколения и сме ги взели за образец. Днес например не държим особено или никак на теологията и религиозната култура от осемнадесетия век или на философията на Просвещението, но в кантатите, пасионите и прелюдиите на Бах виждаме последното извисяване на християнската култура.

Всъщност отношението на нашата култура към музиката има още един прастар и високо почитан образец, на който играчите на стъклени перли засвидетелстват голямо уважение. Спомняме си, че в приказната страна на китайските „древни императори“ на музиката била отредена водеща роля в светския и духовен живот, благосъстоянието на музиката се отъждествявало с благосъстоянието на културата и морала, дори на империята, а диригентите трябвало строго да бдят за съхраняването и чистотата на „древните тоналности“. Замирала ли музиката, това било сигурен признак за залез на управлението и държавата. И поетите разправят страшни приказки за забранените, дяволски и отблъскващи небето тоналности, например тоналността на Цин Шан и Цин Цъ, „музиката на гибелта“, при чието греховно подемане в императорския палат небето веднага притъмняло, стените затреперали и рухнали, погълнали владетел и царство. Вместо много други думи на древни автори ще приведем тук няколко откъса от главата за музиката в „Пролет и есен“ на Лю Бу-уей:

„Произходът на музиката е твърде далечен. Тя възниква от отмереността и се корени във великото единно начало. Великото единно начало създава два полюса; двата полюса дават силата на тъмното и светлото.

Когато в света цари мир, когато всички неща са в покой и в превращенията си всички следват своя предводител, тогава музиката може да бъде съвършена. Ако страстите и ламтежите не вървят по неверни пътища, тогава музиката може да се усъвършенства. Съвършената музика има своите извори. Тя се поражда от равновесието. Равновесието се поражда от справедливостта, справедливостта — от смисъла на света. Затова за музиката можем да говорим само с човек, разбрал смисъла на света.

Музиката се крепи на хармонията между небе и земя, на съзвучието между мрачно и светло. Държавите, които клонят към заник, и хората, узрели за гибел, разбира се, също имат своя музика, но тяхната музика не е ведра. Затова: колкото по-крещяща е музиката, толкова по-меланхолични стават хората, толкова по-застрашена бива страната, толкова по-дълбоко потъва владетелят. По този начин чезне и същината на музиката.

Това, което всички свети владетели са ценели в музиката, е нейната ведрост. Тираните Дзуе и Джоу Цин държали на крещящата музика. Те смятали силните звуци за красиви и въздействието им върху масите за интересно. Стремели се към нови и странни звукови ефекти, към тонове, още нечувани от никое ухо; тези тонове се мъчели да се надвишат взаимно и прекрачвали мярка и цел.

Причината за упадъка на държавата Чжоу е в откриването на магическата музика. Такава една музика е достатъчно шумна, но в действителност много далеч от музикалната същина. И тъй като се е отдалечила от същината на истинската музика, не е ведра. А щом музиката не е ведра, то народът мърмори и на живота се нанася ущърб. Всичко това става, защото не се разбира същината на музиката и се търсят само крещящите звукови ефекти.

Затова пък музиката на благополучните векове е спокойна и ведра и управлението им — сдържано. Музиката на една тревожна епоха е неспокойна и мрачна, управлението й — погрешно. Музиката на една залязваща държава е прочувствена и тъжна, а управлението й — застрашено.“

Изразите на този китаец ни насочват и сега твърде определено към произхода и същинския, почти забравен смисъл на всяка музика. В праисторическите времена подобно на танца и всяко друго изкуство музиката била вълшебно средство, едно от старите и узаконени средства на магията. Започвайки с ритъма (пляскане с ръце, потропване, чукане с дърво, най-ранно изкуство на ударни инструменти), тя била силно и изпитано средство да „настрои“ веднага неколцина или цяло мнозинство, да приведе в еднакъв ритъм тяхното дишане, пулсирането на сърцата и състоянието на душите, да им вдъхне смелост за призив и заклинание на вечните сили, за танц, надпревара, завоевателен набег, свещенодействие. И тази първична, праначална, чиста и свръхмогъща същност, същността на вълшебството, музиката съхранила много, много по-дълго, отколкото другите изкуства, спомняме си големия брой изказвания на историци и поети върху музиката, от гърците до Гьотевата новела. На практика маршът и танцът никога не са губили значението си. Но нека се върнем отново към истинската ни тема!

За наченките на играта на стъклени перли ще разкажем накратко и най-същественото. Тя възникнала, както ни се струва, едновременно в Германия и Англия и в двете страни като упражнение за ония малки групи музиколози и музиканти, които работели и учели в новите музикално-теоретически кръжоци. И ако се сравни началното състояние на играта с по-късното и днешното, ще се види, че те не си приличат напълно, сякаш се сравнява нотно писмо от времето преди хиляда и петстотната година и неговите примитивни нотни знаци, между които липсват дори чертичките, отделящи всеки такт, с партитура от осемнадесетото столетие или дори с някоя от деветнадесетото, с объркващото множество съкращения, които обозначават динамиката, темпа, фразировката и тъй нататък и често превръщат отпечатването на такива партитури в тежък технически проблем.

Първоначално играта не била нищо повече от остроумно упражнение за паметта и комбинативните способности, увлякла студенти и музиканти, и вече се каза, играела се както в Англия, така и в Германия още преди да бъде „открита“ тук, във Висшето музикално училище на Кьолн, и да получи името, което носи и до днес, след толкова много поколения, макар че отдавна няма нищо общо със стъклените перли. С тези перли си служил откривателят й — Бастиан Перо от Калв, един малко чудат, но умен, общителен и обичащ хората музиковед; вместо букви, цифри, музикални ноти или други графични знаци Перо, който впрочем оставил и една студия върху „Разцвет и упадък на контрапункта“, заварил в кьолнския кръжец една сравнително добре развита от учащите се игра: те се обръщали един към друг, обявявайки в съкратени формули популярни мотиви от своята дисциплина или началото на класически композиции, при което призованият трябвало да отговори с продължение на творбата, а още по-добре в по-висока или по-ниска тоналност, или пък в контрастираща антитема. Това било упражнение на паметта и способността за импровизиране (както, макар и не закрепено в теоретически формули, се практикувало при свирене на чембало, лютня, флейта или при пеене), допуска се, че било широко въведено сред усърдно изучаващите музика и контрапункт по времето на Щютц, Пахелбел и Бах. Бастиан Перо, любител на заниманията с различни занаяти, който собственоръчно направил много пиана и клавесини по образеца на старите и най-вероятно се числял към странствалите из Изтока и за когото още се носи мълвата, че умеел да свири на цигулка по стария, след хиляда и осемстотната година забравен начин, с високо извит лък и ръчно регулиране на дължината му, та Перо, по образеца на простото детско сметало с топки, направил рамка с няколко десетки телове, а на тях нанизал стъклени перли с различна големина, форма и цвят. Теловете отговаряли на нотните линии, перлите на нотните стойности и тъй нататък, така със стъклени перли той претворявал музикални цитати или измислени теми, променял, преобразявал и транспонирал, развивал ги и ги противопоставял. Това било, що се отнасяло до техническата страна, наистина една играчка, но тя се харесала на учениците, възпроизвеждали я, станала мода, също и в Англия известно време музикалните упражнения се водели по този примитивно-прелестен начин. И както толкова често, и тук едно дълговечно и многозначително дело получило името си от преходно странично нещо. Това, в което по-късно се превърнала играта за участниците в кръжеца и нанизаните с перли телове на Перо, и до днес носи станалото вече широко известно име игра на стъклени перли.

Виждаме две-три десетилетия по-късно играта позагубила от известността си сред студентите по музика, но затова пък подета от математиците и за дълго време от нейната история остава характерно, че тя винаги била предпочитана, използвана и развивана по-нататък от науките, които в момента преживявали своя необикновен разцвет или възраждане. Математиците довели играта до нова висока подвижност и съвършенство и тя вече придобила нещо като съзнание за собственото си достойнство и възможностите си, това протекло успоредно с общото развитие на тогавашното културно съзнание, което преодоляло голямата криза и както се изразява Плиний Цигенхалс: „Със скромна гордост поело ролята да принадлежи към една късна култура, да отразява състояние, което отговаря примерно на късната античност, на елинистическо-александрийската епоха.“

Така казва Цигенхалс. Сега, като се опитваме да изведем докрай нашия обзор върху историята на играта на стъклени перли, установяваме: преминавайки от музикалните към математическите среди (преход, който във Франция и Англия се извършил по-бързо и по-рано, отколкото в Германия), играта била толкова развита, че с особени знаци и абревиатури можела да изразява математически процеси; играчите, развивайки я взаимно, си помагали с абстрактните формули, представяли един другиму линиите на усъвършенстване и възможностите на своите науки. Тази математико-астрономическа игра на формули изисквала голямо внимание, съобразителност и съсредоточеност и сред математиците още тогава званието добър играч на стъклени перли се ценяло високо, било равно по смисъл на много добър математик.

Идвали времена, когато почти всички науки възприемали играта, подражавали й, значи, че я приспособявали за своята област; това е потвърдено за класическата филология и логиката. Аналитичната трактовка на музикалните стойности довела до това, музикалните процеси да се обхващат във физико-математически формули. Малко по-късно с този метод започнала да работи филологията и да измерва езиковите съчетания по начин, по който физиката мери естествените процеси; присъединила се и естетиката на изобразителните изкуства, където отдавна вече, след появата на архитектурата, съществувало отношение към математиката. И сега между получените по този път формули откривали нови и нови отношения, аналогии и подобия. Всяка наука, която овладявала играта, си създавала за тази цел език от формули, абревиатури, комбинативни възможности, навсякъде сред елита на младата интелигенция били широко известни игрите с поредици от диалози и формули. Играта не била просто упражнение и не просто отдих, а изкристализиралото самочувствие на една духовна овладяност; особено математиците я упражнявали едновременно с аскетическа и спортсменска виртуозност и формална строгост, намирали удоволствие в това, което помагало да се облекчи последователно съблюдаваният още тогава отказ На хората на духа от светски наслади и стремежи. Играта на стъклени перли допринасяла значително и за пълното преодоляване духа на вестникарските литературни притурки и за онази новосъбудена радост от точните интелектуални упражнения, на която дължим появата на новото, монашески строго духовно целомъдрие. Светът се променил. Духовният живот от времето на вестникарските литературни притурки можел да се сравни с изродено растение, което пилее сили за болестно увеличени израстъци, а последвалите корекции — с изрязването на растението до корен. Младите хора, които искали да се посветят на хуманитарните науки, вече не разбирали под това повърхностни знания, уловени тук или там из университетите, където прочути и велеречиви професори без авторитет им поднасяли остатъците от някогашната висока образованост; сега те трябвало да учат също така строго, и дори още по-строго и по-методично, отколкото някога се налагало на инженерите в политехниката. Предстояло им да изминат стръмен път, трябвало да пречистят и повишат мисловните си способности чрез математиката и аристотелевско-схоластичните упражнения, освен това да се научат на самоотречение от всички блага, които преди за редица поколения учени минавали за желателни и заслужаващи да бъдат постигнати: бързо и лесно печелене на пари, слава и почести в обществото, похвали във вестниците, бракове с дъщери на банкери и фабриканти, разглезеност и разкош в материалния живот. Поетите, издавани в големи тиражи, носители на Нобелова награда и собственици на красиви вили, големите лекари с ордени и слуги в ливреи, академиците с богати съпруги и блестящи салони, химиците членове на контролните съвети на индустриални предприятия, философите с фабрики за развлекателно четиво и за въодушевени реферати в препълнени зали, където получавали аплодисменти и букети — всички тези изчезнали фигури и до днес не са се завърнали. Естествено пак имало още много надарени млади хора, за които тези фигури били завидни образци, но пътищата към обществена почит, към богатство, слава и лукс вече не водели през аудиториите, семинарите и докторските дисертации, дълбоко замрелите интелектуални професии претърпели банкрут в очите на света и затова си извоювали отново една изкупително-фанатична всеотдайност на духа. Дарованията, които се стремели повече към блясък или благоденствие, трябвало да обърнат гръб на станалата нелюбима духовност и да потърсят професиите, на които било предоставено благополучието и печеленето на пари.

Би ни отвело твърде далеч, ако поискаме да опишем подробно по какъв начин духът след своето очищение се утвърдил и в държавата. Опитът скоро показал, че по-малко поколения се задоволили с едно небрежно и безсъвестно духовно благоприличие, за да навредят твърде осезателно на практическия живот; майсторството и чувството за отговорност във всички по-високи професии, също и в техническите, ставало все по-рядко явление и така неотклонно се засилвало монополизирането на духовното развитие на държава и народ, главно на цялото учебно дело от интелектуалците, както е и днес още в почти всички европейски страни — училището, доколкото не е под контрол на Римската църква, е в ръцете на оня анонимен орден, който се формира от елита на интелектуалците. Колкото и понякога за общественото мнение да са неудобни строгостта и така нареченото високомерие на тази каста, колкото и често отделни личности да са се бунтували срещу й, нейното ръководство е все още непоклатимо, крепи я и я брани не само единството, отказът от други блага и предимства освен духовните, защищава я и станалото отдавна всеобщо убеждение и предчувствие, че тази строга школа е необходима за по-нататъшното съществуване на цивилизацията. Знае се или се предчувства: ако мисълта не е чиста и будна и почитането на духа се обезсили, то скоро вече и корабите, и автомобилите няма да вървят както трябва, тогава и за математиката, и за сметачната линия на инженера, за банката и борсата ще бъдат разклатени всяка валидност и авторитет и ще настъпи хаосът. И все пак изминало дълго време, докато си проправи път схващането, че и за външната страна на цивилизацията, за техниката, индустрията, търговията и тъй нататък е потребна общата основа на един интелектуален морал и честност.

Това, което в ония времена още липсвало на играта на стъклени перли, било способността за универсализация, за витаене над научните дисциплини. Астрономи, филолози, занимаващи се с гръцки и латински, схоластици, студенти от консерватории имали своите остроумно нагласени игри, но за всеки факултет, всяка дисциплина и нейните клонове съществували собствени език и система от правила. Изтекло половин столетие, докато бъде направен опит за хвърляне на мост над тези граници. Без съмнение причината за бавността била по-скоро от морално естество, отколкото от формално и техническо: средства за преодоляване на междите биха се намерили, но с целия строг морал на нововъзникналата духовност била свързана една пуританска плахост пред Allotria[3], пред смесването на дисциплини и категории, една дълбока и напълно оправдана боязън от връщане към греха на маниерността и вестникарските литературни притурки.

Било постижение на отделна личност, която сега с една-единствена стъпка довела играта на стъклени перли до съзнание за възможностите й, с това я изправила на прага на универсалната способност за усъвършенстване. И отново играта дължала този си напредък на връзката с музиката. Един швейцарски музиковед, едновременно фанатичен поклонник на математиката, дал нова насока на играта и с това възможност за най-просторното й разгръщане. Гражданското име на този велик човек вече не може да се издири, в съвремието му култът към личността в сферата на духовното вече е забравен, в историята той живее като Lusor (също: Joculator) Basiliensis[4]. Откритието му, като всяко откритие, макар негово лично постижение и чест, в никакъв случай не било израз само на лична потребност и стремеж, а било движено от един по-силен мотор.

В онова време навред у хората на духа живеело пламенно въжделение за изразителност, която да съответства на новата им мисловност; копнеели за философия, за синтез, досегашното щастие на чиста изолация в своята дисциплина смятали за недостатъчно, тук-там някой учен разчупвал рамките на своята специална наука и се опитвал да проникне в общозначимото, мечтаели за нова азбука, за нов език на знаци, чрез който би било възможно да се закрепят и обменят новите душевни преживявания. Особено убедително свидетелство за това дава трудът на един парижки учен от ония години, озаглавен „Китайски предупредителен вик“. Авторът на произведението, осмиван от много свои съвременници като Дон Кихот, впрочем виден познавач в областта на синологията, обяснява към каква опасност се приближавали науката и духовната култура, въпреки достойното си държане, щом се отказвали да създават международен език от знаци, който подобно на старите китайски йероглифи да позволява графически израз на най-сложното, без да изключва личната фантазия и изобретателност, и да бъде разбираем за всички учени в света. Най-важната стъпка за изпълнение на това изискване направил Joculator Basiliensis. За играта на стъклени перли той изнамерил принципите на нов език, именно език на знаци и формули, в който математиката и музиката участвали наравно, което давало възможност да се свързват астрономически и музикални формули, математика и музика да се привеждат под общ знаменател. Макар с това развитието й в никакъв случай да не било приключено, непознатият от Базел положил основата за всичко по-късно в историята на скъпата нам игра.

Играта на стъклени перли, някога специфично забавление ту на математици, ту на филолози или музиканти, сега все повече и повече увличала истинските хора на духа. Към нея се насочвали и някои стари академии и ложи, особено прастарият съюз на странствалите из Изтока. Няколко католически ордена също подушили тук нова духовна атмосфера и били пленени от нея. И главно в известни бенедиктински трудове към играта се проявявала толкова голяма отзивчивост, че още тогава станал актуален въпросът, който и по-късно от време на време се повдигал отново, дали всъщност тази игра, допускана от църквата и папската власт, трябвало да бъде търпяна, подкрепяна или забранена.

След великото дело на базелчанина играта бързо се развила до това, което е и днес: олицетворение на духовното и естетическото, божествен култ, Unio Mysitika[5] на всички обособени дялове на Universitas Literarum. В нашия живот тя е поела отчасти ролята на изкуството, отчасти на спекулативната философия и например по времето на Плиний Цигенхалс нерядко била определяна с израз, произтичащ още от поезията в „епохата на вестникарските литературни притурки“, когато с него назовавали копнежната цел на някои далновидни умове — с израза магически театър.

Независимо че от своето начало играта на стъклени перли безкрайно се разраснала по техника и обем на материала, а що се отнася до интелектуалните изисквания към участниците в нея, станала висше изкуство и наука, по времето на играча от Базел все още й липсвало нещо съществено. Дотогава всяка игра била нанизване, подреждане, групиране, противопоставяне и съсредоточаване на представи от много области на разсъдъчното и красивото, бързо припомняне на неподвластни на времето стойности и форми, чудесен мигновен полет през царството на духа. Едва значително по-късно от духовния реквизит на педагогиката и особено чрез привичките и обичаите на странствалите из Изтока в играта постепенно било привнесено и понятието съзерцание. Но проличало неблагополучието, че владеещите мнемониката, без да имат други добродетели, изпълнявали виртуозни, ослепителни игри и можели да смаят и объркат участниците с бързи, следващи едно подир друго, безбройни представления.

С времето тази виртуозност все повече и повече попадала под тежка възбрана и съзерцанието се превърнало в много важна съставка на играта, да, то вече било главното за зрителите и слушателите на всяка партия. Това означавало обръщане към религиозното. Сега същественото не било само с живо внимание и тренирана памет по интелектуален път да се следи поредността от идеи и цялата духовна мозайка на една игра, а възникнало и изискването за по-дълбоко, за по-съкровено отдаване. И именно след всеки символ, възкресен от действащия в момента ръководител на играта, било въвеждано тихо, строго наблюдение на самия знак, на величината, произхода и смисъла му, което задължавало всеки от участниците в играта напрегнато, с цялата своя същност да си припомни съдържанията му. Всички членове на ордена и на обществото на играчите усвоявали техниката и бивали подготвени за съзерцание още от елитните училища, където се отнасяли с най-голяма грижовност към изкуството на съзерцанието и медитацията. Това предпазвало йероглифите на играта от израждане в прости букви.

Дотогава впрочем играта на стъклени перли, въпреки известността си сред учените, останала чисто частно упражнение. Можела да бъде играна от един човек, от двама, четирима и само особено остроумни, добре съставени и сполучливи игри бивали фиксирани, за да бъдат опознавани и по-нататък от град на град или от страна в страна, критикувани или посрещани с удивление. Но едва сега играта бавно, превръщайки се в обществено празненство, почнала да се обогатява с една нова функция. И днес още всекиму са достъпни частните игри и се играят прилежно особено от младите. В наше време обаче при думите игра на стъклени перли всеки мисли преди всичко за тържествените публични игри. Те се устройват под ръководството на малцина превъзходни майстори, начело на които във всяка страна застава Ludi Magister или първомайстор при благоговейната заслушаност на поканените и напрегнатото внимание на слушателите от всички краища на света; нерядко тези игри продължават дни и седмици и докато някоя от тях се отпразнува тържествено, всички участници и слушатели водят заедно — по точни предписания, които обхващат дори и продължителността на съня — умерен и безкористен живот на абсолютно потъване в размисъл, сравним по строгото разпределение на часовете на деня с битието на каещите се грешници, които изпълняват един от обетите на свети Игнатий.

Остава да се добави още малко. Играта на игрите, при сменящата се хегемония ту на една, ту на друга наука или изкуство, се извисила до вид универсален език, чрез който играчите съумявали със смислови знаци да изразяват духовни ценности и да общуват помежду си. Във всички времена играта се развивала в тясна връзка с музиката и протичала главно по музикални и математически правила. Една тема, две или три бивали установени, изведени, дадени във вариациите им, те търпели развой, напълно сроден с разгръщането на темата в някоя фуга или музикалната фраза на концерт. Една игра можела да почне например по дадена астрономическа конфигурация или по тема на фуга от Бах, или по фраза на Лайбниц или Упанишадите и основната идея, породена от тази тема, според намерението и дарбите на играча или да се продължи и развие, или нейният израз да се обогати чрез отзвуци на сродни представи. И ако начинаещият бил в състояние, да речем, чрез знаците на играта да установи паралелност между класическа музикална творба и формулата на природен закон, то майсторите или овладелите играта от началната тема извеждали свободно безкрайни комбинации. Дълго време в една от школите на играта било популярно сравняването, противопоставянето и крайното хармонично съчетаване на две враждебни теми или идеи като: закон и свобода, индивид и общност; при една такава игра особено се държало две теми или тези да се разгъват напълно равностойно и безпристрастно, от тезата и антитезата да се извлече възможно най-чистата синтеза. Игри с негативни или скептични, дисхармонични последни акорди, ако не се вземат под внимание гениалните изключения, били изобщо непопулярни, навремени дори забранявани — това имало дълбока връзка със смисъла, който в разцвета си играта придобила за участниците. Тя представлявала изтънчена символична форма за търсене на съвършеното, неземна алхимия, приближаване до единствения във всичките си образи и множественост дух, следователно до бога. Примерно както благочестивите мислители от по-ранните епохи изобразявали сътворения живот като устремен към бога, а цялото многообразие на познаваемия свят виждали завършено и обмислено докрай едва в божественото единство, така и по подобен начин чрез музиката и философията фигурите и формулите на играта на стъклени перли изграждали един световен език, подхранван от всички науки и изкуства, и сам той бил във вихрен порив към съвършеното, към чистото битие, към сбъдналата се действителност. „Осъществяване“ бил един от любимите изрази на играчите и своето дело те възприемали като път от зараждането до съществуването, от възможното до действителното. Тук ни е позволено още веднъж да припомним включените по-горе мисли на Николай Кузански.

Впрочем понятията на християнската теология, доколкото, формулирани класически, изглеждат всеобщо културно богатство, естествено влезли в символния език на играта, някое от основните понятия на вярата или библейски дословен текст, изказване на църковен отец и откъс от латински текст на литургия можели също така лесно и точно да бъдат изразени и включени в играта, както аксиома на геометрията или Моцартова мелодия. Едва ли е преувеличено, ако се осмелим да кажем: в тесния кръг на истинските играчи на стъклени перли играта била почти равнозначна на богослужение, въпреки че привържениците й се въздържали от създаване на каквато и да е собствена теология.

В борбата за съществуване сред враждебни на духовното светски сили както играчите на стъклени перли, така и Римската църква извънредно много разчитали едни на други, затова и не стигнали до сблъсък, въпреки че неведнъж биха намерили повод, тъй като интелектуалната честност и искреният стремеж към остра, недвусмислена формулировка тласкали към разрив и двете страни. И все пак той никога не настъпил. Рим се задоволил с това да се отнася към играта ту благосклонно, ту отрицателно, към играчите принадлежали дори и някои от големите дарования от конгрегациите, кръга на висшето и най-висшето духовенство. И самата игра, откакто имало публични игри и Ludi Magister, била под закрилата на ордена и възпитателната колегия, а и двете в отношението си към Рим били олицетворение на любезността и рицарството. Папа Пий XV, който още като кардинал бил добър, усърден играч на стъклени перли, избран за папа, подобно на предшествениците си не само завинаги се простил с играта, но се опитал да й устрои съдебен процес; тогава тя едва не била забранена за католиците. Но папата умрял, преди да се стигне до това, и една много четена биография на този забележителен човек представя отношението му към играта на стъклени перли като дълбока страст, която той, вече глава на църквата, искал да превъзмогне само с враждебност към нея.

По-рано упражнявана свободно от отделни хора или групички, играта се превърнала в обществена институция първо във Франция и Англия, последвани сравнително бързо от други страни, но във всеки случай дълго преди това била дружески насърчавана от възпитателната колегия. По онова време във всяка страна били определени комисии и върховен ръководител на играта с титлата Ludi Magister и официалните, провеждани под личното ръководство на магистъра игри се издигнали до духовни празненства. Естествено магистърът, както всички високи и върховни деятели на духовенството, оставал анонимен; освен неколцина приближени, никой не знаел истинското му име. Официалните и международните средства за информация, като радиото и тям подобни, се поставяли на разположение единствено при публичните големи игри, за които отговарял магистърът. Освен ръководството им към задълженията му спадали насърчаването на играчите и школите за подготовката им; преди всичко обаче магистрите трябвало най-строго да бдят за по-нататъшното развитие на играта. Единствена световната комисия на магистрите от всички страни решавала (днес едва ли се случва това) приемането на нови знаци и формули във фонда на играта, евентуалното разширяване на нейните правила и дали е желано или излишно въвеждането на нови области. Ако играта се разглежда като един вид световен език на хората на духа, то комисиите на страните под ръководството на своите магистри в целостта си са академия, която бди за богатството, развитието на този език. Комисията на всяка страна притежавала архив на играта, а това ще рече, общите изпитвани и допускани знаци и ключове, чийто брой отдавна е станал много по-висок, отколкото броят на древнокитайските йероглифи. Общо взето, предварителната подготовка на един играч на стъклени перли се смятала за достатъчна при положен последен изпит във висшите училища, особено в училищата на елита, но мълком се предполагало и ще се предполага владеенето на една от сродните науки или на музиката над средното равнище. В училищата на елита почти всяко петнадесетгодишно момче лелеело мечтата някога да стане член на комисията по играта или дори Ludi Magister. Но сред хабилитираните имало една съвсем мъничка част, която сериозно и здраво се придържала в амбицията, че би могла активно да служи на играта на стъклени перли и нейното по-нататъшно развитие. Затова всички тези любители на играта изучавали прилежно нейната теория и медитацията, а при „големите“ игри представлявали оня най-интимен кръг от смирени и всеотдайни участници, който придавал тържествен характер на публичните игри и ги предпазвал от израждане в чисто декоративен акт. За тези същински играчи и любители Ludi Magister бил княз или върховен жрец, почти божество.

Но за всеки самостоятелен играч и особено за магистъра в играта на стъклени перли на първо място стояло музицирането почти в смисъла на думите, казани някога от Йозеф Кнехт за същината на класическата музика:

„Ние смятаме класическата музика за екстракт и същина на нашата култура, защото тя е неин най-ясен, характеризираш я жест и проявление. Чрез тази музика притежаваме наследството на античността и християнството, един дух на ведра и смела благочестивост, ненадминат рицарски морал. Защото в края на краищата всяка класическа самоизява на култура означава един морал, образец на човешко поведение, съсредоточен в жест. Между хиляда и петстотната и хиляда и осемстотната година е създадена всякаква музика, стиловете и изразните средства са най-различни, но духът, нещо повече, моралът навсякъде е същият. Човешкото държане, чийто израз е класическата музика, винаги е едно и също, винаги почива на еднакви познания за живота и по неизменен начин се стреми да превъзмогне случайното. Изразителността на класическата музика означава: посветеност в трагизма на човешката природа, съгласие с човешката участ, смелост и ведрост! И все едно дали това е грацията на един менует от Хендел или Купрен, или извисената до по-нежна проява чувственост, срещана у много от италианските композитори и Моцарт, или тихата готовност за смърт на Бах, у всички неотклонно има някакво упорство, отчаяна смелост, рицарство и ек от свръхчовешки смях, от безсмъртна веселост. Такова трябва да бъде и звученето на нашите игри на стъклени перли, на целия ни живот, на всичките ни дела и страдания.“

Тези думи са записани от един ученик на Кнехт. С тях завършваме нашия обзор върху играта на стъклени перли.

Животопис на Magister Ludi Йозеф Кнехт

Призванието

За произхода на Йозеф Кнехт не ни е известно нищо. Подобно на мнозина питомци на елитните училища той или е загубил рано родителите си, или е бил избавен от неблагоприятни условия за живот и осиновен от възпитателната колегия. Във всеки случай му е спестен конфликтът между училището и родния дом, помрачил младежките години на много други, затруднил постъпването им в ордена, или пък повлиял свръхнадарени млади хора да се развият като тежки и неразгадаеми характери. Кнехт принадлежи към щастливите, сякаш наистина родени и предопределени за Касталия, ордена и службата във възпитателната колегия; и макар да позна проблематиката на духовния живот, то все пак му бе дадено да понесе без лична горчивина трагизма, присъщ на всяко обречено на духа битие. И да посветим нашето обстойно изследване на личността на Йозеф Кнехт ни привлича не толкова самият трагизъм; причината е много повече в тихия, весел, дори лъчезарен начин, по който той осъществява своята съдба, дарба, предопределение. Както всеки значителен човек, той има своя Demonium[6] и своя amor fati[7], но неговата amor fati ни се разкрива свободна от черна мъка и фанатизъм. Разбира се, ние не стигаме до съкровеното и не забравяме, че да се пише история, дори и тогава, когато се пристъпва към нея така трезво и с доброто желание за деловитост, това пак си остава поетизиране, чието трето измерение е измислицата. И така, нека се позовем на големите примери, всъщност не знаем дали наистина Йохан Себастиан Бах или Волфганг Амадеус Моцарт са водили весел или труден живот. За нас Моцарт има своеобразната вълнуваща и будеща любов прелест на човек, постигнал съвършенство рано, а Бах е облъхнат от поучително утешаващото смирение в обречеността на страдание и смърт, приети като божия бащинска воля. Но в никакъв случай не прочитаме това в техните биографии и стигналите до нас факти от личния им живот, а го разгадаваме единствено от творенията им, от тяхната музика. По-нататък към Бах, чиято биография знаем и чийто портрет си представяме по музиката му, неволно прибавяме и неговата посмъртна участ: в нашата фантазия до известна степен още приживе той знае — виждаме го да се усмихва мълчаливо на това, — че веднага след смъртта цялото му творчество ще бъде забравено, ръкописите ще потънат някъде като стара хартия и вместо той самият един от неговите синове ще стане „великият Бах“ и ще жъне успехи, че произведенията на бащата и после, при възкресяването им, ще попаднат сред недоразуменията и варварството от „епохата на вестникарските литературни притурки“ и тъй нататък. И също така сме склонни на още живия и пълния със здрави творчески сили, на цъфтящия Моцарт да припишем или измислим предчувствието за неговата защитеност в ръката на смъртта, едно предварително вникване в собствената обреченост на смърт. Там, където съществува творчество, историкът не може да постъпи другояче — свързва го с битието на неговия създател като две неразделни половини от живо единство. Така постъпваме с Моцарт или Бах, така се отнасяме и с Кнехт, макар че той принадлежи на нашата много по-несъзидателна епоха и не е оставил творчество в смисъла на ония големи майстори.

Когато правим опит да обрисуваме живота на Кнехт, всъщност се Опитваме да го разтълкуваме и ако като историци трябва дълбоко да съжаляваме, че почти ни липсват някакви достоверни сведения за последната част от жизнения му път, все пак тъкмо обстоятелството, че краят му се е превърнал в легенда, ни дава смелост за подобно начинание. Възприемаме тази легенда и сме съгласни с нея, независимо дали тя представлява само благочестиво поетизиране, или не. Така, както не знаем нищо за раждането и произхода на Кнехт, не ни е известен и неговият край. Но нямаме и най-малкото основание да приемем, че този край би могъл да бъде случаен. Виждаме живота му, доколкото е познат, в една ясна възходяща редица от стъпала и ако в предположенията си за неговия край по своя воля се поддаваме на легендата и я приемаме с вяра, то го правим, защото това, което тя разкрива като последно стъпало на този живот, ни изглежда в пълно съответствие с изминатия път. Признаваме дори, че преливането на живота на Кнехт в легенда ни се струва естествено и правилно, както вярата ни в по-нататъшното съществуване на една звезда не се накърнява от това, че тя изчезва от нашия поглед, „залязва“ за нас. В света, в който ние, автор и читатели на тези бележки, живеем, Йозеф Кнехт достигна и извърши мислимо най-възвишеното като Ludi Magister, предводител и пример за ония, които развиват своя дух и се стремят към духовното; той владя и умножи образцово полученото духовно наследство, върховен жрец на храм, свещен за всеки от нас. Но Кнехт не само достигна и владя сферата на майстор, мястото си на върха на нашата йерархия; той го бе превишил, бе го надраснал с едно измерение, което ние, изпълнени с чувство на почит, можем само да предполагаме и тъкмо затова краят ни изглежда напълно съобразен и отговарящ на живота му; неговата биография също надхвърля обичайните измерения и най-подир преминава в легенда. Ние възприемаме чудното в този факт и се радваме на чудното, без особено желание да го тълкуваме. Но доколкото животът на Кнехт е история, а той е такава до един строго определен ден, искаме да го разглеждаме като история и се стараем да предаваме наученото по-нататък точно както са го разкрили нашите изследвания.

От неговото детство, това значи от времето преди приемането му в училището на елита, знаем един-единствен случай, който обаче е важен, има символично значение, защото представлява първият голям призив на духа, първият акт на признанието му и е интересно, че този призив не идва от страна на науката, а на музиката. Тази частица от биографията му, както почти всички спомени от личния живот на Кнехт, дължим на бележките на един ученик на играта на стъклени перли, верен почитател, записал много изказвания и разкази на своя велик учител.

Тогава Кнехт беше на дванадесет или тринадесет години, гимназист в градчето Беролфинген в подножието на Цабервалд, което може би е и негово родно място. Наистина от дълго време момчето беше стипендиант на гимназията, а учителската колегия, и най-настойчиво учителят по музика вече два или три пъти го бе препоръчвал да бъде прието в елитно училище, но то не знаеше нищо за това, не беше се срещало с ученици от елита и още по-малко с майстори от върховната възпитателна колегия. И ето че веднъж учителят по музика (тогава Кнехт учеше цигулка и лютня) му съобщи: вероятно много скоро в Беролфинген ще дойде майсторът по музика, за да инспектира музикалното обучение в училището, нека Йозеф се упражнява прилежно, за да не изложи учителя си. Вестта развълнува момчето най-дълбоко, защото естествено то знаеше точно кой е майсторът по музика и че той не само, както явяващите се два пъти в годината училищни инспектори, идва от по-висшите сфери на възпитателната колегия, но е и един от дванайсетте полубогове, един от дванайсетте върховни ръководители на тази достопочтена колегия и за цялата страна — недостигаем авторитет по всички проблеми на музиката. Значи, самият магистър по музика, Ludi Magister, лично ще дойде в Беролфинген! На света имаше още една-единствена личност, която навярно се струваше на момчето Йозеф по-загадъчна и по-приказна — магистърът на играта на стъклени перли. Още преди да познава очаквания магистър по музика, момчето беше обзето от дълбока и плаха почит, представяше си този човек ту като крал, ту като вълшебник, ту като един от дванайсетте апостоли или някой от приказните велики творци от времето на класиката, примерно Михаел Преториус, Клаудио Монтеверди, Й. Й. Фробергер или Йохан Себастиан Бах, и мигът, в който тази звезда щеше да изгрее, му вдъхваше колкото радост, толкова и страх. Тук в градчето и в класическата гимназия ще се яви един от полубоговете и архангелите, един от тайнствените и всемогъщи властелини на духовния свят; момчето ще го види, а може би магистърът ще го заговори, изпита, укори или похвали — това бе нещо голямо, един вид чудо и рядко небесно явление; и както уверяваха учителите, за пръв път от десетилетия магистърът по музика лично ще посети града и малката гимназия. Момчето си представяше идното в много картини, рисуваше си го преди всичко като голям обществен празник и прием, какъвто имаше случай да види веднъж, при встъпването в длъжност на новия кмет, с духова музика и обкичени със знамена улици, може би дори с фойерверки, а и другарите на Кнехт имаха такива представи и надежди. Неговата предварителна радост се засенчваше единствено от мисълта, че той самият ще трябва доста да се приближи до великия мъж и може пред него, големия познавач, непоносимо да се изложи с музиката и отговорите си. Ала този страх беше не само мъчителен, но и сладък, съвсем тайно и без да го признава, Кнехт отдавна вече намираше целия очакван празник, заедно със знамената и фойерверките, не толкова красив, толкова вълнуващ, важен и въпреки всичко чудно радостен, колкото обстоятелството, че той, малкият Йозеф, ще види този човек съвсем отблизо и че магистърът прави това посещение в Беролфинген донякъде и заради него, та нали идва да провери обучението по музика и учителят му явно смята за възможно той да го изпита.

Но може би, ах, вероятно, няма да се стигне до това, едва ли е възможно, положително магистърът си има друга работа, освен тази да слуша малки момчета да свирят на цигулка, той ще иска да види и чуе само по-възрастните и по-напредналите ученици! С такива мисли момчето очакваше деня, денят дойде и започна с едно разочарование, по улиците не ехтеше музика, къщите не бяха обкичени със знамена и гирлянди и то трябваше както всеки друг ден да вземе книгите и тетрадките си и да отиде за привичните занятия; дори в класната стая не се виждаше ни най-малката следа от украса и празничност, всичко бе както обикновено. Часът започна, учителят носеше същия всекидневен костюм както винаги, никаква реч, ни дума не спомена за високия уважаван гост.

Но през втория или третия час все пак се случи нещо: на вратата се похлопа, влезе училищният прислужник, поздрави учителя и съобщи, че ученикът Йозеф Кнехт след четвърт час трябва да се яви при учителя по музика и да има грижата да се среше прилично, да измие ръцете и почисти ноктите си. Кнехт пребледня от страх, напусна училището като в шемет, изтича до интерната, остави си книгите, изми се и се среса, взе разтреперан калъфа с цигулката и тетрадката с упражненията си и като мъчително поемаше дъх, тръгна към пристройката за кабинета по музика. Един развълнуван съученик го посрещна до стълбището, кимна към стаята за упражнения и каза:

— Тук трябва да чакаш, докато те повикат.

Не се мина много, макар на него да му се стори цяла вечност, докато го избавиха от това чакане. Никой не го повика, влезе един мъж, съвсем стар, както му се видя отначало, не много едър, белокос, с красиво озарено лице и пронизителни светлосини очи, от чийто поглед човек би могъл и да се страхува, ала този поглед бе не само пронизителен, но и весел, не от смях или усмивка, а от безмълвно блестяща, спокойна веселост. Той подаде ръка на момчето, кимна му, седна внимателно на табуретката пред старото пиано за упражнения и каза:

— Ти ли си Йозеф Кнехт? Учителят ти, изглежда, е доволен от теб, вярвам, че той те и обича. Ела, нека малко музицираме заедно.

Кнехт вече беше извадил цигулката си. Възрастният мъж удари на пианото „ла“, момчето настрои инструмента, сетне погледна въпросително и плахо магистъра.

— Какво би искал да изсвириш? — попита той.

Ученикът не можеше да отговори, душата му преливаше от благоговение към стария, никога не бе виждал такъв човек. Колебливо посегна към нотната си тетрадка и му я поднесе.

— Не — каза магистърът, — бих искал да свириш по памет и не упражнение, а нещо просто, което знаеш наизуст, може би песен, която обичаш.

Кнехт беше объркан, омагьосан от това лице и тези очи, мълчеше, много се срамуваше от смущението си, но не можеше да каже нищо. Магистърът не настоя. Той изсвири с един пръст първите тонове на една мелодия, погледна въпросително момчето, което кимна и веднага я подхвана радостно, тя беше от старите песни, които често се пееха в училище.

— Още веднъж — каза магистърът.

Кнехт повтори мелодията и старецът я изсвири и на втори глас. Сега в малката стая за упражнения познатата песен прозвуча на два гласа.

— Още веднъж!

Кнехт свиреше, едновременно магистърът изпълняваше втори и трети глас. Хубавата стара песен отново проехтя в стаята тригласно.

— Още веднъж!

И магистърът изсвири и трите гласа.

— Чудесна песен — каза той тихо. — Изсвири я сега в алт.

Кнехт послуша и засвири. Магистърът му беше дал единствено първия тон, а сам изпълняваше другите три гласа. И отново старият каза:

— Още веднъж!

Този път мелодията прозвуча по-радостно. Кнехт я изсвири в тенор, придружена от два или три отпева. Двамата свириха песента много пъти, вече не бе необходима уговорка, с всяко повтаряне мелодията съвсем естествено ставаше по-богата на орнаменти и вариации. Тоновете отекваха празнично във ведрата утринна светлина на малката гола стая. След известно време старият престана да свири.

— Достатъчно ли е? — попита той.

Кнехт поклати глава и започна отново, весел, другият подхвана своите три гласа и четирите гласа изтегляха тънки ясни линии, докосваха се, подкрепяха се взаимно, пресичаха се и трептяха един над друг във весели извивки и фигури; и момчето, и старият вече не мислеха за нищо друго, отдаваха се на красивите сродени линии и на фигурите, които те, срещайки се, очертаваха и като че ли уловени в тяхната мрежа, двамата свиреха, поклащаха се леко и се подчиняваха на някакъв невидим диригент. И когато мелодията отново стигна до своя край, магистърът обърна глава назад и попита:

— Хареса ли ти, Йозеф?

Кнехт го погледна, грейнал и благодарен. Той сияеше, но не промълви нито дума.

— Знаеш ли — попита го майсторът — какво е фуга? На лицето на Кнехт се появи израз на колебание.

Беше чувал вече фуги, но още не бяха ги минали в учебните часове.

— Добре — каза майсторът, — тогава аз ще ти покажа. Ще го схванеш най-бързо, ако сами създадем една фуга. И тъй, за фугата ни е потребна преди всичко тема, няма да я търсим дълго, ще я вземем от нашата песен.

Той изсвири няколко тона, откъс от песенната мелодия, който прозвуча чудно, някак като отрязан, без глава и опашка. Изсвири темата още веднъж и продължи нататък, вече идваше първата строфа, втората превърна квинтата в кварта, третата повтори първата октава по-високо, а четвъртата — втората, въведението завърши с едно обобщение в тоналността на доминантата. Втората разработка модулира по-свободно в други тоналности и третата, клоняща към субдоминанта, завърши с вариация върху основния тон. Момчето гледаше белите пръсти на свирещия, които издаваха интелигентност, виждаше как по съсредоточеното му лице леко се отразява разгръщането на фугата, докато очите оставаха в сянката на полуспуснатите клепачи. Сърцето му преливаше от обожание, от любов към магистъра, Йозеф слушаше фугата и му се струваше, че днес за пръв път чува музика и зад възникващото в момента музикално произведение долавяше духа, ощастливяващата хармония между закон и свобода, между служене и господство, отдаде се и самообрече на този дух и този магистър, в същите минути виждаше себе си и своя живот, виждаше целия свят, ръководен от духа на музиката, подреждан и изясняван, и когато свиренето стигна до своя край, видя почитания човек, вълшебника и властелина, да стои още известно време леко приведен над клавишите с полуспуснати клепачи, а лицето му — тихо озарено от нещо вътрешно, и не знаеше дали да ликува заради блаженството на тези мигове, или да плаче, че бяха отлетели. Тогава старият мъж бавно се надигна от столчето до пианото, погледна Йозеф с весели сини очи пронизително и едновременно неизразимо дружелюбно и каза:

— Никога двама души не могат да станат приятели по-лесно, отколкото когато музицират. Това е прекрасно. Да се надяваме, че ще бъдем приятели, ти и аз. Може би ти също ще се научиш да създаваш фуги, Йозеф.

При това той му подаде ръка и тръгна, а до вратата се обърна и още веднъж се сбогува с очи и вежливо леко кимване с глава.

Много години по-късно Кнехт беше разказал на своя ученик: когато излязъл от сградата, видял града и света много по-променени и омагьосани, отколкото ако биха били украсени със знамена и гирлянди, венци и фойерверки. Кнехт преживял сбъдването на призванието, което с основание може да се нарече тайнство — явяването и приканващото саморазкритие на идеалния свят, който дотогава младото му сърце познавало отчасти от чужди разкази, отчасти от пламенни мечти. Този свят съществувал не само някъде в далечината, в миналото или в бъдното, не, той бил тук деен, излъчвал светлина и разпращал вестители, апостоли, посланици, хора като този стар магистър, който впрочем, както се струвало на Йозеф, в действителност не бил чак толкова стар. От този свят чрез един достопочтен вестител стигнали и до него, малкия гимназист, предупреждение и зов. Такова значение имало за Кнехт преживяването и изтекли седмици, докато той действително съзнал и се убедил, че магическият процес от оня благословен час отговаря на определен процес в реалния свят, че призванието не е просто ощастливяване и предупреждение в собствената му душа и съвест, а също дар и предизвестие на земни сили. Защото не могло дълго време да остане скрито, че посещението на магистъра по музика не било случайно, нито истинска училищна инспекция. Името на Кнехт от доста време, въз основа на докладите на неговия учител, било в списъците на учениците, които изглеждали достойни за обучение в елитните училища, и той всъщност бил препоръчан на върховната колегия. И тъй като момчето Кнехт било хвалено не само като латинист и приятен характер, а специално препоръчвано и прославяно от учителя по музика, то магистърът се нагърбил в случай на служебно пътуване да отдели няколко часа за Беролфинген и да види този ученик. При това за него не били толкова важни успехите му по латински, също и техниката на пръстите (в това отношение той се доверявал на бележките на учителя, чието преподаване все пак проследил в един час), колкото дали момчето с цялата си същност е родено за музикант в най-висшия смисъл, за въодушевление, подчиняване на по-висшето, благоговение, за служба на култа. Общо взето, учителите, с пълно основание, съвсем не били щедри в предложенията си към по-висшите училища за приемане на ученици в елита, но въпреки това понякога проявявали благосклонност от повече или по-малко нечисти намерения: нерядко учителят от липса на прозорливост упорито препоръчвал някой свой любимец, който освен прилежание, честолюбие и тактично държане към преподавателя едва ли имал други предимства. Тъкмо този вид ученици бил особено неприятен на магистъра по музика; той притежавал верен усет за това, дали някой, който се явява на изпит, съзнава, че сега става въпрос за неговото бъдеще и жизнения му път. И горко на ученика, който го посрещнел прекалено ловко, прекалено съзнателно и мъдро или пък се опитвал да го ласкае, в някои случаи той бивал отхвърлен още преди изпитът да е започнал.

Но сега ученикът Кнехт се хареса на стария магистър по музика, много му се хареса и продължавайки пътуването си, той със задоволство си мислеше за него; в тетрадката си не написа бележки и оценки, но носеше със себе си спомена за бодрото скромно момче и когато се върна, собственоръчно нанесе името му в списъка на учениците, които, изпитани от някой член на върховната колегия, бяха смятани за достойни да бъдат приети.

Понякога Йозеф чуваше в училището да се говори за този списък, помежду си гимназистите го наричаха „Златната книга“, но едновременно за него съществуваше и друго, неуважително определение — „каталог на кариеристите“, което се произнасяше в съвсем различен тон. Когато някой учител споменаваше този списък, това бе само за да упрекне даден ученик: момче като него естествено никога не бивало да мисли, че ще стигне дотам да бъде вписано в този списък, тогава в тона имаше нещо тържествено, някакво уважение, а и доста важничене. Ала щом учениците заговореха за „каталога на кариеристите“, те най-често правеха това по дързък начин и с по-пресилено равнодушие. Веднъж Йозеф чу някакъв ученик да казва: „Плюя на този глупав «каталог на кариеристите!» Който е човек на място, не влиза в него, в това можете да бъдете сигурни. Там учителите записват само най-големите кълвачи и подмазвачи.“

Подир хубавото преживяване настъпи забележително време. Кнехт не знаеше предварително, че сега принадлежи към „electi“[8], към flos Jiuventutis[9], както се казваше в ордена за учениците от елита; отначало той в никакъв случай не мислеше за практическите последствия и доловимото влияние на преживяното върху неговата съдба и всекидневие и докато за своите учители отдавна беше отличен ученик, с когото те скоро ще се разделят, сам възприемаше призванието си единствено като нещо, което протича дълбоко в душата му. Но и така то пак беше един рязък прелом в неговия живот. И ако часът с вълшебника бе приближил или влял в сърцето му нещо вече предчувствано, тъкмо този час беше разграничил ясно вчера от днес, билото от сегашното и идното, тъй както някой, който се събужда от сън и се намира в същата среда, която е сънувал, не може да се съмнява, че е буден. Има много начини и форми на призвание, но ядката и смисълът на преживяването са винаги едни и същи; душата се събужда, преобразява или извисява с това, че вместо сънища и вътрешни предчувствия изведнъж се намесва призив отвън, възправя се част от действителността. Сега тук този къс действителност беше взел образа на майстора, който бе познат само като далечната, уважавана, полубожествена фигура на майстора по музика, един ангел от най-върховните в небето се бе явил в плът и кръв, имаше всезнаещи сини очи, беше седял на столчето до пианото за упражнения, свирил с Йозеф, свирил чудесно и почти без думи му бе показал какво всъщност е музиката, бе го благословил и изчезнал отново. Отначало Кнехт не беше в състояние да разсъди какво навярно би могло да последва от това или да се прояви, защото той изобщо бе твърде много изпълнен от непосредствения вътрешен отклик на събитието, който го занимаваше. Както някакво младо растение, което дотогава се е развивало тихо и колебливо, неочаквано почва да диша по-буйно и да расте, сякаш в час на чудо изведнъж е осъзнало закона на своята природа и сега вътрешно се стреми да го осъществи, така и Йозеф, след като го бе докоснала ръката на вълшебника, взе бързо и с копнеж да събира и напряга силите си, чувстваше се променен, пораснал, усещаше нови напрежения, нови съзвучия между себе си и света, в някои часове по музика, латински и математика можеше да преодолее задачи, които бяха още много далечни за неговата възраст и за другарите му, и при това да се чувства дееспособен за всякакви начинания, а в други часове, забравяйки всичко, и с една нова за него нежност и преданост можеше да мечтае, да се вслушва във вятъра или дъжда, да не откъсва очи от едно цвете или от течащите води на реката, да не схваща нищо, всичко да предчувства, обзет от симпатия, от любопитство, от желание да проникне в същността, устремен от собственото „аз“ към другите, към света, към тайното и святото, към болезнено красивата игра на явленията.

Така при Йозеф Кнехт, започвайки отвътре и израствайки до среща и утвърждаване на вътрешното и външното, призванието се осъществи в съвършена чистота; той премина всичките му степени, всичките ощастливяващи мигове и изпита всички страхове. Несмущаван от внезапни разкрития и недискретности, благородният процес се разви като типична младежка история на един благороден дух; хармонично и отмерено се развиваха и придвижваха едно към друго носеното в душата и външното. В края на това развитие ученикът съзна своето положение и външната си съдба, когато видя, че учителите се отнасят към него като към колега, дори като към почетен гост, чието отпътуване се очаква всеки момент, че съучениците му го гледат с полуудивление, с подозрение или със завист и почти го отбягват, неколцина противници го осмиват и мразят, видя, че все повече и повече е разделен и изоставен от предишните приятели; ала в душата му същият този процес на бавно откъсване и усамотяване отдавна вече беше протекъл, по вътрешни, по собствените му чувства учителите все повече и повече от стоящи по-високо се превръщаха в другари, някогашните приятели — в изостанали придружители по една част от пътя му, в своето училище и град Кнехт вече не се чувстваше между равни и на подходящо място, но сега всичко това беше пропито от потайна мъртвина, от един флуид на недействителното, от миналото, то беше станало Бременност; някаква износена и вече съвсем омаляла дреха. И това надрастване на досега хармоничния и обичан роден край, това откъсване от една форма на живот, която вече не му принадлежи и отговаря, този живот, в който нахлуваха часове на върховно ощастливяване и лъчезарно самочувствие на отзован и сбогуващ се човек, накрая стана за него голяма мъка, едва поносимо бреме и страдание, защото всичко го изоставяше, а сам не беше сигурен дали всъщност лично той не го напуска, дали не е виновен за това отмиране и отчуждаване от милия му привичен свят поради честолюбие, самонадеяност, високомерие, невярност и липса на любов. Сред болките, които едно истинско призвание води със себе си, тези са най-горчивите. Който изпита призванието, ведно с него получава не само един дар и следва някаква повеля, той поема върху себе си и нещо като вина, също както и войникът, който бива изваден от редовете на другарите си и произведен в офицерски чин, е толкова по-достоен за повишаване, с колкото по-силно чувство за вина заплаща това повишение и дори с угризение за нечиста съвест спрямо другарите си.

Междувременно Кнехт беше решил да понесе това развитие без смут и в пълна невинност: когато накрая учителският съвет съобщи за неговото отличаване и скорошното му приемане в елитно училище, в момента той бе напълно изненадан, макар и още в следващия миг тази новост да му се стори нещо отдавна познато и очаквано. Едва сега се сети, че вече седмици наред от време на време бе чувал да викат подире му думите Electus или „елитно момче“ като присмехулни. Беше долавял това, но само с половин ухо, и никога не бе го тълкувал другояче освен като присмех. Не Electus биха искали да го нарекат, така той възприемаше това, а да му кажат: „Ей ти, дето с високомерието си се считащ за Electus.“ Понякога му беше тежко да търпи тези изблици на чувството за отчужденост между него и другарите му, но всъщност сам никога не бе смятал, не принадлежи към елита; призванието той бе осъзнал не като повишаване в степен, а само като вътрешно напомняне и изискване. И въпреки това: не го ли знаеше винаги, не беше ли го подозирал и долавял стотици пъти? Сега това бе съзряло, блаженството му бе потвърдено и узаконено, страданията му бяха имали смисъл, непоносимо остарялата и отесняла дреха трябваше да бъде свалена, беше му приготвена нова.

С приемането на Кнехт в елита животът му бе пресаден на друга почва, това беше първата и решаващата крачка в неговото развитие. Не на всички ученици се случва така, че служебното им приемане в елита да съвпадне със съкровеното откриване на призванието. Това е милост и ако искаме да го изразим банално — щастлив случай. Комуто се падне, животът му има едно предимство, така както притежава предимство оня, когото щастливият случай е надарил с особено хубави физически и душевни качества. Повечето от учениците от елита, дори почти всички, наистина възприемаха избора си като голямо щастие, като отличаване, с които се гордееха, и мнозинството от тях предварително горещо бяха желали да бъдат отличени. Но въпреки това после преходът от обикновеното родно училище в училищата на Касталия на повечето от избраниците се виждаше по-тежък, отколкото са си го представяли, и им носеше неподозирани разочарования. Преди всичко преходът бе много тежко сбогуване и лишение за всички ученици, които в бащините си къщи са били щастливи и обичани, именно поради това през първите две години на учение с елита не бяха редки случаите на връщане назад, причината не бе в липсата на дарба или прилежание, а в неспособността на младежите да свикнат с живота в интерната и преди всичко да се примирят с мисълта, че за в бъдеще връзката им със семейството и родния край все повече ще отслабва и накрая те вече няма да познават и уважават някаква друга принадлежност освен тази към ордена. От време на време се срещаха и ученици, за които, обратно, откъсването от бащината къща и от едно дотегнало им училище беше най-главното за тяхното приемане в елита; тези, които примерно се освобождаваха от строг баща или от учител, който им е бил неприятен, действително за известно време си отдъхваха, но бяха очаквали от смяната толкова големи и невъзможни новости в целия си живот, че скоро и те изпитваха разочарования. И същинските кариеристи и образцови ученици, педантичните, невинаги можеха да се задържат в Касталия: не че бяха недорасли за обучението, но при елита същността на обучението не беше в бележките, а в устремяването към възпитателни и естетически цели, пред които един или друг слагаше оръжие. В системата на четирите големи елитни училища, с техните многобройни подразделения и клонове, въпреки всичко имаше място за най-различни дарования и един усърден математик или филолог, ако наистина носеше в себе си заложбата на учен, не биваше да се чувства застрашен от липсата на музикален или философски талант. Навремени в Касталия се появяваха много силни тенденции да се насърчават чистите, трезвите научни специалности и застъпниците на тези тенденции бяха настроени критично и присмехулно не само срещу „фантастите“, това ще рече срещу музикалното и естетическото, но понякога дори и против всичко естетическо в самия техен кръг, особено играта на стъклени перли те смятаха направо за отречена и забранена.

И тъй като животът на Кнехт, доколкото ни е известен, протича изцяло в Касталия, в оня най-тих и приветлив кът на нашата планинска страна, който по-рано по един израз на поета Гьоте често бе назоваван „педагогическа провинция“, сега бихме искали съвсем накъсо и с риск да доскучаем на читателя с отдавна познати неща още веднъж да скицираме прочутата Касталия и структурата на нейните училища. Тези училища, наричани кратко елитни, бяха една умна и гъвкава система за отсяване, чрез която ръководството (така нареченият висш учебен съвет от двадесет съветници, от които десет представляваха възпитателната колегия и десет — ордена) си избираше най-големите дарования от всички краища и училища на страната като нова смяна за ордена и за най-важните длъжности на възпитателното и учебното дело. Многото обикновени училища, гимназии и други подобни в тази страна, все едно дали характерът им бе хуманитарен или естественонаучен и технически, за повече от деветдесет на сто от учащата младеж бяха подготвителни школи за така наречените свободни професии, те завършваха със зрелостен изпит за висшето училище и там, във висшето училище, се заемаха да изучат определена специалност. Това бе обикновен, познат на всеки път за обучение на нашите учащи се, тези училища предявяваха поносимо строги изисквания и по възможност изключваха неталантливите. Заедно или над тези училища обаче действаше системата на елитните, в които можеха да бъдат приети пробно само най-изтъкнатите по дарование и характер ученици. И приемането им не ставаше чрез изпити, елитните ученици биваха избирани по свободната преценка на своите учители и преподаватели от колегиите на Касталия. Така например един ден на единадесет или дванадесетгодишното момче учителят обясняваше, че от следното полугодие би могло да постъпи в някое от касталийските училища, но нека прецени дали се чувства призвано и привлечено от това. Ако след изтичане на времето за размисъл ученикът кажеше „да“, за което обаче бе необходимо и безусловното съгласие на двамата родители, то го приемаха пробно в някое от елитните училища. Ръководителите и старшите преподаватели в тези училища (не както в университетите) съставяха „възпитателната колегия“, която ръководеше цялото образование и всички духовни организации в страната. И за всеки ученик от елита, в случай че не пропаднеше през някоя от учебните години и не трябваше да бъде върнат в нормално училище, следването вече не беше възможност да се сдобие със специалност и да си припечелва хляба, защото от елитните ученици се съставяше орденът или йерархията на учебните заведения — от простия учител до най-върховните длъжности: дванадесетте директори или „майстори“ и Magister Ludi, ръководителят на играта на стъклени перли. Обикновено учениците от елита завършваха последната си учебна година на възраст от двадесет и две до двадесет и пет години, и то с приемането им в ордена. От този момент за бившите ученици от елита бяха отворени вратите на учебните заведения и изследователските институти към ордена и възпитателната колегия. На тяхно разположение бяха елитни висши училища, библиотеки, архиви, лаборатории и тъй нататък, заедно с голям щаб от преподаватели и учреждения за играта на стъклени перли. Всеки, който през учебните години проявяваше изключително дарование по някой предмет: езици, философия, математика или каквото и да е, биваше приет във висшите степени на елитните училища, предлагаше му се най-добрата почва за неговите заложби; повечето от тези ученици завършваха като преподаватели в обществените училища и университети и когато напуснеха Касталия, през целия си живот оставаха членове на ордена, това значи, че те строго спазваха дистанция от „нормалните“ (необучаваните в елита), и никога — дори и да излезеха от ордена — не можеха да бъдат „свободни“ специалисти, като лекари, адвокати, техници и така нататък, а за цял живот се подчиняваха на правилата му, към които между другото спадаше нестяжанието и безбрачието; народът ги наричаше полуиронично, полупочтително „мандарини“. По този начин мнозинството някогашни ученици от елита намираше своето крайно призвание. Но на малкия остатък, на последния и най-изискан отбор от касталийските училища бе предопределена възможността за едно свободно следване с неограничена продължителност, за един живот в съзерцателно-бездейно усърдие. Много талантливи млади хора, които обаче поради непостоянен характер или други причини — понякога и вследствие на физически недостатъци — не бяха пригодни за преподаватели или за отговорните длъжности във върховната или другите възпитателни колегии, следваха, проучваха или събираха знания цял живот, те живееха на пансион и приносът им за общото най-често се състоеше в чисто научни работи. По-нататък някои биваха изпращани като съветници в комисии, по издаването на речници, в архиви, в библиотеки, други упражняваха своята научна дейност под девиза l’art pour l’art, сред тях се срещаха и такива, които посвещаваха живота си на много отдалечени и често странни теми, като например Lodovicus crudelis[10], който след тридесетгодишен труд успял да преведе всички староегипетски текстове както на гръцки, така и на санскрит. Или например чудатият Chattus Calvensis II[11], оставил в четири дебели ръкописни тома, голям формат, творба „За латинското произношение във висшите училища на Южна Италия към края на дванадесетото столетие“. Това произведение, замислено като първа част от „История на произношението на латински от дванадесето до шестнадесето столетие“, въпреки своите хиляди ръкописни страници бе останало фрагмент и не беше продължено от никого. Понятно бе, че някои щяха да си правят шеги за чисто научните работи от този вид, тяхната действителна стойност за науката в идните години и за целия народ не можеше да се пресметне по никакъв начин. Но все пак за науката, както в по-ранните времена за изкуството, беше потребно едно необятно поле и понякога изследователят на тема, за която освен него не се интересуваше никой, можеше да насъбере знания, крайно полезни за съвременните му колеги, и те да им послужат, както служи един речник или архив. Доколкото беше възможно, трудове като споменатите биваха и печатани. На учения свят се предоставяше едва ли не пълна свобода да развива своите изследвания и игри и не намираха за нередно, че в момента някои научни работи не носеха непосредствена полза на народа и общността и дори в очите на останалите изглеждаха една свръхлуксозна залъгалка. Някои от тези учени, поради естеството на изследванията им, осмиваха, но никога не ги укоряваха или лишаваха от привилегиите им. Това, че народът ги уважаваше, а не просто търпеше, макар да има много вицове за тях, бе свързано с жертвата, с която всички от този учен свят заплащаха духовната си свобода. Създадени им бяха много удобства, получаваха по сравнително скромна норма храна, облекло и жилище, имаха на разположение чудесни библиотеки, сбирки, лаборатории; за това обаче се отказваха не само от охолство, брак и семейство, но подобно на монашеско братство бяха изключени от общата надпревара на света, не познаваха собственост, титли и награди и в сферата на материалното се задоволяваха с най-обикновен бит. Ако някой искаше да пропилее годините си за разчитането на един-единствен стар надпис — свободен бе, дори му се оказваше съдействие, но ако предявеше претенция за по-добър живот, за елегантни дрехи, пари или титли, се сблъскваше с неуловими забрани и оня за когото ламтежът за тези неща бе по-важен, най-често още на млади години се връщаше в „света“ и ставаше учител, частен платен преподавател или журналист, оженваше се или по някакъв друг начин уреждаше живота си по свой вкус.

Когато момчето Йозеф Кнехт трябваше да се прости с Беролфинген, до гарата го придружи учителят му по музика. Сбогуването с него го натъжаваше, сърцето му бе малко развълнувано от чувство за изоставеност и несигурност, като че ли с отпътуването потъваха и изчезваха светлобоядисаното стълбище в старата кула на замъка и всичко наоколо. Някои ученици посрещаха това първо пътуване с много по-буйни чувства, отчаяни и в сълзи. Със сърцето си Йозеф беше вече по-скоро там, отколкото тук, той понесе раздялата леко. А и пътуването не беше дълго.

Определен беше за училището в Ешхолц. Още по-рано в кабинета на своя ректор бе виждал картини от това училище. В Касталия Ешхолц беше най-голямото и най-съвременното училище, всички постройки бяха от по-ново време, наблизо нямаше град, само едно малко селище, по-скоро селце, обгърнато от гора, сред нея се простираше широк равен голям четириъгълник, в средата на който бяха разположени сградите. Те бяха наредени както петицата на зар и там пет могъщи секвои извисяваха тъмните си корони. Огромният площад бе отчасти затревен, отчасти посипан с пясък и прорязан, само от два големи плувни басейна с течаща вода, към които водеха широки ниски стълбища. При входа на този слънчев площад се намираше учебната сграда, единствената висока постройка тук, с две крила и с преддверия от по пет колони към всяко. Останалите постройки, които ограждаха площада от три страни като стена, бяха съвсем ниски, плоски и без украса, разпределени на еднакви части, от всяка към площада извеждаше аркада и стълбище от по няколко стъпала, в повечето сводове на арките имаше саксии с цветя. Според касталийските обичаи при пристигането си момчето не биваше да бъде посрещнато от училищен прислужник или ректор, или представител на учителското тяло, а го приемаше другар, хубаво, високо израсло момче, облечено в дреха от син лен. Така и Йозеф беше посрещнат от младеж, няколко години по-голям от него, който му подаде ръка и каза:

— Аз съм Оскар, старши на дома „Елада“, където ти ще живееш, и ми е възложено да те поздравя с „добре дошъл“ при нас и да те приема. В училище те очакват едва утре. Имаме достатъчно време да поразгледаме всичко. Ти ще се ориентираш бързо. Моля те още, на първо време, докато привикнеш, да гледаш на мене като на приятел и ментор, а също и закрилник, в случай че някой от другарите се опита да те оскърби. Някои смятат, че винаги трябва да поизмъчат новите. Няма да бъде лошо, обещавам ти. Сега най-напред ще те заведа в дома „Елада“ в нашето общежитие, за да видиш къде ще живееш.

Така Йозеф бе поздравен по обичайния традиционен начин от Оскар, който всъщност си даваше много труд добре да изпълнява своята роля; почти винаги тази роля доставяше удоволствие на старшите и когато един петнадесетгодишен се стреми да се отнася към тринадесетгодишния с очарователен другарски тон и да го напътства леко покровителствено, то винаги му се удава. В първите дни Йозеф беше третиран от своя ментор като гост, за когото се предполага, че би могъл още утре да си замине и затова трябва да отнесе добро впечатление от къщата и домакина. Той заведе Йозеф в спалнята, която следваше да дели с две други момчета, поднесоха му сухар и чаша плодов сок и му показаха дома „Елада“ — една от жилищните сгради в големия правоъгълник, в банята му посочиха къде трябва да сложи кърпата си за ръце и в кой ъгъл може да държи саксия с цветя, в случай че това му доставя удоволствие. Още преди да се свечери, той беше заведен при домакина, където му потърсиха и премериха син ленен костюм. От първия момент Йозеф се почувства добре на това място и с удоволствие възприе тона на Оскар; в държането му можеше да се долови само леко стеснение, тъй като по-възрастният, който отдавна живее в Касталия, естествено му изглеждаше полубог. Случайните дребни самохвалства и театралниченето на Оскар също му харесаха, дори и когато той вмъкна в речта си сложен гръцки цитат, за да си спомни веднага любезно, че новият, разбира се, още не би могъл да го преведе, естествено не, пък и кой ли би искал това от него!

В останалото животът в интерната не съдържаше нищо ново за Кнехт; той се подчини на реда без усилия. Ние не знаем за важни събития и от годините, прекарани в Ешхолц; страшния пожар в училището той явно не е преживял. Неговите бележки, доколкото още можеха да се издирят, показват по музика и латински най-високите цифри, по математика и гръцки се задържат над доброто средно равнище, в дневника от време на време се срешат записки като: „Ingenium valde capax, studia non angusta, mores probantur“[12] или: „Ingeni-um felix et profectuum avidissimum, moribus placet offi-ciosis“[13]. Какви наказания са му налагани в Ешхолц, вече не може да се установи, дневникът с наказанията вероятно е станал жертва на пожара заедно с толкова много други неща. По-късно един съученик уверява, че в четирите години, прекарани в Ешхолц, Кнехт само един-единствен път бил наказан (с лишаване от седмичния излет), и то защото упорито отказвал да издаде името на другар, който направил нещо забранено. Анекдотът звучи достоверно, Кнехт, без съмнение, винаги бил добър колега и никога не угодничел на високостоящите, но че онова наказание било единственото за четири години, все пак изглежда малко вероятно.

И тъй като документите за първите години на Кнехт в елитното училище са твърде бедни, извличаме един пасаж от неговите по-късни лекции върху играта на стъклени перли. Всъщност не разполагаме с личните записки на Кнехт от лекциите му за начинаещи в играта, един от неговите ученици стенографирал свободната му импровизация. В този пасаж Кнехт говори за аналогиите и асоциациите в играта на стъклени перли и разграничава при последните „легитимни“, това значи общоразбираеми и „частни“ или субективни асоциации. Там той казва: „И за да ви дам пример за тези субективни асоциации, чиято стойност за индивида не се губи от това, че в играта на стъклени перли са забранени безусловно, ще ви разкажа за една такава асоциация от ученическите ми години. Тогава бях почти четиринадесетгодишен, бе в дните на предпролетта, февруари или март, един другар ме покани следобед да излезем заедно и да отрежем няколко бъзови клонки, които той искаше да използва като тръби при направата на малка воденица. И така потеглихме, а денят — трябва да е бил особено хубав за света или може би за моето сърце, защото е останал в паметта ми — ме дари с едно малко преживяване. Земята бе влажна, но безснежна, край потоците вече доста се зеленееше, в голите храсти пъпките и първите разпукани реси внасяха отсянка на оцветеност, въздухът бе наситен с ухание, едно ухание, изпълнено с живот и с противоречия, дъх на влажна пръст, на гниеща шума и млади кълнове, всеки миг човек очакваше да долови мириса на първите теменужки, макар че още не бяха поникнали. Стигнахме до бъзовите храсти, те имаха съвсем мънички пъпки, но бяха без листа и когато отрязах една клонка, ме удари горчиво-сладък силен аромат, който изведнъж побра в себе си всички други пролетни ухания, събра ги и ги подсили многократно. Бях омаян, помирисах ножа, помирисах ръцете си и бъзовото клонче; неговият сок излъчваше това ухание, толкова натрапчиво и нестихващо. Не споделихме ни дума, но и приятелят ми дълго и замислено миришеше една от цевите и нему този аромат говореше нещо. Е да, всяко преживяване има своята магия, а тук моето преживяване се състоеше в това, че още докато вървяхме по влажната пружинираща почва на ливадата, при дъха на пръст и свежи пъпки, който възприемах по-силно и ощастливяващо, идващата пролет се сгъсти и сега във фортисимото на бъзовия мирис се превърна в сетивно иносказание и една омая. Навярно и ако това малко преживяване би ми останало единствено, пак никога нямаше да забравя този дъх; нещо повече, всяка бъдеща нова среща със същия аромат може би до старост винаги щеше да събужда спомена за оня първи път, когато съзнателно преживях този мирис. Но се беше добавило и нещо друго. Наскоро след това при моя учител по пиано намерих стар том с ноти, който властно ме привлече, това бяха песни от Франц Шуберт. Прелистих го, когато веднъж трябваше малко по-дълго да чакам учителя, по моя молба той ми го зае за няколко дни. В свободните си часове живеех напълно в блаженството на откривателя, дотогава нищо не знаех за Шуберт — сега бях очарован от него. И така в деня на оня излет за бъзови клонки, или може би на следния, открих пролетната песен на Шуберт «Ароматът на липи се е събудил» и първите акорди на съпровода на пиано ме изненадаха като едно преоткриване, тези акорди ухаеха, също както и младите бъзови клонки, така горчиво-сладко, силно и наситено, облъхнати от предпролет! И от оня час за мен асоциацията предпролет — мирис на бъз — акорд на Шуберт е ненарушима, повелителна и винаги силна асоциация, със зазвучаването на акорда аз мигом и неотменно отново усещам тръпчивия дъх на зеленина, а двете заедно значат предпролет. С тази субективна асоциация притежавам нещо много красиво, нещо, което на никаква цена не бих искал да дам. Но асоциацията при всяко трепване на двете сетивни възприятия при мисълта предпролет е мое лично дело. Разбира се, може да се сподели, така както ви разказах за нея тук. Но тя не е податлива на предаване. Мога да ви обясня моята асоциация, но не съм в състояние да направя така, че дори само при един от вас тя веднага да стане валиден знак, механизъм, който безпогрешно откликва на призива и винаги протича по един и същи начин.“

Един от съучениците на Кнехт, който по-късно се издига до архивар на играта на стъклени перли, разказва, че Йозеф бил изобщо тихо и ведро момче, понякога по време на музициране имал странно задълбочен и блажен израз, буен и страстен го виждали само рядко, особено при ритмична игра на топка, която много обичал. Няколко пъти обаче това приветливо и здраво момче бивало потиснато и будело присмех, а също и загриженост, главно при немногобройните случки на изключване на ученици, както често се налагало в ниските степени на обучение на елита. Когато се случило за пръв път един съученик да отсъства от учебните часове и игрите и на другия ден да не се появи и се заговорило, че той не е болен, а отчислен, заминал и вече няма да се върне, тогава Кнехт не само бил натъжен, но дни наред сякаш изгубил и ума, и дума. По-късно, години по-късно, той сам обяснява така: „Когато някой ученик биваше връщан от Ешхолц и ни напускаше, аз всякога преживявах това като смъртен случай. Ако ме попитаха за причината на моята тъга, бих казал, че тя е от съчувствие към бедния, който чрез лекомислие и леност е провалил бъдещето си, но в нея имаше и страх, страх, че може би и мен някога ще ме сполети същото. Едва след като няколкократно преживях такива случаи и всъщност вече не вярвах във възможността да ми е отредена подобна съдба, започнах да виждам по-дълбоко. Престанах да приемам отстраняването на един ученик от елита само като нещастие и наказание, беше ми известно, че в някои случаи напускащите с особено удоволствие се връщат вкъщи. Вече долавях: нямаше просто съд и наказание, на които можеше да стане жертва един лекомислен, а и «светът» там отвън, откъдето някога бяхме дошли всички ние Electi, не бе престанал да съществува в онази степен, в която на мен ми се струваше, нещо повече, за някои той беше велика действителност, пълна с привлекателна сила, примамваше и накрая ги отзоваваше при себе си. И може би той бе такава не само за единици, а за всички, може би не беше установено, че ония, които далечният свят привличаше тъй властно, бяха по-слабите и непълноценните. Навярно привидният прелом, който те изстрадваха, не беше никакво сломяване и страдание, а скок и дело, и навярно тъкмо ние, които послушно оставахме в Ешхолц, бяхме слабите и страхливите.“ Ще видим, че малко по-късно тези мисли го занимават много живо.

Голяма радост му носеше всяка нова среща с магистъра по музика, който идваше най-малко на два или три месеца в Ешхолц, посещаваше и инспектираше часовете по музика, беше приятел с един от тукашните учители, на когото нерядко гостуваше за по няколко дни. Веднъж той лично ръководеше последните репетиции за изпълнението на една вечерня от Монтеверди. Преди всичко обаче магистърът наблюдаваше по-талантливите сред учениците по музика и Кнехт спадаше към ония, които удостояваше със своето бащинско приятелство. От време на време в една от стаите за обучение сядаше за час на пианото и минаваше с него произведение на някой от любимите си композитори или пък образци от старите школи по композиция. „Заедно с майстора по музика да създадеш един канон или пък да слушаш как друг, който е бил зле изграден, бива воден ad absurdum[14], често носеше празничност или дори веселост, каквито няма в нищо друго, понякога едва възпираш сълзите си, а после не можеш да сдържиш смеха си. От един частен урок по музика с него излизаш освежен като след баня и масаж.“

Учението на Кнехт в Ешхолц наближаваше своя край, той трябваше заедно с десетина други ученици на същото равнище да бъде приет в училище от по-висока степен, тогава в уречен ден ректорът произнасяше пред тези кандидати обичайната си реч, в която още веднъж припомняше на завършващите смисъла и законите на касталийските училища и, така да се каже, от името на ордена предначертаваше пътя им: в края на своя път те щяха да получат правото сами да постъпят в ордена. Тази тържествена реч спадаше към програмата на празника, който училището уреждаше за своите абитуриенти и при който и учителите, и съучениците им вече се отнасяха към тях като към гости. В такива дни винаги имаше грижливо подготвени концерти, този път щеше да бъде изпълнена една голяма кантата от седемнадесетото столетие и сам магистърът по музика бе дошъл да я чуе. След речта на ректора, на път към украсената трапезария, Кнехт се приближи до магистъра с един въпрос.

— Ректорът — поде той — ни разказа как е уредено обучението извън Касталия в обикновените училища и университети, каза също, че тамошните ученици, постъпвайки в университетите, се насочват към „свободни“ професии. Ако правилно съм схванал, това са професиите, които в голямата им част ние тук, в Касталия, изобщо не познаваме. Как да разбирам това? Защо ги наричат свободни и защо тъкмо ние, касталийците, трябва да останем извън тях?

Ludi Musicae отведе младежа настрана и се спря под една от секвоите. Когато му отговаряше, почти хитра усмивка сдипли мрежата от бръчки около очите му:

— Ти носиш името Кнехт[15], мили. Може би затова думата „свободен“ има толкова голямо очарование за тебе. Но в този случай не я вземай твърде сериозно! Ако некасталийци заговорят за свободни професии, то думата навярно ще прозвучи много сериозно и дори патетично. Ние обаче я схващаме в ироничен смисъл. За ония професии наистина съществува свобода дотолкова, доколкото учащият сам избира своята професия. Това дава една привидност на свобода, макар в повечето случаи изборът да се прави не толкова от ученика, колкото от неговото семейство, и някой баща по-скоро би си отхапал езика, вместо наистина да предостави на сина си свободен избор. Но това може би е клевета; да изключим този довод. Следователно свобода има, но тя се ограничава в едно, само в избора на професия. После със свободата е свършено. Още по време на следването в университета лекарят, юристът, техникът попадат в принудата на много скована учебна програма, която завършва с редица изпити. Издържи ли ги, той получава своята диплома и вече може, отново с привидна свобода, да упражнява професията си. Но с нея става роб на низки сили, зависим е от успеха, от парите, от честолюбието си, от своята жажда за слава, от това дали се харесва на хората, или не. Той трябва да се подложи на избор, трябва да печели пари, да взема участие в безогледната надпревара между касти, родове, партии, вестници. Затова има свободата да преуспява и благоденства и да бъде мразен от неуспяващите или обратно. С ученика от елита и по-късния член на ордена нещата във всяко отношение стоят напълно противоположно. Той не си „избира“ професия. Не вярва, че може да съди за своите дарби по-добре, отколкото учителите. Сам допуска в йерархията да бъде поставен винаги на мястото и определен за функциите, които му избират горестоящите, доколкото естествено работата не върви наопаки и качествата, дарбите и грешките на ученика не принуждават учителя да го постави тук или там. И сред тази привидна несвобода всеки избран още след първия курс се радва на възможно най-голяма свобода. Докато човекът със „свободна“ професия, за да изучи една специалност, трябва да следва, да се подчини на тясна и вкостеняла учебна програма, да се подложи на неизменни изпити, ученикът от елита, щом почне да следва самостоятелно, има толкова широка свобода, че мнозина по собствен избор през целия си живот се занимават с твърде откъснати и често глупави изследвания и никой не им пречи за това, стига само нравствено да не се изродят. Оня, който е годен за учител, бива използван като учител, годният за възпитател — като възпитател и годният за преводач — като преводач, всеки сякаш от само себе си намира мястото, на което може да служи и служейки, да бъде свободен. И освен това за цял живот е избавен от оная „свобода“ на професията, която означава толкова страшно робство. Той не познава домогването до пари, слава, ранг, за него няма партии, разрив между личност и длъжност, между частно и обществено, няма зависимост от успеха. Ти виждаш, сине мой, че когато се говори за свободни професии, това „свободни“ звучи доста шеговито.

В живота на Кнехт раздялата с Ешхолц означаваше дълбок прелом. Ако дотогава бе живял в щастливо детство, в едно охотно и едва ли познаващо съмнение приспособяване към реда, в хармония, то сега за него започна време на борба, развитие и съмнение. Беше близо седемнадесетгодишен, когато му съобщиха за предстоящото преместване в по-висока училищна степен, нему и на редица другари, и от този момент за избраниците доста време нямаше по-важен и по-често обсъждан въпрос, отколкото въпросът за мястото, на което всеки от тях ще бъде пресаден. Според традицията то се съобщаваше на всеки чак в последната седмица преди заминаването, няколкото дни между прощалното тържество и отпътуването се смятаха за ваканция. През тази ваканция Кнехт преживя едно красиво и важно събитие: магистърът по музика го бе поканил да тръгне пеша и да го посети, да му бъде гост няколко дни. Това беше голяма и рядка чест. Заедно с един също завършващ другар, тъй като Кнехт още принадлежеше към Ешхолц, а на учениците от тази степен не се позволяваше да пътуват сами, в ранно утро той тръгна към гората и планината и когато след три часа изкачване в сенките на дърветата двамата излязоха на открит купен, видяха ниско долу вече малък и лесно обозрим своя Ешхолц, познаващ се отдалеч по тъмната маса на петте гигантски дървета, по големия, прорязан от зелени лехи правоъгълник, по огледалните езера, по високата училищна сграда, стопанските постройки, селцето и прочутата ясенова горичка. Двете момчета стояха и гледаха надолу; някой от нас може би е запазил спомен за този мил изглед, тогава той не се различаваше особено от днешния, защото след големия пожар сградите са възстановени почти без изменения, а от високите дървета три са издържали пожара. Двамата виждаха пред себе си своето училище, тяхна родина от години, с която скоро щяха да се разделят, и двамата бяха дълбоко трогнати от гледката.

— Мисля, че никога досега не съм разбирал истински колко е красиво! — каза придружителят на Йозеф. — Ах да, навярно се дължи на това, че за пръв път го гледам като нещо, което ми предстои да напусна, с което трябва да се простя.

— Така е — каза Кнехт, — имаш право, същото изпитвам и аз. Но и когато си тръгнем оттука, то пак, строго взето, не ще напуснем Ешхолц истински. Истински се разделиха с него само тези, които си отидоха завинаги, например оня Ото, който умееше да съчинява такива чудни шеговити стихове на латински, или оня наш Шарлеман, който можеше да плува под вода толкова дълго, а и другите. Те действително се сбогуваха и се откъснаха. Отдавна не бях мислил за тях, сега отново се сетих. Смей ми се, ако щеш, но у тези отцепници въпреки всичко за мен имаше нещо привлекателно, така както и във вероломния Луцифер има нещо величаво. Те може би са допуснали грешка, нещо повече, без всяко съмнение сгрешили са, но все пак са действали, дръзнали са да направят един скок, а за това е потребна смелост. Ние, останалите, бяхме прилежни, търпеливи и разумни, но не се осмелихме за нищо, не скочихме.

— Не зная — каза другият, — някои от тях нито направиха нещо, нито се осмелиха, а просто се шляеха, докато ги отпратиха. Но може би не те разбирам напълно. Какво схващаш като скок?

— Имам предвид готовността да се откъснеш, да действаш сериозно, тъкмо това е скачането. Не бих си пожелал със скок да се върна в по-раншната си родина и към по-раншния си живот, те не ме привличат, почти съм ги забравил. Но си желая някога, когато удари час и бъде потребно, и аз да мога да се откъсна и да скоча, само не назад в по-нищожното, а напред и към по-високо.

— Е да, нали натам вървим. Ешхолц беше едно стъпало, следващото ще бъде по-високо, а накрая ни очаква орденът.

— Да, но аз нямам предвид това. Хайде да тръгваме, amice[16]. Пътуването е така хубаво, то отново ще ни развесели. Та ние тук съвсем се натъжихме.

В това настроение и в тези думи, предадени ни от оня другар, вече се долавя гласът на новата бурна епоха в младостта на Кнехт.

Странниците прекараха два дни в път, докато стигнат тогавашното местожителство на магистъра по музика, разположения в планината Монтпорт, където той ръководеше курс за диригенти в някогашния манастир. Другарят на Кнехт бе настанен в дома за гости, докато самият той получи малка стая в жилището на магистъра. Там едва бе извадил нещата от раницата си и се бе измил, когато домакинът вече влезе в стаята. Достопочтеният мъж подаде ръка на момчето, с лека въздишка седна на един стол, затвори за няколко мига очи, както правеше, когато биваше много уморен, а после, поглеждайки приветливо към Йозеф, каза:

— Извини ме, не съм много добър домакин. Ти си пътувал пеш и трябва да си уморен, честно казано, и аз съм уморен, денят ми е пренаситен, но ако не ти се спи, още сега бих ти предложил да се занимаем един час в моята стая. Можеш да останеш тук два дни, а утре покани и твоя придружител при мене на обяд, но за съжаление не мога да ти отделя много време, затова трябва да видим как да устроим няколкото часа, които искам да прекараме заедно. И тъй, ще започнем веднага, нали?

Той отведе Кнехт в голяма сводеста килия, там нямаше нищо друго освен старо пиано и два стола. Седнаха на тях.

— Скоро ще постъпиш в училище от по-висока степен — каза майсторът. — Там ще научиш всякакви неща, и много хубави при това, навярно скоро ще се докоснеш и до играта на стъклени перли. Всичко това е хубаво и важно, но едно е по-важно от каквото и да е друго — да се научиш на медитация. Привидно всички се учат, но невинаги това може да се провери. Искам от теб правилно и добре да я научиш, толкова добре, колкото и музиката; после всичко останало идва от само себе си. Ето защо бих желал първите две или три лекции да ти дам сам, тази бе причината за моята покана. И тъй днес, утре и вдругиден по един час ще се опитваме да медитираме, и то върху музиката. Сега ще ти дадат чаша мляко, та да не ти пречат жажда и глад, вечерята ще ни поднесат едва по-късно.

На вратата се почука и наистина донесоха чаша мляко.

— Пий бавно, бавно — предупреди го той. — Не бързай и не говори нищо.

Кнехт пиеше на съвсем малки глътки студеното мляко. Срещу него стоеше многоуважаваният мъж и отново държеше очите си затворени. Лицето му изглеждаше твърде старо, но приветливо, по него се разливаше смиреност, той се усмихваше на нещо в себе си, като че ли се бе потопил в собствените си мисли като морен пътник краката си във вода. От него се излъчваше спокойствие. Кнехт долови това и сам се успокои.

Сега магистърът се изви на стола си и положи ръце върху пианото. Изсвири една тема и продължи да я развива във вариации, тя приличаше на творба от някой италиански майстор. Той посъветва своя гост да си представи тази музика като танц, като непрекъсната поредица от упражнения по равновесие, като низ от по-малки или по-големи стъпки от средата на симетрията и да не насочва вниманието си към нищо друго освен към фигурата, която очертават тези крачки. Изсвири още веднъж тактовете, мълком се замисли над тях, повтори ги и постоя с ръце на коленете, съвсем тихо, с полузатворени очи, без никакво трепване, като повтаряше в себе си музика и я обмисляше. И ученикът я чуваше в душата си, пред очите му се появяваха откъслеци от нотни линии, виждаше нещо да се движи, да крачи, да танцува и се люлее, и в движението търсеше да разпознае и разчете извивките на птичи полет. Те отново се объркаха и загубиха, трябваше да започне отначало, за миг съсредоточеността му изчезна, беше в празнота, огледа се смутено и видя тихото, замислено лице на майстора да се поклаща бледо в здрача и Йозеф отново се намери в онова духовно пространство, от което се бе отклонил, отново чу музиката да ехти в него, видя я да крачи там, видя я да описва линията на движението си, видя и съзна танцуващите стъпки на невидимите…

Струваше му се, че е минало дълго време, когато пак се отклони от това пространство, когато усети под себе си стола, каменния, покрит с рогозка под, долови губещата се здрачна светлина зад прозорците. Почувства, че някой го следи, вдигна поглед и се взря в очите на магистъра, който го наблюдаваше внимателно. Магистърът му кимна едва забележимо, с един пръст изсвири в пианисимо вариация от онази италианска музика и се изправи.

— Остани тук — каза той, — аз ще се върна. Още веднъж потърси музиката в себе си, внимавай върху фигурата! И не се напрягай, това е просто игра. И дори да заспиш по време на нея, то с нищо не вреди.

Той излезе, чакаше го още работа, останала от неговия пренатоварен ден, работа съвсем не лека и приятна, не такава, каквато би желал. Предстоеше му да говори с един от учениците от курса по диригентство, талантлив, но суетен и надменен човек, комуто трябваше да изтъкне лошите навици, да докаже неправдата и да прояви загрижеността си като хладнокръвие, любовта си — като авторитет. Той въздъхна. Защо няма съвършен ред, няма избавление от познатите заблуди! Защо все отново и отново човек трябва да се преборва с едни и същи грешки и да изтръгва едни и същи бурени! Талант без характер, виртуозност без йерархия, това, което бе властвало някога по времето на леката забавност в музикалния живот и беше изкоренено и унищожено през музикалния ренесанс, вече зеленееше отново и разпукваше пъпки.

Когато той се върна, за да вечеря заедно с Йозеф, намери го притихнал, но доволен и без следа от умора.

— Беше много хубаво — каза момчето мечтателно. — В това време музиката изчезна за мене, тя се преобрази.

— Нека отново затрепти в тебе — каза майсторът и го заведе в една малка стая, където бе сложена маса с хляб и плодове. Нахраниха се и магистърът го покани утре известно време да присъства на диригентския курс. Преди да се оттегли и да заведе госта в неговата килия, той му каза:

— При медитацията ти видя нещо, музиката ти се яви като фигура. Опитай се, ако имаш желание, да запишеш това.

На масата в килията за гости Кнехт намери лист хартия и моливи и преди да си легне, се опита да нарисува фигурата, в която музиката се бе превърнала за него. Изтегли една линия и от нея под наклон стремително на равни разстояния — къси странични линии, това напомняше разположението на листата по клонче от дърво. Възникналият образ не го задоволи, но той изпитваше удоволствие още веднъж и още веднъж да се опитва и накрая, сякаш на игра, очерта кръг, от който като лъчи се подаваха страничните линии, подобно на цветя от венец. После си легна и заспа бързо. Насън отново преживя изкачването през горите до голия купен, на който вчера почиваха с другаря си, и в низината видя да се простира милият Ешхолц и докато гледаше надолу, правоъгълникът с училищните сгради се изтегли в овал, после в кръг, превърна се във венец, а венецът започна бавно да се върти, въртеше се с все по-голяма бързина и накрая закръжи лудо, пръсна се и се разлетя в искрящи звезди.

Когато се събуди, не помнеше съня, но по-късно, при утринната разходка, майсторът го попита дали е сънувал и на Йозеф му се струваше, че наистина е преживял насън нещо лошо или вълнуващо, замисли се, припомни си съня, разказа му го и беше удивен от неговата безобидност. Магистърът слушаше внимателно. Йозеф попита:

— Трябва ли да се обръща внимание на сънищата? Те могат ли да се тълкуват?

Майсторът го погледна в очите и отвърна кратко:

— Върху всичко трябва да се внимава, защото всичко може да се тълкува. — След няколко крачки той попита бащински: — В кое училище би искал да се учиш?

При този въпрос Йозеф почервеня. Бързо и тихо той изрече:

— Мисля, във Валдцел.

Майсторът кимна:

— И аз така смятах. Нали знаеш старата поговорка: „Gignit autem artificioam…“

С още зачервено лице Кнехт допълни познатия на всеки ученик израз: „Gignit autem artificiosam lusorum gentem Cella Silvestris“ — на немски: „Валдцел пък създава изкусните играчи на стъклени перли.“

Старият го погледна сърдечно.

— Вероятно това е твоят път, Йозеф. Знаеш, че не всички приемат играта на стъклени перли. Казват: тя била заместител на изкуствата, а играчите — белетристи, на тях вече не можело да се гледа като на истински хора на духа, били само свободно фантазиращи дилетанти в изкуството. Естествено, ще видиш доколко това е вярно, може би ти самият имаш представи за играта на стъклени перли, според които очакваш повече, отколкото тя би могла да ти даде, или обратно. Че играта крие опасности, е известно. Тъкмо затова я обичаме, по безопасните пътища се пращат само слабите. Но ти никога не бива да забравяш това, което толкова често съм ти казвал: нашето предопределение е непогрешимо да схващаме противоречията, първо, именно като противоречия, после обаче като полюси от едно единство. Така е и с играта на стъклени перли. Натурите, склонни към изкуството, са влюбени в тази игра, защото чрез нея могат да фантазират, студените учени специалисти я презират, някои музиканти също, защото на тях им липсва онази степен на строга дисциплина, която отделните науки биха могли да постигнат. Е добре, с времето ще опознаеш тези противоречия и ще откриеш, че те не са противоречия на обектите, а на субектите, че например един фантазиращ художник не избягва чистата математика или логика затова, че е опознал малко от тях или би могъл да изрази, а защото инстинктивно е склонен към нещо друго. По такива инстинктивни и буйни склонности и неблагосклонности със сигурност ще можеш да откриеш дребните души. В действителност това значи, че в големите души и в превъзходните, самоуверените умове няма такива страсти. Всеки от нас е само човек, само един опит, същество, което е все на път. Но то трябва да е на път към съвършеното, да се стреми към центъра, а не към покрайнината. Запомни: можеш да се занимаваш строго с логика или с граматика и при това да си изпълнен с фантазия и музика. Можеш да бъдеш музикант или играч на стъклени перли и при това да си въплъщение на предаността към закон и ред. Човекът, който ние си представяме и желаем, чието създаване е наша цел, ще може всеки ден да заменя своята наука или изкуство, в играта на стъклени перли той ще блести с най-чиста кристална логика и в граматиката с творческа фантазия. Такива трябва да бъдем, та всеки час да могат да ни поставят на друг пост, без да се противим или объркваме.

— Смятам, че ви разбрах — каза Кнехт, — но не са ли тъкмо ония, които проявяват толкова силни предпочитания или антипатии, по-страстни натури, а другите по-спокойни, по кротки?

— Изглежда, че е така и все пак не е — усмихна се — магистърът. — За да бъдеш прилежен във всичко и всичко да владееш добре, разбира се, не ти е потребна по-малко душевна сила, замах и топлота, а повече. Това, което ти наричаш страст, не е душевна сила, а разногласие между душата и външния свят. Там, където властва страстта, не съществува по-силна жажда и стремеж, но тя е насочена към една отделна и лъжовна цел, откъдето идва и напрежението, и душната атмосфера. Който обръща най-голямата сила на стремежа си към центъра, към истинското битие, към съвършеното, той изглежда по-спокоен от страстния, защото невинаги се вижда пламъкът на неговата жар, защото той примерно при диспути не крещи и не размахва ръце. Но аз ще ти кажа: той трябва да пламти и гори.

— Ах, ако човек можеше да се формира чрез знания — извика Кнехт. — Ако би имало наука, нещо, в което човек може да вярва! Всичко си противоречи взаимно, всичко се разбягва едно през друго, в нищо няма сигурност. Всичко може да бъде тълкувано в един, а после в напълно противоположен смисъл. Цялата световна история може да бъде изложена като развитие и напредък и също така е възможно в нея да не бъде видяно нищо друго освен упадък и безсмислие. Няма ли истина? Няма ли истинско и необоримо учение?

Никога досега майсторът не бе го чувал да говори толкова разпалено. Той повървя още малко, после каза:

— Има истина, мили мой! Но учение, за каквото ти жадуваш, учение абсолютно, което само да те прави съвършен и мъдър, няма. Ти не бива още да се стремиш към едно съвършено учение, приятелю, а към себеусъвършенстване. Божественото е в тебе, не в понятията и книгите. Истината се преживява, не се преподава. Бъди готов за борби, Йозеф Кнехт, аз виждам ясно, те вече са започнали.

През тези дни Йозеф за пръв път видя магистъра, когото обичаше, в неговото всекидневие и в работата му и много се удивляваше, макар че имаше поглед само върху малка част от дневните занимания. Повече от всичко друго обаче майсторът го спечели с това, че така се грижеше за него, че го бе поканил и че сред своята работа този претоварен човек, който толкова често изглеждаше уморен, спестяваше и му посвещаваше часове, и не само часове! И ако това въвеждане в медитацията оставяше у Кнехт така дълбоко и незаличимо впечатление, то се дължеше, както по-късно той отсъди, не толкова на особено фина или своеобразна техника, а само на личността, примера на майстора. Неговите по-късни учители, при които през следващите години бе обучаван на медитация, даваха повече указания, по-точни данни, контролираха по-строго и поставяха повече въпроси, по-добре умееха да коригират. Но магистърът по музика, уверен във властта си над това момче, почти не говореше и не поучаваше, собствено той назоваваше само темите и вървеше пред него с примера си. Кнехт наблюдаваше как неговият майстор толкова често изглежда стар и съсипан, как после с полузатворени очи се вглъбява в себе си и пак отново може така спокойно, бодро, весело и приветливо да погледне, нищо не би могло да го убеди по-съкровено от този път към изворите, път от неспокойствието към спокойствието. А едно или друго от това, което магистърът искаше да му предаде със слова, Кнехт научаваше неусетно, при някоя кратка разходка или по време на хранене.

Знаем, че тогава Кнехт получил от магистъра и няколко първи загатвания и насоки за играта на стъклени перли, но неговите думи не са ни известни. Направило му впечатление, че домакинът проявява грижа и за придружителя на Йозеф, така че у него да не се засили усещането, че е някакъв придатък. Изглежда, този човек мислел за всичко.

Краткият престой в Монтпор, трите часа за въвеждане в медитацията, присъствието на курса за диригенти, няколкото разговора с магистъра значеха за Кнехт много; магистърът със сигурност бе избрал най-въздействащото време за своята кратка намеса. Поканата му имаше главно целта младежът да вземе присърце медитацията, но тази покана бе не по-малко важна и сама по себе си като отличие, знак, че го уважават и очакват нещо от него; това беше втората степен на призванието. Откриха му поглед към един вътрешен кръг; когато някой от дванадесетте майстори допуснеше толкова близо до себе си ученик от тази степен, това не означаваше само лично благоволение. Всичко което един майстор прави, винаги е повече от нещо лично.

На сбогуване двамата ученици получиха малки подаръци, Йозеф Кнехт — тетрадка с две хорални прелюдии на Бах, а другарят му — изящно джобно издание на Хораций. Когато го изпращаше, майсторът каза на Кнехт:

— След няколко дни ще узнаеш за кое училище си определен. Там ще идвам много по-рядко, отколкото в Ешхолц, но и там ние, разбира се, ще се виждаме, стига да съм здрав. Ако имаш желание, веднъж в годината можеш да ми пишеш писмо, особено за това, как протичат твоите упражнения по музика. Няма да ти е забранена и критика по отношение на твоите учители, ала на нея аз не отдавам особено значение. Предстои ти много и надявам се, ти ще оправдаеш очакванията. Нашата Касталия не бива да бъде просто елит, тя трябва да бъде преди всичко йерархия, постройка, в която всеки камък има смисъл само чрез цялото. Отвъд това цяло не води никакъв път и който се изкачва по-нагоре и получава по-големи задачи, не става по-свободен, той става само все по-отговорен. Довиждане, млади приятелю, за мен бе радост да те посрещна тук.

Двете момчета си тръгнаха, по пътя и двете бяха по-весели и по-разговорливи, отколкото когато идваха насам, няколкото дни сред друг въздух и други картини, докосването до един нов жизнен кръг, ги бяха разведрили, направили по-свободни от Ешхолц и тамошното чувство на разлъка и двойно по-жадни за промяната и бъдещето. При няколкото почивки в гората или над някоя стръмна урва в околността на Монтпор те изваждаха от джобовете си дървените флейти и на два гласа изсвирваха една или друга песен. И когато отново стигнаха до оня купен над Ешхолц, с изгледа към училището и дърветата, и на двамата им се стори, че разговорът, който бяха водили тук, отдавна е потънал в далечно минало, сега всички неща бяха придобили нов оттенък. Момчетата не си казаха нито дума, малко се срамуваха от предишните си чувства и слова, които така бързо остаряха и се лишиха от смисъл.

В Ешхолц още на следващия ден те узнаха за къде бяха определени. Кнехт отиваше във Валдцел.

Валдцел

„Валдцел пък създава изкусните играчи на стъклени перли“ — казва една стара мисъл за това прочуто училище. Сред касталийските училища от втора и трета степен то беше най-свързано с естетическото начало, това значи, ако в другите училища съвсем открито имаше превес определена наука, както например в Койперхайм класическата филология, в Порта — философското учение на Аристотел и на схоластиците, в Планвасте — математиката, във Валдцел, обратно, бе традиционна тенденцията към универсалност и побратимяване на науката с изкуствата, а върховен символ на тази тенденция беше играта на стъклени перли. Наистина и тук, както във всички други училища, играта в никакъв случай не се изучаваше официално и като задължителен предмет; но затова пък валдцелските ученици й посвещаваха времето си за свободни занимания, а градчето Валдцел беше седалище на официалната игра и на нейните съоръжения: тук се намираше прочутата зала за тържествени игри, тук беше огромният архив на играта с неговите чиновници и библиотеки и седалището на Ludi Magister. И макар тези заведения да съществуваха напълно независимо и училището да не бе тяхно подразделение, все пак тук господстваше духът им и във въздуха на селището витаеше нещо от светостта на големите официални игри. Самото градче се гордееше много с това, че е приютило не просто училището, но и играта; населението наричаше учениците студенти, а изучаващите играта и гостите при тържества, свързани с нея — лузери, изопачено от Lusores[17]. Всъщност училището във Валдцел беше най-малкото от всички касталийски училища, броят на учениците едва ли някога е превишавал шест десетици и, разбира се, това обстоятелство му придаваше нещо особено и аристократично, училището изглеждаше отличено, бе едно малко ядро вътре в елита; и тъкмо от това достопочтено училище през последните десетилетия бяха излезли много магистри и всички майстори на играта на стъклени перли. Разбира се, блестящата именитост на Валдцел в никакъв случай не беше безспорна: тук и там се изразяваше схващането, че учащите се са самомнителни естети и разглезени принцове, неспособни за нищо освен за играта на стъклени перли; понякога в повечето други училища ставаше мода да се говори за Валдцел направо със зли и горчиви думи, но тъкмо остротата на тези шеги и нападки показваше, че съществуват основания за ревност и завист. В края на краищата преместването във Валдцел имаше смисъл на известно отличие; Йозеф Кнехт знаеше това и макар да не беше честолюбив в грубия смисъл, посрещна отличието с радост и гордост.

Заедно с неколцина другари той стигна до Валдцел пеш; изпълнен от голямо очакване и готовност, премина през южната порта и изведнъж беше привлечен и омагьосан от прастарото кафяво градче и разпрострелия се нашироко някогашен Цистерциензийски манастир, който приютяваше училището. Още преди да се преоблече, веднага след посрещането и закуската в залата до портиерната на училището той сам тръгна на път, за да открие новата си родина, намери една пътека, която водеше от руините на някогашната градска стена към реката, спря се на сводестия мост, вслуша се в шума на воденичния яз, мина покрай гробището, по алеята с липи, зад високия жив плет видя и позна Vicus Lusorum, малкото обособено селище на играчите на стъклени перли: празничната зала, архива, учебните сгради, домовете за учители и гости. От един такъв дом видя да излиза мъж с облеклото на играчите на стъклени перли и си помисли, че той трябва да е някой от легендарните Lusores, вероятно дори самият Ludi Magister. Долови властната омая на тази атмосфера, всичко тук изглеждаше старо, достопочтено, свято, тегнещо от традиции, тук човек беше малко по-близо до центъра, отколкото в Ешхолц. И връщайки се от селището на играчите, Кнехт долови друга омая, може би не толкова възвишена, но не по-малко вълнуваща. Това беше малкият град, част от обикновения свят, с неговото житие и битие, с кучета и деца, с миризми на магазини и занаятчийски работилници, с брадати бюргери и пълни жени зад вратите на магазините, с играещи кресливи деца, с момичета, които хвърлят присмехулни погледи. Много неща му напомняха за далечни предсветове, за Беролфинген, а мислеше, че отдавна ги е забравил напълно. Сега дълбоките пластове на неговата душа откликваха на всичко това: на картините, звуците, уханията. Изглежда, тук го очакваше един не толкова тих, а по-пъстър й по-богат свят, отколкото бе Ешхолц.

Училището, разбира се, преди всичко беше строго продължение на предишните, макар и да се добавяха няколко нови предмета. Действително ново обаче не беше нищо друго освен обучението по медитация, но магистърът по музика му беше дал да предвкуси и това. Кнехт се поддаде на медитацията охотно, първоначално, без да вижда в нея повече от една приятно отморяваща игра. Едва малко по-късно — ние ще си припомним и това — трябва да бе открил и преживял нейната същинска и висока стойност. Директор на училището от Валдцел беше един своеобразен и всяващ някакъв страх човек, Ото Цбинден, тогава вече близо шестдесетгодишен; с неговия красив и стремителен почерк са нанесени някои записки за ученика Йозеф Кнехт, които ние видяхме. Но отначало любопитството на момчето събуждаха повече съучениците му, а по-малко учителите. С двама от тях то имаше оживени и многостранно засвидетелствани отношения. Единият, към когото се привърза още в първите месеци, беше Карло Феромонте (по-късно като заместник на магистъра по музика той зае второто по ранг място в колегията), връстник на Кнехт; нему дължим между другото една история за стила на музиката за лютня в шестнадесетия век. В училището го наричаха Оризоядеца и го ценяха като обаятелен другар в играта; приятелството му с Йозеф започва с разговори върху музиката и продължава през многогодишни общи изследвания и упражнения, за които знаем отчасти посредством редките, но богати по съдържание писма на Кнехт до майстора по музика. В първото от тези писма Кнехт нарича Феромонте „специалист и познавач на богатите орнаменти, украшения, трилери в музиката“. Той свири с него Купрен, Пърсел и други майстори от времето около хиляда и седемстотната година. В едно от тези писма Кнехт говори обстойно за упражненията и тази музика, „където в някои пиеси почти над всяка нота има и украшения. Ако така — продължава той — се свири в течение на няколко часа, само с двойни удари, силни трилери и морденти, то след това пръстите сякаш са заредени с електричество.“

Всъщност през втората или третата година от престоя си във Валдцел Кнехт напредна много в музиката, четеше и свиреше нотните записи, ключовете, съкращенията, означенията на басовете, от всички векове и стилове, сравнително плавно, и се сродяваше с царството на западната музика, доколкото тя е запазена и до наше време, по оня особен начин, който тръгва от занаятчийството, не пренебрегва грижливото съблюдаване и старанието за постигане на емоционалност и техника, за да проникне в духа. И тъкмо неговото усърдие да обхване емоционалното, старанията му за емоционалното, звуковото и изненадите за ухото в различните музикални стилове и за разгадаване на техния дух очебийно дълго го задържа да не се впусне в предварителни изследвания за играта на стъклени перли. По-късно веднъж по време на своите лекции той казва: „Който познава музиката само по извлеченията, които е дестилирала от нея играта на стъклени перли, може да бъде добър играч, но той дълго няма да стане музикант и вероятно не е никакъв историк. Музиката не се състои само от онези чисто духовни трепети и фигурации, които сме извлекли от нея, през всички столетия тя е съществувала на първо място като радост от емоционалното, от излъчването на живителното начало, от ритъма и такта, от оттенъците, дисонансите и прелестта, която се поражда от смесването на гласовете, от общото звучене на инструментите. Положително главното е духът, положително откриването на нови инструменти и изменението на по-старите, въвеждането на нови тоналности, конструкции и правила на хармония или забрани винаги е само нещо външно, един жест, така както носиите и модите на народите са нещо външно; но тези външни и емоционални белези трябва да бъдат обхванати, познати емоционално и интензивно, за да се разберат епохите и стиловете, които те съдържат. Музиката се създава с ръце и пръсти, с уста и дробове, не само с ума, и дори оня, който може да чете ноти, но не умее съвършено да свири на някакъв инструмент, не бива да участва в събеседвания върху музиката. Така и историята на музиката в никакъв случай не трябва да се разбира само като отвлечена хроника на нейните стилове, например времената на упадък на музиката остават напълно неразбираеми, а и ще останат, ако всеки път не откриваме в тях превеса, който чувственото и количественото вземат над духовното.“

Дълго време просъществува възгледът, че Кнехт бе решил да не стане нищо друго освен музикант; всички други учебни дисциплини, които се предлагаха на обикновения ученик, между тях и първото въведение в играта на стъклени перли, той пропускаше за сметка на музиката дотолкова, че към края на първия семестър училищното ръководство му поиска сметка за това. Ученикът Кнехт не се изплаши, той упорито се позоваваше, настояваше за ученическите си права. Трябва да е отговорил на ръководството така: „Ако се отказвам от официалната дисциплина, вие бихте имали право да ме укорите; но не съм ви дал никакъв повод за това. Напротив, имам право, макар че посвещавам на музиката три четвърти от цялото време, с което разполагам. Позовавам се на статута.“ Директорът Цбинден бе достатъчно умен, за да не настоява упорито. Но естествено запомни този ученик и дълго време се отнасяше към него само с хладна строгост.

Повече от година, може би близо година и половина, продължи този своеобразен период от ученическия живот на Кнехт: обикновени, но не блестящи бележки и тиха — както изглежда, след случая с директора, — и някак упорита откъснатост, никакви очебийни приятелства, но затова пък необикновено страстно усърдие в музицирането, самоотричане от почти всички незадължителни дисциплини, също и от играта на стъклени перли. Няколко черти от този младежки портрет без съмнение са белези на пубертет; вероятно в този период той среща другия пол само случайно и с недоверие; вероятно също както мнозина от Ешхолц, които не са имали сестри вкъщи, е истински свенлив. И много чете, особено немските философи: Лайбниц, Кант и романтиците, а от тях най-силно го привлича Хегел.

Сега би трябвало да се спрем малко по-подробно на оня съученик, който играе определена роля в живота на Кнехт във Валдцел, на хоспитанта Плинио Десиньори. Той беше хоспитант, това означава, че минаваше програмата на елитните училища като гост, а именно без намерението да остане за дълго в педагогическата провинция и да встъпи в ордена. От време на време идваха такива хоспитанти, разбира се, доста рядко, защото естествено възпитателните колегии никога не отдаваха особено значение на обучението на ученици, които след завършване на училището възнамеряваха да се върнат в родния дом и в света. В страната обаче имаше няколко стари патрициански фамилии, много заслужили за Касталия още от времето на основаването й, за които и до днес не бе отмрял обичаят понякога да дават един син, в случай че дарбата му отговаряше, да се учи като хоспитант в училищата на елита; това право бе станало традиция за тези няколко рода. Хоспитантите, макар във всяко отношение да се подчиняваха на същите правила, на които и учениците от елита, представляваха някакво изключение вътре в групата на учащите се дори само с това, че докато другите от година на година се отчуждаваха от родина и семейство, те прекарваха всичките си ваканции при своите, сред съучениците си винаги оставаха гости и чужденци, тъй като се придържаха към нравите и начина на мислене на родния край. Тях ги очакваха: бащин дом, светска кариера, професия и женитба и само в много малко случаи такъв един ученик — гост, обзет от духа на провинцията, влюбен в Касталия, със съгласието на своето семейство накрая можеше да влезе в ордена. Обратно, в историята на нашата страна повечето известни държавници и в младостта си са били хоспитанти и във времена, когато общественото мнение по една или друга причина се отнасяло критично към училищата на елита и ордена, те настойчиво ги защищавали.

Тъкмо такъв хоспитант беше и Плинио Десиньори, с когото малко по-младият Йозеф Кнехт се срещна във Валдцел. Той беше високонадарен младеж, блестящ, особено при речи и дебати, пламенен и някак неспокоен човек, който създаваше много грижи на директора Цбинден, защото като ученик се държеше наистина добре и не можеше да бъде укорен, но в никакъв случай не се стараеше да забрави своето изключително място като хоспитант и по възможност незабелязано да се причисли към другите, а изповядаше — откровен и готов за спорове — некасталийски, светски убеждения. Между тези двама ученици не можеше да не възникне особено отношение. И двамата бяха много даровити и с призвание, това ги побратимяваше, докато във всичко друго оставаха напълно противоположни. Би била потребна появата на един учител с необикновено голяма прозорливост и майсторство, за да извлече квинтесенцията на произтичащата от случая задача и по правилата на диалектиката все отново и отново да прави възможен синтеза върху тези противоречия. Директорът Цбинден не беше лишен от дарба и воля за това, не спадаше към учителите, за които гениите са неудобни, но в случая му липсваше най-важната предпоставка: доверието на двамата ученици. Плинио, комуто допадаше ролята на аутсайдер и революционер, беше винаги нащрек по отношение на директора; а Йозеф Кнехт за съжаление, след създалото се вече настроение заради частните му занимания, също нямаше доверие на Цбинден и никога не би се обърнал за съвет към него. Но за щастие съществуваше магистърът по музика. Към него Кнехт се обърна с молба за подкрепа и съвет и този мъдър стар музикант се зае сериозно и както ще видим, майсторски да насочва играта. В ръцете на магистъра най-голямата опасност и съблазън в живота на младия Кнехт се превърна в необикновена задача и той показа, че е дорасъл за нея. Истинската история на това приятелство-вражда между Йозеф и Плинио или върху тази музика на две теми, или диалектична игра между два духа бе следната.

Отначало естествено Десиньори бе този, който направи впечатление на съперника и го привлече. Той беше не само по-възрастният, не само по-хубавият, по-пламенният и по-разговорливият младеж, преди всичко друго той идеше „отвън“, некасталиец, човек от света, с баща и майка, чичовци и лели, братя и сестри, един, за когото Касталия с всичките й закони, традиции и идеали означаваше само етап, дял от пътя, временен престой. За този бял гарван Касталия не беше светът, за него Валдцел бе училище като всички други, за Плинио връщането в „света“ нямаше да е позор и наказание, не го чакаше орденът, а кариера, брак, политика, накратко, оня „действителен живот“, за който всеки ученик от Касталия храни тайното желание да знае повече, защото за касталиеца „светът“ е същото, каквото някога е бил за каещите се грешници и монаси: наистина нещо малоценно и забранено, но не по-малко тайнствено, изкусително, привлекателно. И сега Плинио действително не криеше своята принадлежност към света, в никакъв случай не се срамуваше, а се гордееше с нея. С едно още полумомчешко и артистично, но вече осъзнато и прието като програма усърдие той подчертаваше своеобразието си и използваше всеки повод, за да съпостави своите светски възгледи и норми с касталийските и да ги покаже като по-добри, по-верни, по-естествени, по-човешки. При това много често се позоваваше на „природата“ и „здравия човешки разум“, които противопоставяше на превратния и чужд на живота дух на училището и не пестеше находчивите остроумни отговори и гръмките думи, но беше разсъдлив и имаше достатъчно вкус, за да не се впуска в груби провокации и, общо взето, да спазва обичайните за Валдцел спокойни форми на дискутиране. Той искаше да защити „света“ и простия живот срещу „високомерно схоластичната духовност“ на Касталия, ала искаше и да покаже, че е в състояние да го направи с оръжията на противника; в никакъв случай не желаеше да бъде некултурният, който сляпо тъпче из цветната градина на духовното образование.

От време на време Кнехт се бе спирал сред някоя малка група от ученици на заден план и като мълчалив, но внимателен слушател, чийто център и оратор беше Десиньори. С любопитство, удивление и плахост Йозеф слушаше словата, изречени от този оратор, в които унищожително се критикуваше всичко, което бе светиня и авторитет за Касталия, подлагаше се на съмнение, поставяше се под въпрос или се осмиваше всичко, в което той самият вярваше. Наистина забелязваше, че далеч не всички слушатели възприемат сериозно тези речи, някои видимо дават ухо само като за шега, така както се струпват около панаирджийски оратор, често той чуваше и възражения, които иронизираха нападките на Плинио или сериозно ги оборваха. Край този Плинио обаче винаги имаше събрани неколцина, той винаги беше център, независимо дали в момента се намираше опонент, или не, винаги излъчваше привлекателност и нещо като изкушение. И така, както се случваше с другите, които вкупом заобикаляха разгорещения вития и слушаха неговите тиради с удивление или смях, стана и с Кнехт; въпреки онова чувство на плахост, дори страх, което изпитваше при подобни слова, той биваше привлечен от тях по един злокобен начин не само защото бяха забавни, не, изглежда, че те сериозно го вълнуваха. И в себе си не би се съгласил със смелия оратор, но има съмнения, за чието съществуване или вероятно зараждане е достатъчно човек само да знае, за да страда от тях. Първоначално това не беше някакво тежко страдание, а само докосване, развълнуване, едно чувство, смес от бурно влечение и неспокойна съвест.

Трябваше да дойде часът, и той дойде, в който Десиньори забеляза, че сред неговите слушатели има един, за когото думите му значат повече, отколкото възбуда и шокираща беседа или утоляване на жаждата за спор, едно мълчаливо русо момче, което беше хубаво, изтънчено, някак плахо се изчервяваше и смущаваше и което отговаряше едносрично, когато го заговореше приятелски. Явно това момче отдавна вървеше подире му, спомняше си Плинио, и мислеше сега да го възнагради и спечели напълно с един приятелски жест — с поканата следобед да го посети в стаята му. Не беше твърде лесно да завоюва това свенливо и недостъпно момче. За своя изненада Плинио трябваше да изживее как то му се изплъзна и не искаше да даде обяснения, не прие и поканата; това отново раздразни по-възрастния и от този ден той се стараеше да спечели мълчаливия Йозеф, отначало явно единствено от самолюбие, по-късно сериозно, защото прозря у него партньора, може би бъдещия приятел или тъкмо обратното. Все отново и отново виждаше Йозеф да се появя в обкръжението му и долавяше, че го слуша напрегнато, и все отново и отново плахият се оттегляше още щом той поискаше да пристъпи към него.

Това държане си имаше причините. Йозеф отдавна беше доловил, че чрез този човек го очаква нещо много важно, може би красиво, едно разширяване на хоризонтите, познание, обяснение, а може би изкушение и опасност, във всеки случай нещо, което трябваше да преодолее. Първия повей на съмнение и желание за критика, докоснал го със словата на Плинио, Йозеф сподели с приятеля си Феромонте, който почти не им обърна внимание, той заяви, че Плинио е високомерен и придаващ си важност момък, който не заслужава да го слушаш, и отново се задълбочи в музикалните си упражнения. Едно чувство подсказваше на Йозеф, че директорът е инстанцията, пред която би могъл да изложи съмненията и безпокойствата си; но след онова малко разногласие той вече нямаше сърдечна открита връзка с него, страхуваше се, че не ще бъде разбран и още повече се страхуваше, че откровението му за бунтовния Плинио накрая би могло да се схване от директора като един вид донос. В тази обърканост, която при опитите на Плинио за приятелско сближаване ставаше все по-мъчителна, той се обърна към своя благодетел и добър дух — майстора по музика — с едно много дълго писмо, което е запазено. Между другото Кнехт пише: „Все още не ми е ясно дали Плинио се надява да спечели в мое лице съмишленик или само събеседник. Вярвам в последното, защото да ме спечели за неговите схващания естествено би значело да ме изкуши към невярност и да разбие моя живот, който си е вкоренен в Касталия; нямам родители и приятели отвън, при които бих могъл да се върна, ако някога действително изпитам такова желание. Но и дори неуважителните слова на Плинио изобщо да не целят преломяване и въздействие, те събуждат у мене смут, защото, за да бъда, многоуважаеми учителю, съвсем откровен, в начина на мислене на Плинио пред мен се възправя нещо отблъскващо, на което не мога да отговоря просто с «не», то призовава един глас в мене, който понякога е твърде склонен да му даде право. Навярно това е гласът на природата и той стои в остро противоречие с моето възпитание и с добре познатите ми възгледи. Когато Плинио окачествява нашите учители и майстори като жреческа каста, а нас, учениците, като послушно кастрирано стадо, това естествено са груби и пресилени думи, но те все пак навярно съдържат някаква истина, иначе не биха ме безпокоили толкова. А Плинио може да каже толкова учудващи и обезкуражаващи неща. Примерно: играта на стъклени перли била поврат в «епохата на вестникарските литературни притурки» — просто безотговорна игра с писмената, в която уж сме разтапяли езиците на различните изкуства и науки; състояла се единствено от асоциации и играела единствено с аналогии. Или: доказателство за липсата на стойност в цялото наше духовно образование и поведение била примирената ни неплодовитост. Ние анализираме, например казва той, законите и техниките на всички стилове и времена в музиката, а сами не създаваме нова музика. Четем и тълкуваме, казва той, Пиндар или Гьоте и се срамуваме сами да съчиняваме стихове. Това са обвинения, над които не мога да се смея, а те не са и най-лошите, не и тези, които най-често ме нараняват. Лошо е, когато той казва, да речем, ние, касталийците, сме водели живот на изкуствено отглеждани пойни птички, без сами да си изкарваме хляба, без да познаваме неволята и борбата за живот, без да знаем и да искаме да знаем за онази част от човечеството, чийто труд и бедност са основа за нашия охолен живот.“ И писмото завършва с думите: „Може би злоупотребих с Вашето приятелство и доброта, Reveren-dissime[18], ала съм готов да бъда смъмрен за това от Вас. Укорете ме, възложете ми покаяние, само ще Ви благодаря. Но аз крайно се нуждая от съвет. В сегашното състояние не мога да издържа още дълго. Не ще успея да улесня насочването му към едно действително и ползотворно развитие, за това съм твърде слаб и неопитен, и най-лошото е, че не мога да се доверя на нашия господин директор и бих го направил само ако Вие изрично ми заповядате. Затова Ви обремених с нещо, което за мен почва да се превръща в голяма беда.“

За нас би бил необикновено скъп ответът на майстора на този вик за помощ, ако го имахме черно на бяло. Отговорът обаче бил даден устно. Наскоро след писмото на Кнехт Magister Musicae сам дошъл във Валдцел, за да ръководи един изпит по музика, и в дните на тамошния си престой най-добре се погрижил за своя малък приятел. Знаем това от по-късните разкази на Кнехт. Той не облекчил неговото състояние. Започнал с това, че подложил на точна проверка оценките на Кнехт в училище и особено личните му занимания, намерил тези изследвания прекалено едностранчиви, със становището си по тях дал право на директора на Валдцел и настоял още Кнехт да признае това пред него. И за поведението на Кнехт към Десиньори подсказал най-верни насоки и не си заминал, преди да обсъди и този въпрос с директора Цбинден. Последицата бива не само забележителният и незабравим за всички присъствали словесен двубой между Десиньори и Кнехт, но и едно напълно ново отношение между него и директора. Това отношение, както и преди, съвсем не било сърдечно и тайнствено, подобно на връзката с майстора по музика, но прояснено и без напрегнатост.

Ролята, която сега се падна на Кнехт, определи неговия живот за по-дълго време. Разрешиха му да приеме приятелството на Десиньори, да посреща неговото влияние и атаки без намеса или надзор от страна на учител. Но задачата, възложена от ментора, беше да защищава Касталия срещу нейните критици и да изведе на по-високо равнище различията във възгледите; между другото, това означаваше, че Йозеф трябва бързо да овладее принципите на реда, който господства в Касталия и в ордена, и непрестанно да си ги припомня. Споровете между двамата приятели-противници скоро се прочуха; тълпяха се да ги слушат. Агресивният и ироничен тон на Десиньори придобиваше изисканост, формулировките му ставаха по-строги и по-отговорни, критиката му — по-делова. Дотогава Плинио бе предпочитаният в тази борба; идваше от „света“, имаше своя опит и методи, средства за атака, а също и нещо от неговата непоколебимост, от разговорите с възрастните вкъщи знаеше всичко, което светът можеше да възрази срещу Касталия. Сега репликите на Кнехт го накараха да разбере, че той наистина познаваше света добре, по-добре, отколкото всеки друг касталиец, но в никакъв случай не бе вникнал в Касталия и нейния дух така дълбоко, както тези, за които тя беше и дом, и родина, и съдба. Той се учеше да прозира и постепенно да признае, че тук бе гост, не коренен жител, и че не само отвън, а и тук, в педагогическата провинция, имаше вековен опит и естествено разбиращи се неща, че и тук имаше традиция, дори една „природа“, която той познаваше само донякъде и чиято претенция за внимание сега се проявяваше чрез нейния говорител Йозеф Кнехт. Кнехт, напротив, за да изпълни ролята си на апологет, беше принуден с помощта на учение, медитация и самообладание да усвои и осъзнае все по-ясно и по-дълбоко това, което се изправяше да защищава. По отношение на реториката Десиньори запазваше превъзходство; освен честолюбието и пламенността на неговата природа му помагаха известна школовка в „света“ и остроумието; той умееше също, особено и при поражение, да мисли и за слушателите и да си осигури едно достойно или поне шеговито отстъпление, докато Кнехт, ако биваше поставен натясно от противника, можеше да каже: „Трябва да размисля още върху това, Плинио. Почакай няколко дни, ще ти напомня отново за него.“

И макар отношението между двамата да бе доведено до една достойна форма и дори за участниците и зрителите диспутите да бяха вече неотменен елемент от тогавашния училищен живот във Валдцел, то за Кнехт бедата и противоречието едва ли ставаха по-леки. Подкрепян чрез високото доверие и отговорността, която му бе възложена, той овладяваше задачата и доказателство за силата и добрата същина на неговата природа бе, че я реши без видимо увреждане. Дълбоко в себе си обаче може би страдаше много. И когато прие приятелството на Плинио, направи това не само заради предразполагащия към себе си остроумен другар, заради обиграния в света и в ораторството Плинио, а не по-малко и заради оня чужд мир, който неговият приятел и противник представляваше и който се учеше да познава или долавя във фигурата, в думите и жестовете му, оня така наречен „реален“ свят, в който имаше нежни майки и деца, гладуващи хора и бедни къщи, вестници и изборни борби, оня примитивен и едновременно изтънчен свят, в който Плинио се завръщаше през всички ваканции, за да посети родителите, братята и сестрите си, да ухажва момичета, да присъства на работнически събрания или да бъде гост в благороднически клубове, докато Кнехт оставаше в Касталия, пътешестваше с другарите си, къпеше се, упражняваше ричеркарите на Фробергер или четеше Хегел.

За Йозеф се разбираше от само себе си, че принадлежи към Касталия и по право води живот на касталиец, живот без семейство, без каквито и да е приказни и развлечения, без вестници, но живот и без нужда и глад — впрочем нали и Плинио, който можеше така настойчиво да обвинява учениците от елита, че съществуват като търтеи, никога досега не е гладувал и не си е печелил хляба сам. Не, светът на Плинио не беше по-добрият и по-правилният. Но той съществуваше, имаше го и беше, както се знаеше от световната история, съществувал винаги и винаги е бил подобен на това, което е днес, и много народи не са познавали друг свят освен този, не са знаели нищо за елитни училища и педагогическа провинция, за орден, майстори и игра на стъклени перли. По цялата земя по-голямата част от хората не живеят така, както се живее в Касталия, а по-просто, по-примитивно, по-застрашено, по-беззащитно и неустроено. И този примитивен свят е вроден у всеки човек, долавящ следата му и в собственото си сърце, едно любопитство и тъга по нещо, и състрадание. Задачата беше да бъдеш справедлив към него, да му запазиш известно право на родина в собственото си сърце и въпреки това да не се връщаш назад. Защото редом и над него имаше втори свят — касталийският, духовният, изкусният, един подреден, защитен свят, който изисква постоянен надзор и упражнение — съществуваше йерархията. Да й се служи, но без да се накърнят правата на другия свят или дори той да се презира и да се поглежда с едно око към него, без някакви неясни изисквания или носталгия, тъй трябва да е правилно. Та нали малкият касталийски свят служи на големия, на другия, дава му учители, книги, методи, грижи се за запазване чистотата на духовните дейности и морала и е открит като школа и убежище за малцина от хората, чието предопределение, изглежда, е да посветят живота си на духа и на истината. Но защо тези два свята не живеят привидно хармонично и братски редом и един в друг, защо човек не може да ги обгърне и съедини в себе си?

Веднъж едно от редките посещения на майстора по музика съвпадна с времето, когато Йозеф, уморен и изтощен от възложената му задача, полагаше големи усилия да запази равновесие. От няколко намека на момчето майсторът можа да заключи това и го прочете далеч по-ясно от неговия пренапрегнат израз, от неспокойния поглед, от общата му нервност. Той постави няколко проверочни въпроса, натъкна се на неохота и задръжки, отказа се от въпросите и сериозно загрижен, го взе в една от стаите за упражнения под предлог, че иска да сподели с него някакво малко музикално-историческо откритие. Накара го да донесе клавикорд и да го настрои и дълго го залисва с частна лекция за възникването на сонатната форма, докато ученикът позабрави своите беди, отпусна се и се поддаде, с благодарност заслуша словото и свиренето му. Магистърът търпеливо изчака Йозеф да се върне към състояние, в което с готовност би възприемал, тъй като още не го виждаше у него. И накрая, когато това пролича, изсвири една соната на Габриели, стана, тръгна бавно из малката стая и заразказва:

— Някога, преди много години, тази соната ме занимаваше особено. Беше още по времето на моето свободно следване, още преди да бъда назначен за учител, а сетне, по-късно, за майстор по музика. Тогава имах амбицията да създам история на сонатата от нов зрителен ъгъл, но настъпи време, когато не само не можех да напредвам, а все повече и повече взех да се съмнявам дали изобщо всички тези музикални и исторически изследвания имат стойност, дали действително са нещо повече от празна игра за безделници и някакъв измамно-блестящ, духовно-артистичен заместител на истинския, пълнокръвния живот. Накратко, аз трябваше да преодолея една от кризите, при които всяко изследване, всяко духовно усилие, целият дух изобщо ни изглежда съмнителен и обезценен, криза, в която сме склонни да завиждаме на всеки орач в нивата, на всяка любовна двойка в здрача или на всяка птичка, запяла на дървото, на всеки щурец, който свири в лятната трева, защото те ни се виждат толкова естествени, живеещи толкова пълно и щастливо, нали не знаем нищо за техните неволи и трудности, за опасностите и страданията в живота им. С една дума, аз почти бях загубил равновесие, това не бе приятно състояние, то беше дори много трудно поносимо. Наумявах си най-чудновати възможности за бягство и избавление, замислях да отида в света като музикант и да свиря по сватби танци за гостите и ако, както в старите романи, при мен би се явил чужденец, който набира наемници, и би ме поканил да облека някаква униформа и да постъпя в каквато и да е войска и да я последвам в каквато и да е война, бих тръгнал. И се случи така, както често става в подобни състояния: бях се объркал толкова много, че сам нямаше да се оправя, нуждаех се от помощ. — Магистърът постоя минута неподвижно, усмихна се на себе си. После продължи: — Естествено имах наставник, както е предписано, и естествено беше по-разумно и по-правилно, а и мой дълг да поискам съвет от него. Но, Йозеф, понякога се случва така: когато човек има трудности и се е отклонил от пътя и му е най-необходимо да се поправи, тъкмо тогава, напротив, не изпитва ни най-малкото желание да се върне към обичайния коловоз и да потърси логичното подобрение. Моят наставник не беше доволен от доклада ми за последното тримесечие, беше ми направил сериозни бележки, аз обаче мислех, че съм на път към нови открития или гледища и до известна степен бях засегнат от възраженията му. С една дума, не исках да отида при него, не исках да наведа смирено глава и да призная, че е бил прав. И на другарите си не желаех да се доверя, но в нашата среда имаше един особняк, когото само бях виждал и чувал, учен, занимаващ се със санскрит, с прозвището Йогата. В един час, когато състоянието ми беше вече непоносимо, отидох при този човек, чиято малко странна и самотна фигура бях осмивал толкова често, колкото и тайно й се бях удивлявал. Потърсих го в килията, исках да му говоря, но го заварих, вглъбен в себе си, да седи в ритуална индийска поза — беше недосегаем, — леко се поклащаше, усмихвайки се, в една съвършена откъснатост, не можех да направя нищо, освен да стоя до вратата и да чакам, докато той излезе от вглъбеността си. Това трая много дълго, трая час или два, накрая аз се уморих и се отпуснах на пода; седях там, облегнат на стената, и продължавах да чакам. Най-сетне видях мъжа бавно да се пробужда, той леко раздвижи глава, изопна рамене и отново бавно разтвори кръстосаните си крака, а като понечи да стане, погледът му падна върху мене.

— Какво искаш? — попита той.

Изправих се и казах, без изобщо да бях обмислил и без всъщност да знаех какво казвам:

— Сонатите на Андреа Габриели.

Той се изправи съвсем, покани ме да седна на неговия единствен стол, а сам се настани на края на масата и попита:

— Габриели? Какво ти е направил той с неговите сонати?

Започнах да му разказвам какво ми се е случило, да му изповядвам какво е състоянието ми. Той ме разпита подробно, това ми изглеждаше педантично, за моята история, за изследванията ми върху Габриели и сонатата, искаше да знае кога ставам, колко дълго чета, по колко време свиря, в какви часове се храня и лягам да спя. Доверих му се, дори се натрапих, така че трябваше да търпя и отговарям на въпросите му, но те ме засрамваха, те все по-неумолимо стигаха до подробности; така се анализираше моят духовен и морален живот от последните седмици и месеци. После той, йогата, внезапно замълча, а като и от това не разбрах нищо, потрепна с рамене и каза:

— Не виждаш ли сам къде ти е грешката?

Не, аз не можех да я видя. И учудващо точно той прецени всичко, каквото беше измъкнал с въпросите си от мене, назад, чак до първите признаци на преумора, неохота и духовно пресищане, и изтъкна, че това можело да се случи само на онзи, който се занимава твърде свободно и неудържимо, че за мен било крайно време с чужда помощ да възвърна загубения контрол над себе си и своите сили. Трябвало, така ми посочи той, щом вече съм си позволил свободата да се откажа от редовните упражнения по медитация, най-малкото, веднага след първите лоши последици да си спомня за този пропуск и да се поправя. И той имаше пълно право. Не само отдавна бях изоставил медитацията, нямах време, все ми липсваше и желание, бях разсеян или изцяло погълнат от занимания и свръхнапрегнат, с времето дори съвсем престанах да съзнавам моя отдавнашен греховен пропуск и сега, когато бях почти съсипан и отчаян, едва сега, друг трябваше да ми го напомни. И всъщност тогава най-голямата ми мъка бе да се изтръгна от това състояние, трябваше да се върна към началните упражнения по медитация и единствено така постепенно отново да придобия способността за съсредоточаване и вглъбяване. — Магистърът завърши разходката си из стаята с една лека въздишка и думите: — Ето какво ми се случи тогава, дори и днес малко се срамувам да говоря за това. Но е така, Йозеф, колкото повече изискваме от себе си или колкото повече изисква от нас някоя временна задача, толкова повече трябва да разчитаме на извора на сили, който ни открива медитацията, на непрестанно възобновяваното примирение между дух и душа, зная още няколко примера за това: колкото по-интензивно ни поглъща една задача и ту ни възбужда и насърчава, ту ни уморява и потиска, толкова по-лесно може да се случи да занемарим този извор, така както при упорита умствена работа лесно сме склонни да изоставим тялото и грижите за него. Всички истински велики мъже от световната история или са владеели медитацията, или поне несъзнателно са намирали пътя натам, накъдето ни води тя. Другите — най-надарените и най-силните — накрая всички са търпели крушение, бивали сразени, защото задачата или честолюбивата им мечта така ги завладявала, че ставали като обсебени от зъл дух, загубвали способността винаги да се откъсват и разграничават от текущото. Е да, ти знаеш това, нали то се научава още при първите упражнения. Неумолима истина е. Колко неумолима е, се вижда едва когато човек загуби пътя.

Този разказ имаше толкова силно въздействие върху Йозеф, че той долови опасността, в която сам бе затънал, и с нова всеотдайност се подложи на упражненията. Неизгладимо впечатление му направи това, че майсторът за пръв път откри пред него част от своя дълбоко личен живот, от младостта и студентските си години; за пръв път му стана ясно, че и един полубог, един майстор, някога е бил млад и е могъл да поеме по измамни пътища. Благодарен прие доверието, което уважаваният учител му засвидетелства с признанието си. Човек може да се заблуди, умори, сгреши, да наруши предписания и все пак да превъзмогне всичко, да намери пътя и накрая дори да стане магистър.

И Кнехт преодоля кризата.

През тези две-три години във Валдцел, докато траеше приятелството между Плинио и Йозеф, училището съпреживя зрелищността на тази борческа дружба като драма, в която всеки вземаше малко участие — от директора до най-младите ученици. Кнехт и Десиньори въплъщаваха двата свята, двата принципа, всеки подтикваше другия, всеки диспут се превръщаше в тържествено и представително състезание, което засяга всички. И както Плинио се връщаше с нови сили след всяко посещение през ваканциите, след всяка прегръдка на своята родна земя, така Йозеф от всеки размисъл, от всяко четиво и упражнение по медитация, от всяка среща с Magister Musicae извличаше нови сили и ставаше все по-подходящ представител и защитник на Касталия. Някога, още като дете той преживя първото си призвание. Сега позна второто и тези години изковаваха и извайваха в него образа на съвършения касталиец. Отдавна бяха минали първите му уроци по играта на стъклени перли и през ваканциите вече започна, под контрола на един от ръководителите на играта, да нахвърля собствени игри. Едва тук той откри един от най-изобилните извори за радост и вътрешно успокоение; след неговите ненаситни упражнения по чембало и клавикорд с Карло Феромонте нищо не му действаше така благотворно, не можеше да го ободри, да му вдъхне сили, упование, щастие, както тези първи прониквания в звездния свят на играта на стъклени перли.

И тъкмо от ония години произлизат стиховете на младия Йозеф Кнехт, запазени в препис на Феромонте; напълно възможно е да са били много повече от стигналите до нас и трябва да се предположи, че и тези стихотворения — най-ранното възниква, преди Кнехт да бъде въведен в играта на стъклени перли — са му помогнали да осъществи своята роля и издържи в онези трудни времена. В тези отчасти изкусни и отчасти видимо бързо нахвърлени стихове всеки читател ще открие тук и там дълбокия потрес и кризата, която Кнехт изживя тогава под влияние на Плинио. В някои стихове звучи дълбоко неспокойство, глъбинно съмнение в себе си и в смисъла на своето съществуване, докато в стихотворението „Игра на стъклени перли“ благочестивата всеотдайност изглежда постигната. Всъщност тук е съхранено и известно признание към света на Плинио, един бунтовен изблик срещу някои вътрешни касталийски закони, още със самия факт, че тези стихове са написани и дори при случай показвани на много другари. Защото, ако в Касталия изобщо бил внушаван отказ от създаването на художествени произведения (дори и музикалните продукции там били познати и търпени само във формата на стилистично, строго определени упражнения по композиция), то съчиняването на стихове минавало за напълно невъзможно, крайно смешно, било смятано и за най-неприлично. Следователно тези стихове не са забавна, безвкусно разкрасена играчка; бил потребен силен порив, за да отприщи това творчество, към който спада и непоколебимата смелост човек да напише подобни стихове и да държи на изповяданото в тях.

Не бива да се премълчи, че под влияние на своя противник и Плинио Десиньори значително се преобразява и развива, и то не само в смисъла на школовка, която облагородява неговите методи на борба. В онези години на учение, по време на дружеския и напрегнат обмен на мнения, той вижда своя партньор непрекъснато да се издига и развива като съвършен касталиец, в образа на приятеля пред него все по-ясно и живо се възправя духът на провинцията и също както той сякаш довежда другия до известна степен на кипене и го заразява с атмосферата на своя свят, сам диша въздуха на Касталия, поддава се на нейните чар и влияние. През последната учебна година, подир двучасов диспут върху идеалите и опасностите на монашеството, който те водят в присъствието на висшия клас по игра на стъклени перли, Йозеф взема на разходка Десиньори, който пътем прави признанието, въведено от нас по писмо до Феромонте: „Аз естествено отдавна зная, че ти не си най-благочестивият играч на стъклени перли и светецът на провинцията, чиято роля отлично изпълняваш. Всеки от двама ни стои на място, което в една борба е застрашено отвред, и всеки от нас също така добре знае, че това, срещу което се бори, има право на съществуване и своя неоспорима стойност. Ти стоиш на страната на върховното издигане на духа, аз на страната на естествения живот. В нашата борба ти се научи да проследяваш опасностите от естествения живот и да ги вземаш на прицел; твое задължение е да посочиш как естественият, простият живот, без духовно целомъдрие, води към блатото и животинското и би отвел още по-назад. А аз трябва отново и отново да напомням колко дързък, опасен и накрая неплодоносен би бил животът, поставен единствено на основата на духовното. Добре, всеки защищава това, в чието първенство вярва, ти духа, аз — природата. Но не се сърди, понякога, така ми се струва, ти действително и наивно ме смяташ едва ли не за враг на вашата касталийска същност, човек, за когото вашите изследвания, упражнения и игри поначало значат само лудория, макар по една или друга причина за известно време да участва в тях. Ах, мили мой, колко много се заблуждаваш, ако действително вярваш в това! Искам да ти призная, че изпитвам наистина безумна обич към вашата йерархия, че тя често ме очарова и привлича, както самото щастие. Искам да ти призная също, че преди месеци, когато за някое време бях в дома на моите родители, в едно обяснение с баща ми се наложих и постигнах той да ми разреши да остана в Касталия и да встъпя в ордена, в случай че в края на учението ми това бъде мое желание и решение; и аз бях щастлив, когато най-после той даде съгласието си. Но сега то няма да ми послужи, разбрах го съвсем наскоро. О, не, не съм изгубил влечението си! Все повече и повече обаче прозирам: за мен оставането тук при вас би значело бягство, порядъчно, може би благородно бягство, но все пак бягство. Ще се върна и ще бъда светски човек. Но светски човек, който остава благодарен на Касталия, един, който ще продължи да прави някои от вашите упражнения и всяка година ще празнува с вас при голямата игра на стъклени перли.“

С дълбоко вълнение Кнехт споделя това признание на Плинио с приятеля си Феромонте. И към разказа си в същото писмо добавя думите: „За мен, музиканта, това признание на Плинио, към когото невинаги съм бивал справедлив, беше като музикално преживяване. Противоречието свят и дух, или противоречието Плинио и Йозеф, от борбата между два непримирими принципа пред очите ми се сублимира в един концерт.“

Когато Плинио завърши четиригодишния курс на обучение и трябваше да се върне вкъщи, той поднесе на директора на училището писмо от своя баща, който канеше Йозеф Кнехт за ваканцията. Това беше необикновено дръзка претенция. Наистина, и не съвсем рядко, се разрешаваше отпуск за пътуване и престой извън педагогическата провинция, но преди всичко с учебна цел, във всеки случай като изключение и само за по-възрастните и утвърдени като добри учащи се, никога обаче за ученици. Директорът Цбинден сметна поканата, тъй като тя произлизаше от толкова високоуважаван дом и човек, достатъчно важна, за да не я отклони сам, а я представи на възпитателната колегия, която незабавно отговори с едно кратко „не“. Приятелите трябваше да се сбогуват.

— И по-късно отново ще направим опит с поканата — каза Плинио, — някога все ще ни се удаде. Трябва да се запознаеш с бащината ми къща и моите близки и да видиш, че и ние сме човеци, а не просто някакъв измет от светски хора и търгаши. Ти много ще ми липсваш. И гледай, Йозеф, бързо да се издигнеш в тази сложна Касталия; ти действително си много подходящ за член на йерархията, но според мене повече за бонза, отколкото за послушник, напук на твоето име. Предричам ти голямо бъдеще, един ден ще станеш магистър и ще се числиш към сиятелствата.

Йозеф го изгледа тъжно.

— Шегувай се — каза той, борейки се с вълнението на раздялата. — Не съм толкова честолюбив, колкото си ти. И ако някога стигна до каквато и да е длъжност, ти отдавна вече ще си президент или кмет, университетски професор или член на министерски съвет. Мисли с приятелско чувство за нас, Плинио, и за Касталия, не се отчуждавай съвсем! При вас отвъд има и някои хора, които знаят за Касталия нещо повече освен шегите, разнасяни за нея там.

Те си стиснаха ръцете и Плинио замина.

През последната година около Йозеф във Валдцел настана затишие, изведнъж приключи неговата представителна и трудна функция на значително изявила се обществена личност. Касталия вече не се нуждаеше от защитник. Тази година Кнехт посвети свободното си време предимно на играта на стъклени перли, която все повече и повече го привличаше. Тетрадчицата от онова време с бележки за значението и теорията на играта започва с изреченията: „Целостта на живота, на физическия, както и на духовния, е един динамичен феномен, от който играта на стъклени перли всъщност обхваща само естетическата страна и при това я обхваща предимно във вид на ритмични процеси.“

Години на следване

Йозеф Кнехт бе вече почти двадесет и четири годишен. Със завършването на занятията във Валдцел приключваха ученическите му години и започваше времето на неговото свободно следване. С изключение на невинните момчешки дни в Ешхолц, те явно бяха най-веселите и най-щастливите в неговия живот.

Винаги има нещо действително поновому чудно и вълнуващо красиво в лутащото се влечение за открития и завоевания на младеж, който за пръв път, свободен от училищна принуда, се устремява към безкрайните хоризонти на духовното, за когото още никоя илюзия не се е разсеяла, не е възникнало никакво съмнение нито в собствените способности за безкрайна отдаденост, нито в безграничността на духовния свят. Тъкмо за младежи със заложби, каквито имаше Йозеф Кнехт, които не са тласнати отрано чрез един-единствен талант към съсредоточаване в определена специалност, а според същината си се насочват към цялост, към синтез и универсалност, тази пролет на свободно следване нерядко бе време на пълно щастие, дори на опиянение; без предишната дисциплина от училището на елита, без душевната хигиена на упражненията по медитация и без деликатния надзор от страна на възпитателната колегия, за такива дарования тази свобода би могла да бъде тежка опасност и за мнозина да стане гибелна съдба, както се случва с безброй големи таланти във времената преди нашия днешен ред, в предкасталийските столетия. През известни периоди университетите от онова правреме просто гъмжат от млади фаустовски натури, които плуват с опънати платна в откритото море на науките и академичната свобода и претърпяват всички корабокрушения на необуздания дилетантизъм; нали самият Фауст е прототип на гениалния дилетант и на неговия трагизъм. Сега в Касталия духовната свобода на следващите бе неизмеримо по-голяма, отколкото била някога в университетите от ранните епохи, защото възможностите, предоставени за изследвания, с които се разполагаше, бяха много по-богати, освен това в Касталия напълно липсваха влиянието и ограничението на материалните съображения, на честолюбието, страховете, бедността на родителите, изгледите за прехрана и кариера и тъй нататък. В академиите, семинарите, библиотеките, архивите, лабораториите на педагогическата провинция всеки студент, що се отнася до неговия произход и изгледи за бъдеще, бе поставен на съвършено равна нога; йерархията се градеше само върху интелектуалните заложби, характера и качествата на учащите се. В материално и духовно отношение, напротив, повечето от свободите, изкушенията и опасностите, на които ставаха жертва много даровити хора в светските висши училища, в Касталия не съществуваха; ала и тук още дебнеха опасност, дяволщина и заслепение — достатъчно, — къде ли пък човешкото съществование е свободно от тях? Но касталийският студент все пак имаше някои възможности да избегне прегрешението, разочарованието и гибелта. Нему не щеше да се случи нито да се отдаде на пиянство, нито да погуби младежките си години поради шумните или тайните съзаклятнически обичаи на студентските корпорации, както известни студентски поколения от стари времена, и още: един ден той нямаше да направи откритието, че зрелостното му свидетелство е заблуда, че едва в течение на следването си се натъква на празноти в досегашното си образование, които трябва да запълва; редът на Касталия го пазеше от тези злини. И опасността да се пилее с жени или в спортни изстъпления не беше толкова голяма. Що се отнасяше до жените, то касталийският студент не познаваше нито брака с неговите изкушения и заплахи, нито предвзетото благонравие на някои предишни епохи, което принуждава студентите или към полов аскетизъм, или ги тласка към повече или по-малко продажни улични жени. И тъй като за кастилиеца нямаше брак, то нямаше и морал на любовта, насочена към брака. И тъй като за касталиеца нямаше пари, а и почти никаква собственост, за него не съществуваше и продажността на любовта. За провинцията беше обичайно бюргерските дъщери да не се женят толкова рано и в годините преди брака за тях един студент или учен бе особено желан като любим; той не питаше за произход и имот, привикнал беше да поставя най-малкото наравно духовните и виталните способности, имаше повече фантазия и чувство за хумор и трябваше, понеже нямаше пари, повече от другите да внася като залог себе си. В Касталия любимата на студент не познаваше въпроса: „Ще ме вземе ли?“ Не, той нямаше да се ожени за нея. Макар фактически и това вече да бе ставало; понякога, в редки случаи, студенти от елита по пътя на женитбата се връщаха назад към бюргерския свят и се отказваха от Касталия и принадлежността си към ордена. Но в историята на училището и ордена тези няколко случая на отцепничество едва ли играят друга роля освен на куриози.

Степента на свобода и самоопределение, в която след подготвителните училища за учениците от елита бяха открити всички области на науката и изследването, всъщност бе много висока. Свободата им се ограничаваше, доколкото дарованията и интересите им поначало не бяха по-тесни, само чрез задължението всеки от свободно следващите редовно да представя на полугодие образец от своя план за проучвания, чието осъществяване колегията тактично надзираваше. За надарените богато и проявяващи многостранни интереси, а към тях принадлежеше и Кнехт, през първите няколко години на следването им тази особено широка свобода бе нещо чудно примамливо и прекрасно. Тъкмо на студентите с многостранни интереси колегията предоставяше едва ли не райска свобода, когато не се израждаше в шляене; студентът можеше по собствено желание да се запознае с всички науки, една след друга да смесва области на знанието, едновременно да се увлича в шест или осем науки или още отначало да се придържа към един по-тесен избор; освен спазването на общите, валидни за провинцията и ордена морални норми, от него не се изискваше нищо повече, само веднъж в годината трябваше да удостовери слушаните лекции, прочетеното и работата в институтите. По-точен контрол и проверка на постиженията му започваше едва тогава, когато той посещаваше специалните курсове и семинари, към които спадаха и тези на играта на стъклени перли и на музикалната консерватория; тук естествено всеки студент можеше да положи определените изпити и да се подчини на изискванията на ръководителя на семинара, както се разбира от само себе си. Но никой не го задължаваше за този курс, той можеше семестри и години наред, както пожелае, да седи само в библиотеките и да слуша лекции. Студентите, които дълго време не се свързваха с една-единствена област на знанието, наистина забавяха приемането си в ордена, но към техните странствания из всички възможни науки и начини на изследване се отнасяха с голямо търпение и дори ги насърчаваха. Наред с високо моралното държане от тях не се изискваше друго постижение, освен всяка година да съчиняват по едно животоописание. На този стар и често осмиван обичай дължим три животописа, създадени от Кнехт по време на следването му. Тук не говорим, какъвто е случаят с възникналите във Валдцел стихотворения, за истински непринудена и поверителна, дори тайна и повече или по-малко забранена литературна дейност, а за обикновена и сдържана. Още в най-ранните времена на педагогическата провинция става обичай по-младите студенти, а това значи неприетите в ордена, от време на време да създават един особен вид съчинение или упражнение по стилистика, а именно така наречените животоописания, схващани като измислени и върнати назад в която и да е епоха автобиографии. Ученикът получаваше задачата да се пренесе в средата, културата и духовния климат на някакво далечно време и да си измисли съответстващо на тях житие; според годините и морала се предпочитаха ту императорският Рим, Франция от седемнадесетия век или Италия от петнадесетия, ту Атина на Перикъл или Австрия по времето на Моцарт, а на филолозите бе присъщо да пишат романа на своя живот на езика на страната и в стила на времето, в което се разиграваше; понякога имаше крайно виртуозни животоописания в канцеларския стил на папския Рим от хиляда и двестотнатата година, на монашески латински, на италиански в стила на „Сто новели“, на френския език на Монтен или на немския барок на „Лебеда от Боберфелд“[19]. Тук във волна форма, в една игра, продължаваше да живее остатък от старата азиатска вяра за прераждането и преселението на душата; всички учители и ученици бяха подвластни на представата, че сегашното тяхно съществуване може да бъде предшествано от по-ранно в други тела, в други времена, при други условия. Разбира се, това не беше вяра в строгия смисъл, а още по-малко учение; то бе едно упражнение, игра на силите на въображението, посредством която възприемаш собственото „аз“ в променени условия и среда. При това се упражняваха, както при многото семинари по стилистика и толкова често в играта на стъклени перли, внимателно да проникват в далечни култури, отминали времена и страни, учеха се да гледат на собствената си личност като на маска, като на тленно одеяние на една ентелехия. Обичаят да се създават такива животописи имаше своето очарование и някои предимства, иначе той не би могъл да се запази толкова дълго. Впрочем числото на студентите, които не само вярваха в идеята за превъплъщението, повече или по-малко, а и в истинността на своите собствени, измислени жития, съвсем не беше незначително. Защото повечето от тези въображаеми прасъществования естествено бяха не само стилистични упражнения и исторически студии, а и мечтани или преувеличени автопортрети. Създателите на повечето животоописания се рисуваха в онези костюми и характери, явяването и осъществяването в които им бе желание и идеал. По-нататък от педагогическа гледна точка тези животоописания не бяха лоша идея, а един допустим разлив за поетическия устрем на младостта. И макар от поколения същинското, сериозно поетизиране да беше забранено и заменяно отчасти с науките, отчасти с играта на стъклени перли, то младежкият порив към изкуство, към художествено творчество пак не бе заглушен. В животоописанията, които често се разширяваха до малки романи, този порив намираше едно открито поле за изява. Възможно бе при това някои съчинители да правеха първите си крачки в страната на себепознанието. Между другото, често се случваше студентите да използват своите животописи за критични и революционни нападки срещу съвременния свят и Касталия, към което учителите обикновено проявяваха благосклонно разбиране. Освен това тези съчинения, тъкмо по времето, когато студентите се радваха на по-голяма свобода, неподложени на строг контрол, бяха много показателни за преподавателите и им даваха изненадващо ясни сведения за духовния и морален живот, за състоянието на авторите.

Запазени са три такива животописа от Йозеф Кнехт, ще ги приведем дословно и ги смятаме за навярно най-скъпоценната част на нашата книга. Възможни са известни предположения дали той е написал само тези три животоописания, дали едно или друго не е загубено. Определено знаем само, че след предаването на неговия трети „Индийски животопис“ канцеларията на възпитателната колегия препоръчала на Кнехт за възможното бъдещо животоописание да избере исторически по-близка и по-богато документирана епоха и да положи по-голямо старание за историческите подробности. От разкази и писма знаем, че после всъщност той се занимава с предварителни изследвания за животопис от осемнадесетото столетие. В него възнамерява да се представи като швабски теолог, който по-късно заменя църковната служба с музиката, ученик е на Йохан Албрехт Бенгел, приятел на Йотингер и за известно време гостува в братството на Цинцендорф. Знаем, че тогава прочита и си води бележки върху много стари, отчасти отвлечени литературни произведения за конституцията на църквата, за пиетизма и Цинцендорф, за литургиите и църковната музика от онова време. Знаем, че тогава Кнехт е истински влюбен в магическата фигура на прелата Йотингер, че изпитва искрена любов и дълбоко уважение към магистър Бенгел — сам преснема неговия портрет и известно време той стои на работната му маса, и честно се старае справедливо да оцени Цинцендорф, който колкото го интересува, толкова го отблъсква. Накрая обаче той изоставя тази работа, доволен от това, което научава при нея, ала обявява, че не е в състояние да я превърне в животоописание, защото се е отдал на прекалено много единични изследвания и събрал подробности. Това изказване ни дава пълно право в приведените тук три животописа да виждаме повече творения и изповеди на поетична натура и благороден характер, отколкото работи на учен, с което нямаме намерение да ги подценим.

За Кнехт обаче сега към свободата на ученика, комуто бе позволено сам да избира предмета на изследванията си, се прибавяха и други свободи и едно отслабване на напрежението, та нали той не бе само питомец като всички други, не само се подчиняваше на реда и строгата школовка, на точното разпределяне на времето през деня, грижовния контрол на преподавателите, тегнеше му и всичко усилно за ученика от елита. Заедно с това и свръх всичко чрез отношението си към Плинио той стана изпълнител на една роля и носител на отговорност, която отчасти го подтикваше интелектуално и душевно да стигне до границата на възможното и отчасти го обременяваше с тази дейна и едновременно представителна роля, с отговорност, която всъщност надвишаваше годините и силите му и често, достатъчно застрашен, можеше да я овладее само чрез свръхволева сила и дарование, а и без могъщата подкрепа отдалеч на магистъра по музика изобщо не би могъл да я изведе докрай.

Намираме го, почти двадесет и четири годишен, в края на своите необикновени учебни години във Валдцел много зрял за възрастта си и някак пренапрегнат, но за учудване видимо с ненакърнено здраве. Не знаем от непосредствени свидетелства колко дълбоко цялата му същност е погълната от тази роля и това бреме и доведена почти до изнемога, подозираме го обаче, разглеждайки начина, по който той се ползва от свободата, за която жадува силно в първите години след завършване на училището. Кнехт, който през последната си учебна година стои на толкова представително място и до известна степен вече принадлежи към обществеността, веднага и напълно се оттегля от нея. Когато търсим следите от тогавашния му живот, добиваме впечатлението, че с най-голямо удоволствие би се скрил и че никоя среда и общество не му изглеждат достатъчно безобидни и никоя форма на съществуване достатъчно изолирана. Така и на няколкото дълги и бурни писма на Десиньори първоначално отговаря накратко и с неохота, а после изобщо ги оставя без отговор. Прочутият ученик Кнехт изчезва и вече не може да се намери; само във Валдцел продължава да цъфти неговата слава и с времето се превръща почти в легенда.

Така в началото на студентските години поради посочените причини той избягва във Валдцел и оттук следва и временният му отказ от по-напредналите и висшите курсове по играта на стъклени перли. Въпреки това, а то значи, макар повърхностният наблюдател да би могъл да установи тогава очебийно изоставяне на играта от страна на Кнехт, знаем, че, напротив, целият привидно капризен и несвързан, във всеки случай наистина необичаен ход на неговото свободно следване е повлиян от играта на стъклени перли и го връща назад към и в служба на нея. Ще се разпрострем малко по-подробно върху това, тъй като този ход е характерен; Йозеф Кнехт използва своята свобода да следва по най-чудноват, най-своеобразен начин, по един изумителен, младежки гениален начин. През годините във Валдцел, както е обичайно, той преживява официалното въвеждане в играта на стъклени перли и повторителния курс; сетне в течение на последната учебна година, в кръга на приятелите си, вече има славата на добър играч, привлекателната сила на играта на игрите го обзема така властно, че след завършването на един по-нататъшен курс още като ученик от елита го приемат във втората степен на играчите, което означава наистина рядко отличие.

Няколко години по-късно, при официалния повторителен курс, Кнехт споделя с един от другарите си, със своя по-сетнешен помощник Фриц Тегулариус, едно преживяване, решило не само неговото определяне като играч на стъклени перли, но оказало голямо въздействие и върху хода на следването му. Писмото е запазено, пасажът гласи: „Нека ти припомня един определен ден и определена игра от онова време, когато двамата бяхме в една и съща група и толкова усърдно разработвахме първите си диспозиции за играта на стъклени перли. Ръководителят на нашата група ни даваше различни предложения и ни бе предоставил за избор всякакви теми; едва бяхме стигнали до трудния преход от астрономия, математика и физика към езиковите и исторически науки, а ръководителят беше виртуоз в изкуството да поставя уловки нам, любопитните новаци, и да ни примамва към поледицата на недопустими абстракции и аналогии, да пробутва изкусителни играчки от етимологията и сравнителното езикознание и му доставяше удоволствие, ако някой от нас се подхлъзнеше. Брояхме дължината на гръцките срички до изнемога и тогава изведнъж сякаш загубвахме почва под краката си, когато се изправехме пред възможността, не, пред необходимостта да тактуваме ударенията, а не стъпките. И все по този начин. Формално той изпълняваше работата си блестящо и съвсем точно, макар и в един дух, който не му беше приятен, сочеше измамни пътища, изкушаваше в лъжеразсъждения, наистина с доброто намерение да ни запознае с опасностите, но мъничко и с желанието да ни осмее като глупави момчета и да влее колкото може повече скептицизъм тъкмо във въодушевлението на най-запалените. Затова именно в негов час по време на заплетените му тайнствено-забавни експерименти, докато ние опипом и плахо търсехме някакъв полупът към проблемите, стана тъй, че аз неочаквано и светкавично бях обзет от смисъла и величието на нашата игра и най-дълбоко покъртен. Правехме дисекция на някаква езиково-историческа проблема и, така да се каже, съвсем отблизо виждахме върха и времето на разцвет на един език, за минути извървявахме с него път, за който са му били потребни няколко столетия, и мен властно ме сграбчваше играта на преходността: как пред нашите очи един толкова сложен, стар, достопочтен, бавно изграждащ се в живота на много поколения организъм стига до своя цъфтеж, а цветът вече съдържа кълн на упадък и целият смислено разчленен скелет почва да запада и се изражда, да залита към заника си и едновременно в един миг ме прониза радостна уплаха, че въпреки всичко упадъкът и смъртта на този език не са довели до Нищото, че младостта, разцветът и падението му са съхранени в нашата памет, в познанията ни за него и в историята му и че той продължава да живее в знаците и формулите на науката, както и в тайните изрази на играта на стъклени перли, и по всяко време би могъл отново да бъде възроден. Изведнъж схванах, че в езика, или най-малкото в духа на играта на стъклени перли, фактически всичко е всеобхватно, че всеки символ и всяко съчетание от символи води не тук или там, не към отделни примери, опити и доказателства, а към средоточието, към тайната и лоното на света, към изконното знание. Всеки преход от мажорен към минорен лад в една соната, всяко преображение на един мит или култ, всяка съвършена художническа формулировка — открих това в проблясъка на един миг — при истински вглъбено съзерцание не са нищо друго освен пряк път към лоното на световните тайни, където вечно се извършва тайнство в борбата между вдъхване и издъхване, между небе и земя, между Ин и Ян[20]. Наистина тогава аз вече бях присъствал като слушател на няколко добре изградени и добре проведени игри и при това споделях чувството за голяма извисеност и някои ощастливяващи прозрения: но до този момент все бях склонен да се съмнявам в същинската стойност и равнище на играта. Накрая нали и всяка добре решена математическа задача може да донесе духовна наслада, всяка хубава музика при слушане и още повече при свирене да извиси душата към досег с великото и всяка смирена медитация — да успокои сърцето и да го настрои в съзвучие с вселената; ала тъкмо затова навярно играта на стъклени перли, така ми подсказваха моите съмнения, е само едно формално изкуство, остроумна ловкост, игрива комбинация, тогава беше по-добре да не участвам в тази игра, а да се занимавам с чиста математика и хубава музика. Но сега за пръв път долових вътрешния глас на самата игра, нейния смисъл, този глас ме догони и проникна в мен и от оня час вярвам, че нашата царствена игра е действително lin-gua sacra — един свят и божествен език. Ти ще си спомниш, тъй като сам забеляза тогава, че в мене е настъпила промяна и че съм дочул един призив. Мога да го сравня само с неповторимия зов, който някога преобрази сърцето и живота ми и го издигна, когато като малко момче бях изпитан от Magister Musicae и призован в Касталия. Ти забеляза това, аз добре го долових на времето, макар да не каза нито дума; и днес няма да говорим повече. Но сега имам една молба към тебе и за да ти я обясня, трябваше да ти кажа това, което иначе никой не знае и не бива да знае, а именно, че сегашното ми изследване на всевъзможни неща не отговаря на някакъв каприз, а нещо повече, в основата му лежи съвсем определен план. Ти си спомняш, поне в общи линии, упражнението за играта на стъклени перли, което ние тогава, ученици в трети курс, изградихме с помощта на ръководителя и в чийто ход аз долових оня глас и моето призвание към играта. И тъй, сега изследвам онази игра за упражнение, която почна с ритмичния анализ на тема за фуга и в чийто център стоеше една мисъл, приписвана на Конфуций, цялата игра от начало до край, това ще рече, че разработвам основно всяка нейна фраза, превеждам я от езика на играта на нейния праезик, на математика, на орнаментика, на китайски, на гръцки и така нататък. Искам чрез нея най-малкото веднъж в живота като познавач да обхвана цялото съдържание на една игра на стъклени перли, да я проследя и конструирам отново; с първата част вече приключих и за нея ми бяха потребни две години. Естествено, ще ми струва още няколко години. Но тъй като в Касталия разполагаме с нашата прочута свобода на следване, искам да я използвам именно по този начин. Възраженията срещу това са ми известни. Повечето от нашите учители биха казали: «Ние сме изнамерили и развили играта на стъклени перли в течение на няколко столетия като универсален език и метод за изразяване на всички духовни и художествени стойности и понятия и за да ги приведем към една обща мяра. Сега ти идваш, искаш да провериш всичко дали е така. Ще ти е потребен целият твой живот и ще съжаляваш.» Е, но аз няма да похабя живота си и надявам се, не ще се разкайвам. Ето и моята молба: тъй като сега ти работиш в архива на играта, а аз по особени причини още доста дълго ще избягвам Валдцел, моля те от време на време да ми отговаряш на някои въпроси, това ще рече, понякога да ми съобщаваш в несъкратена форма официалния ключ и знаците за всякакви теми от архива. Разчитам на тебе и разчитам на това, че и ти, колчем аз мога да ти направя някаква услуга, ще се уповаваш на мене.“

Може би тук е мястото да приведем и един друг откъс от писмото на Кнехт, който се отнася за играта на стъклени перли, макар че съответното писмо е изпратено до магистъра по музика най-малкото една или две години по-късно.

„Мисля си — пише Кнехт на своя благодетел, — че човек може да бъде твърде добър, да, виртуозен играч на стъклени перли, навярно дори истински старателен Magister Ludi, без в действителност да прозира същинската тайна на играта и нейния най-дълбок смисъл. И би могло да се случи така, че тъкмо човек, който подозира и знае, ако стане специалист в играта или неин ръководител, да я застрашава повече от оня, който не прониква докрай в нея. Защото вътрешната страна — езотериката, — тайнството на играта като всички тайнства се стреми към единичното и всемирното, към глъбините, където властва само вечното дихание, удовлетворявайки себе си във вечно вдишване и издишване. Който би познал в душата си смисъла на играта докрай — всъщност вече би престанал да бъде играч, той би се откъснал, от многообразието и вече не би бил в състояние да изпита радост от търсенето, конструирането и комбинациите, защото ще преживява съвсем други удоволствия и радости. И тъй като смятам, че съм близо до смисъла на играта на стъклени перли, за мен и за другите ще бъде по-разумно да не я превръщам в своя специалност, а по-добре да се отдам на музиката.“

Магистърът по музика, обикновено много пестелив в писането на писма, явно обезпокоен от това изявление, откликва с една приятелски предупредителна вест. „Добре е, че сам ти не изискваш един майстор в играта да бъде «езотерик» в твоя смисъл, защото се надявам, че си го казал без ирония. Майсторът на играта или учителят, който преди всичко се и грижи за това, дали е достатъчно близо до вътрешния смисъл, би бил много лош учител. Аз например, откровено казано, през целия си живот никога не съм казвал на моите ученици нито дума за «смисъла» на музиката; ако има такъв, той няма нужда от мене. Напротив, винаги обаче съм отдавал голямо значение на това учениците ми добре и точно да броят осмините и шестнадесетините. И все едно дали ще бъдеш учител, учен или музикант, имай уважение към «смисъла», но не смятай, че той е нещо, което може да се изучи. С желанието да научат «смисъла» някога историко-философите опропастиха половината световна история, откриха път за «епохата на вестникарските литературни притурки» и са съвиновници за проливането на много кръв. И ако примерно трябваше да въведа ученици в Омир или гръцките трагици, нямаше да се опитвам да им внушавам поезията като проявление на божественото, а щях да се постарая те да проникнат в поезията чрез точно заучаване на нейните езикови и метрични средства. Грижа на учителя и учения е да изследва средствата и съхранява традициите, да опазва чистотата на методите, а не да предизвиква и ускорява онези вече неизразими преживявания, които са предопределени за избраните, които често биват сразени или жертви.“

В останалите писма на Кнехт от ония години, които бездруго не ще да са били много и, изглежда, отчасти са загубени, играта на стъклени перли и „езотеричното“ схващане не се споменават никъде; най-голямата и най-добре запазена част от тези писма са до Феромонте и в тях се засягат изключително проблеми на музиката и анализа на музикалните стилове.

Така в своеобразния зигзаг от следването на Кнехт виждаме очертани строго определени замисъл и воля да се наложи, а то самото не е нищо друго освен точно възпроизвеждане и дългогодишно основно разработване на една-единствена схема на играта. И за да усвои съдържанието на тази единствена схема на играта, която някога като ученици в продължение на няколко дни композирали за упражнение и която на езика на играта на стъклени перли би могла да се разчете за четвърт час, той губи година след година, седи в аудиториите и библиотеките, изучава Фробергер и Алесандро Скарлати, структурата на сонати и фуги, преповтаря математиката, учи китайски, разработва система за звуковите фигури и теорията на Фойстел за съответствието между скалата на цветовете и музикалните тоналности. Човек се пита защо е избрал този мъчителен, своенравен и преди всичко самотен път, нали крайната му цел (извън Касталия биха казали избраната професия) без съмнение била играта на стъклени перли? Ако той би постъпил като хоспитант и необвързан първо в никой от институтите на Vicus Lusorum, селището на играчите на стъклени перли във Валдцел, то за него биха били по-лесни всички специални изследвания, отнасящи се до играта, там биха му дали съвет и сведения по всеки отделен въпрос и във всеки час и освен това следването му би могло да протича сред другари и съратници, вместо сам и положително често да се измъчва като в доброволно изгнание. Ала той върви по своя път. Избягва Валдцел, така предполагаме, не само защото иска, доколкото е възможно, да заличи тамошната си ученическа роля и спомена за нея у другите, както и у себе си, но също и за да не се яви в нова подобна роля сред общността от играчите на стъклени перли. Защото вероятно още тогава усеща нещо като съдба, предопределение за водачество и представителност и прави онова, което е по силите му, да надхитри натрапващата се участ. Той долавя предварително бремето на отговорността, долавя го още във Валдцел по отношение на съучениците си, които му се възхищават и от които се отдръпва сам, долавя го особено спрямо Тегулариус, за когото инстинктивно разбира, че би минал през огън за него. Така Кнехт търси неизвестност и съзерцателност, докато съдбата настойчиво го тласка напред и към обществена изява. Приблизително такова, смятаме, е душевното му състояние. Но вероятно съществува още една по-важна причина или подбуда, която, внушавайки страх, го отклонява от обичайните занятия във висшите школи на играта на стъклени перли и го превръща в аутсайдер, а именно един неусмирим подтик за изследване, подхранил и някогашните съмнения в играта на стъклени перли. Разбира се, той преживява и опознава това, че играта наистина би могла да се изпълнява в най-висок и свят смисъл, но едновременно вижда, че мнозинството от играчите и учениците, дори част от ръководителите и учителите, в никакъв случай не са играчи в този висок свят смисъл, в езика на играта не виждат lingua sacra, а просто един вид остроумна стенография и самата игра водят като интересно или забавно любимо занятие, просто интелектуален спорт или състезание по честолюбие. Да, той, както показва писмото му до магистъра по музика, вече има предчувствие, че навярно качеството на играча невинаги се определя от търсенето на дълбокия смисъл на играта, че на тази игра е потребна и езотерика, че тя е още техника, наука и обществена институция.

Накратко, има съмнения и вътрешна раздвоеност, играта е въпрос на живот, за момента е най-големият проблем на съществованието му и той в никакъв случай не възнамерява да облекчи терзанията си чрез благосклонни душевни пастири или да ги омаловажи чрез приветливо отвличащи учителски усмивки.

Естествено Кнехт би могъл да направи основа на своето изследване всяка една от десетките хиляди вече играни и от милионите възможни игри на стъклени перли, знае това, но тръгва от онази, случайната, създадената в един ученически курс по схема, комбинирана от него и другарите му. Това е играта, при която за пръв път той схваща смисъла на всички игри на стъклени перли и съзнава, че е призван за играч. През тези години една схема на играта, записана с обичайната за него стенография, го придружава постоянно. В обозначенията, ключовете и сигнатурите, в абревиатурите на езика на играта тук са вложени формули от астрономическата математика, принципът на формата на една стара соната, едно изказване на Конфуций и тъй нататък. Читателят, който навярно не познава играта, би могъл да си представи една такава схема, подобна на схемата на шахматна партия, само че значението на фигурите и възможностите за техните взаимоотношения и влияния едни върху други многократно да се умножат мислено и на всяка фигура, всяко положение и всеки ход да се припише едно по-реално, свързано именно чрез този ход, конфигурация и тъй нататък символично очертавано съдържание. Студентските си години Кнехт посвещава не само на задачите, обхванати в плана на играта, съдържанията, принципите, произведенията и системите, които изучава най-точно, но в процеса на това учение изминава пътя през различните култури, науки, езици, изкуства и столетия; не по-малко той се посвещава и На непознатата за неговите учители задача по тези обекти да изучи най-точно системата и възможностите за изразяване на цялото изкуство на играта на стъклени перли.

И за да споделим резултата предварително: той открива тук и там някаква празнина, нещо, което не го задоволява, но видимо, общо взето, нашата игра на стъклени перли издържа суровото изпитание, на което я е подложил, иначе накрая Кнехт не би се върнал към нея.

Ако създавахме културно-историческа студия, то някои места и сцени от студентството на Кнехт биха били достойни за описание. Той предпочита, доколкото е възможно, такива места, където има условия да работи сам или поне със съвсем малко хора, и запазва благодарната си привързаност към някои от тези места. Често пребивава в Монтпор, понякога като гост на майстора по музика, а понякога, вземайки участие в музикално-исторически семинар. Два пъти го намираме в Хирсланд, седалището на ръководството на ордена, като участник в „голямото упражнение“, дванадесетдневния пост и медитацията. С особена радост, дори с нежност по-късно той разказва на близките си за „бамбуковата горичка“, прелестна отшелническа колиба, която е сцена на неговото изследване на И Дзин. Тук той не само научава и преживява най-решаващото и намира, насочван от странно предчувствие или предводителство, неповторима среда и един необикновен човек, именно така наречения По-стар брат, създател и обитател на отшелнически кът в китайската бамбукова горичка. Изглежда ни уместно да опишем по-подробно този забележителен епизод от студентските му години.

Кнехт започна изучаването на китайски език и на китайските класици в прочутия Източноазиатски институт, от поколения включен в учебното селище по класическа филология, назовано „Свети Урбан“. Още там той напредна бързо в четене и писане, сприятели се с няколко от работещите в института китайци, научи наизуст известен брой от песните на Шъ Дзин, когато през втората година от престоя си тук почна все по-усилено да се интересува от И Дзин, книгата за преосъществяванията. По негово настояване китайците наистина му дадоха различни сведения, но без да го въведат в нея, в института нямаше учител за подобно нещо и когато Кнехт все отново излагаше молбата си да му предоставят учител за едно основно занимание с И Дзин, му разказаха за По-стария брат и неговата постница.

От известно време Кнехт бе забелязал, че със своя интерес към книгата за преосъществяванията се насочва към област, на която в института не отдават особено значение, стана по-предпазлив в старанието си да получи по-пълни сведения за приказния По-стар брат и откри също, че този отшелник, макар да се радваше на известно внимание и дори слава, беше повече чудат самотник, отколкото учен. Долови, че в случая трябва сам да си помогне и колкото бе възможно по-бързо приключи с една започната семинарна работа и се сбогува. Тръгна пеш към местността, в която тайнственият отшелник засадил някога бамбукова горичка, може би мъдрец или майстор, а може би и безумец. Вече бе узнал нещичко за него: преди двадесет и пет години този човек бил най-надеждният студент по синология, изглеждал роден и призван за тази специалност, превъзхождал най-добрите преподаватели, все едно дали те били китайци по рождение, или произхождали от западните страни, по техника на писането с четчица, по разгадаването на старите йероглифи, правел впечатление с усърдието, с което се опитвал и външно да прилича на китаец. Така той упорито не заговарял всички висшестоящи — от ръководителя на семинар до майсторите — с титлите им, както било предписано и както постъпвали всички студенти, а с обръщението „мой по-стари брате“, което в края на краищата останало завинаги като прозвище на него самия. Той посвещавал особени грижи на оракулската игра и на И Дзин, която упражнявал майсторски с помощта на традиционните стъбла от бял равнец. След старите коментари върху оракулската книга негово любимо четиво била книгата на Чжуан Дзъ. Явно още тогава се долавял, както и Кнехт разбрал, рационалистичният и по-скоро антимистичен строго конфуциански дух в китайския отдел на института, защото По-стария брат го напуснал един ден, а там на драго сърце щели да го задържат като преподавател, и тръгнал да пътешества, взел само четка, паничка за туш и две-три книги. Насочил се към южния край на страната и скоро стигнал, като ту тук, ту там гостувал на братя от ордена, търсил и намерил подходящо място за замислената постница, след упорити писмени молби и устни настоявания си извоювал от светските власти, както и от ордена правото да засади това място като отшелник и оттогава живеел тук в една килия, устроена точно по старокитайски, ту осмиван като чудак, ту почитан като един вид светец, живеел в мир със себе си и със света, прекарвал дните си в медитация и преписване на стари ръкописни свитъци, когато не бил зает с работа в своята бамбукова горичка, която защищавала от северния вятър малката, грижливо поддържана китайска градина.

Натам вървеше и Йозеф Кнехт, като често се спираше да почине, очарован от околността, която, след като бе изкачил планинските проходи, се разкри пред него от юг; сини и ухайни, огрени от слънцето тераси с лозя, кафяви зидове, по които пълзяха гущери, пищни кестенови лесове, една особена смесица от южен и високопланински пейзаж. Беше късен следобед, когато той стигна до бамбуковата горичка; навлезе в нея и с удивление видя китайски павилион сред причудлива градина; ромонеше извор, струята се стичаше по дървен улей, който отвеждаше водата в настлана с камъчета вада, оттам пълнеше зидан басейн, в чиито пукнатини бе избуяла зеленина, а в тихата бистра вода плуваха няколко златни рибки. Тихо и леко бамбуковите клони се люлееха на високите си тънки стебла, лехите бяха прорязани от каменни плочи, по които можеха да се прочетат надписи в класически стил. Един слабичък човек, облечен в сиво-жълт лен, с очила на сините с очакващ поглед очи, се вдигна от някаква цветна леха, край която бе клекнал, бавно се приближи до посетителя и невраждебно, но с непохватна плахост, каквато понякога проявяват живеещите в самота, насочи въпросителен поглед към Кнехт и чакаше какво ще каже той. Кнехт не без смущение изговори китайските думи, които си бе приготвил за поздрав.

— Младият ученик си позволява да се представи на По-стария брат.

— Прелюбезният гост е добре дошъл — каза По-стария брат, — един по-млад колега винаги е добре дошъл за кратък задушевен разговор на чаша чай, за него ще се намери и подслон, ако го желае.

Кнехт направи дълбок китайски поклон и благодари, бе въведен в къщичката и нагостен с чай; после му показаха градината, камъните с надписи, езерото, златните рибки, чиято възраст също му бе съобщена. До вечерта седяха под полюшващото се бамбуково дърво, разменяха си любезности, стихове от песни и мисли на класиците, съзерцаваха цветята и се наслаждаваха на червения залез, който догаряше зад планинската верига. После се върнаха в къщичката, По-стария брат донесе хляб и плодове, на мъничкото огнище изпече по една чудесна питчица за себе си и за госта и когато се нахраниха, студентът бе попитан за целта на посещението му на немски и също на немски той разказа как е дошъл дотук и каква е молбата му, а именно, да остане толкова дълго, колкото По-стария брат би позволил, и да бъде негов ученик.

— Ще говорим за това утре — каза отшелникът и предложи на госта одър.

На сутринта Кнехт седна край водата със златните рибки, вглеждаше се в малкия хладен свят от мрак и светлина и вълшебно играещи багри, където в тъмносиньо-зеленото и мастилените глъбини се виеха златните тела и от време на време, тъкмо когато целият този свят сякаш бе омагьосан, притихнал завинаги и попаднал под властта на вълшебство, с едно леко гъвкаво и все пак заплашващо движение пращаха светкавици от кристал и злато през сънната тъмнина. Той сведе поглед, все по- и по-замислен и по-скоро замечтан, отколкото съзерцаващ и не усети кога По-стария брат бе излязъл от къщата с тихи стъпки, спрял пред своя тъй замислен гост и дълго го бе наблюдавал. Когато най-после Кнехт се отърси от своята вглъбеност и се изправи, другият вече не беше тук, но скоро го повика отвътре за чая. Размениха кратък поздрав, пиха чай, седяха и слушаха в утринната тишина малката водна струя на извора да звъни, мелодия на вечността. После отшелникът стана, зашета из несиметрично построената стая, междувременно поглеждаше с присвити очи към Кнехт и неочаквано попита:

— Готов ли си отново да обуеш обувки и да продължиш да пътешестваш?

Кнехт позабави отговора, но после каза:

— Щом трябва, готов съм.

— Ако освен това се налага да останеш известно време тука, ще бъдеш ли готов да се подчиняваш и да се държиш така тихо като златна рибка?

Студентът отново потвърди.

— Това е добре — каза По-стария брат. — Сега ще взема пръчиците и ще попитам оракула.

Докато Кнехт седеше и колкото с голямо уважение, толкова и с любопитство гледаше, тих като златна рибка, другият извади от една дървена чаша, по-скоро вид колчан, шепа пръчици; това бяха стъбла от бял равнец, той внимателно ги преброи, върна част от снопчето отново в чашата, остави една пръчица настрана, раздели другите на две еднакво големи снопчета, задържа едното в лявата си ръка, с дясната, с острите си чувствителни пръсти взе няколко съвсем малки стъбълца от другото, преброи ги, сложи ги настрана, и все така, докато останаха съвсем малко, последните стисна между двата пръста на лявата си ръка. След като в това ритуално преброяване бе свел снопчето до няколко стъбълца, повтори същата процедура и с другото. Слагаше настрана изброените пръчици, вземайки двете снопчета едно подир друго отново, пак ги преброяваше, стискаше малките остатъци от тях между два пръста и всичко това пръстите му вършеха с пестелива, тиха пъргавина, всичко изглеждаше като тайно съобразяване със строги правила и хиляди пъти повтаряно виртуозно движение, някакво умение, превърнато в игра на сръчност. След като няколко пъти го беше повторил, останаха три малки снопчета и по броя на техните стъбълца той разчете знак, който с остра четка нарисува на малък лист хартия. Отново започна сложната процедура, пръчиците пак бяха разделяни на две еднакви снопчета, преброени, слагани настрана, стискани между пръстите, докато накрая пак останаха три малки снопчета, в резултат на което се получи втори знак. Те се движеха като че ли в танц, потропваха съвсем леко, удряха се една в друга, сменяха местата си, образуваха снопче, биваха разделяни, отново преброявани ритмично, с призрачна увереност. На края на всяко преброяване пръстите записваха един знак и най-сетне положителните и отрицателните знаци се подредиха в шест колонки. Пръчиците бяха събрани и грижливо положени в чашата, магьосникът се бе свил на пода върху тръстиковата рогозка и наблюдаваше дълго и безмълвно резултата от оракулското дирене.

— Това е знакът Мън. Този знак носи името младежко безразсъдство. Горе е планината, долу водата, горе е Гън, долу е Кън. В подножието на планината блика изворът символ на младостта. Присъдата обаче гласи:

Младежкото безразсъдство преуспява.

Не аз търся безразсъдно младия,

младият безразсъдник ме търси.

С първото вещание предричам потребното.

Пита ли повече, той само ми досажда.

Ако ми досажда, не ще възвестя нищо.

Постоянството е насърчително.

От внимание и напрежение Кнехт бе затаил дъх. В настъпилата тишина той неволно въздъхна дълбоко. Не се осмели да попита. Но смяташе, че е разбрал: младият безразсъдник е дошъл, той може да остане. И още докато беше погълнат и очарован от непостижимата марионетна игра на пръстите и пръчиците, която толкова дълго бе наблюдавал, че му изглеждаше тъй убедителна и дълбоко символична, макар да не беше в състояние да отгатне нейния смисъл, прие резултата. Оракулът бе проговорил, решението му бе в полза на Кнехт.

Не бихме описвали епизода толкова подробно, ако самият Кнехт не го разказва много често и с явно удоволствие на своите приятели и ученици. А сега да се върнем към нашия делови доклад.

Кнехт остана за месеци в бамбуковата горичка и овладя манипулациите със стъбълцата от бял равнец почти тъй съвършено, както ги владееше неговият учител. Всеки ден по един час той го упражняваше в броенето на пръчиците, въвеждаше го в граматиката и символиката на оракулския език и го караше да се упражнява в писането и заучаването на шестдесет и четирите знака, четеше му на глас от старите тълковници, понякога, в особено добри дни, му разказваше по една история от Чжуан Дзъ. А между другото, ученикът се научи да се грижи за градината, да мие четките, да стърже тушовете, научи се също да приготвя супа и чай, да събира съчки, да наблюдава времето и да борави с китайския календар. Неговите редки опити да вмъкне в пестеливите разговори с учителя играта на стъклени перли и музиката бяха съвсем безрезултатни, сякаш ги насочваше към някой, който тежко чува. Те или биваха отхвърляни със снизходителна усмивка, или пък им се отговаряше с някаква пословица, като: „Гъсти облаци, никакъв дъжд“ или „Благородният е без недостатъци“. Когато Кнехт поръча да му изпратят от Монтпор малък клавикорд и всеки ден свиреше по един час, не последва никакво възражение. Веднъж Кнехт призна на своя учител: желае да стигне дотам, че да е в състояние да вгради системата на И Дзин в играта на стъклени перли. По-стария брат отвърна със смях: — Е, добре, опитай — каза той, — ще видим. Човек може да засади в света малка хубава бамбукова градина, но дали на градинаря ще се удаде да вгради света в своята бамбукова горичка, ми изглежда съмнително.

Достатъчно за това. Ще споменем още, че няколко, години по-късно, когато Кнехт вече бе многоуважавана личност във Валдцел, покани По-стария брат да приеме преподаването по една специалност, на което той не отговори.

После Йозеф Кнехт смята месеците от живота си сред бамбуковата горичка не само за особено щастливо време, но често ги определя и като „начало на своето пробуждане“ и оттогава символът пробуждане все по-често се явява в изказванията му със сходно, но не напълно еднакво значение, както преди той влага различен смисъл и в думата призвание. Трябва да се предполага, че за него „пробуждане“ означава свързано с времето познаване на самия себе си и своето място в касталийския и човешкия ред изобщо, но ни се струва, че с времето ударението все повече и повече се измества върху самопознанието, в смисъл, че Кнехт от началото на „пробуждането“ постепенно се приближава до чувството за своето особено неповторимо място и предопределение, докато понятията и категориите, традиционните, общите и специалните на касталийската йерархия почват да му изглеждат все по-относителни.

Дълго след престоя на Кнехт в бамбуковата горичка китайските му изследвания не приключиха, те продължиха и той се стараеше преди всичко да опознае старата китайска музика. Навред у по-старите китайски писатели се натъкваше на възхвали на музиката като един от праизворите на всеки ред, на нравственост, красота и здраве; но и това широко и нравствено схващане за музиката му бе отдавна близко и познато благодарение на магистъра по музика, когото би могъл да приеме дори като негово въплъщение. Без някога да се отказва от основния план на своите изследвания, който ни е познат от онова писмо до Фриц Тегулариус, Кнехт се втурваше великодушно и енергично навред. Щом почувстваше, че има нещо съществено за него, това значи, където му се струваше, че може да продължи поетия път на „пробуждане“. Един от положителните резултати на учението му при По-стария брат бе изразен в това, че оттогава преодоля своята боязън от връщане във Валдцел. И вече всяка година той вземаше участие в някой от по-висшите курсове там и без да знае как се беше стигнало до това, бе личност, която във Vicus Lusorum посрещаха с интерес и признание; той принадлежеше към сърцевинните и най-чувствителните органи на цялата игра, към онази безименна група от утвърдени играчи, в чиито ръце собствено бе съдбата или най-малкото сегашното насочване и модата на играта. Тази група от играчи, в която не липсваха и чиновници от учрежденията на играта, но в никакъв случай нямаха превес, можеше да се срещне главно в няколко от отдалечените тихи зали на архива, заета с критични студии, борейки се за въвеждане в играта на нови тематични области или за отдалечаването на някои от тях, в спорове „за“ или „против“ известни постоянно менящи се вкусове и насоки на формата и за външното, за спортното в играта на стъклени перли; всеки, който тук се чувстваше у дома си, бе виртуоз в играта, всекиму бяха много добре познати дарбите и качествата на всички, както в колегия на министерство или в аристократичен клуб, където се срещат и опознават тези, които ще властват и носят отговорност утре и вдругиден. Тук господстваше приглушен изтънчен тон, тук бяха честолюбиви, без да го показват, но внимателни и критични до крайност. Този елит на подрастващото поколение от Vicus Lusorum за мнозина в Касталия, а и за не един вън от страната, представляваше последният цвят на касталийската традиция, каймакът на една изключително аристократична духовност, и много младежи, обзети от честолюбие, години наред мечтаеха някога да принадлежат към нея. За други, напротив, този отбран кръг от претенденти за високите постове в йерархията на играта на стъклени перли беше нещо омразно и покварено, клика от високомерни безделници, остроумно несериозни гении, без усет за живота и действителността, самонадеяно и в основата си търтейско общество от контета с големи амбиции, за които занятие и съдържание на живота бе някаква забава, някакво неплодотворно самонаслаждаване на духа.

Кнехт се отнасяше към тези две схващания без особена чувствителност; все едно му бе дали при студентските одумки го възхваляват като чудновато животно, или осмиват като парвеню и кариерист. За него бяха важни само изследванията му, а всички те сега — включени в сферата на играта. Освен тях за него имаше значение може би само още един въпрос, а именно дали играта бе действително най-върховното за Касталия и заслужаваше ли да й посветиш живота си? Защото с навлизането във все по-загадъчните тайни на законите и възможностите на играта, с опознаването на пъстрия лабиринт на архива и сложния вътрешен свят на нейната символика съмненията му не занемяваха в себе си, той вече разбираше, че вяра и съмнение вървят заедно, че се обуславят взаимно както вдишването и издишването и че с напредването във всички области на микрокосмоса на играта естествено се повишаваха прозорливостта и чувствителността му към проблематичното в нея. За кратко време може би идилията в бамбуковата горичка го успокои — или тя също го заблуди; примерът на По-стария брат му показа, че все има излаз от цялата тази проблематика, навярно можеше като него да се превърне в китаец и да се уедини зад живия плет на една градина и да живее в съвършенство по скромен и красив начин. Навярно можеше да стане питагореец или монах и схоластик — това също беше изход, един само по-малко вероятен и позволен отказ от универсалност, отказ от днешния и утрешния ден в полза на съвършеното, но на миналото, това бе едно божествено бягство и Кнехт навреме долови, че неговият път беше друг. Но кой бе неговият път? Освен голямата си дарба за музиката и за играта на стъклени перли, той чувстваше, че в него се таят и други сили, известна вътрешна независимост, голямо своенравие, което, макар в никакъв случай да не му забраняваше да служи, все пак затрудняваше това, изискваше от него да служи само на върховния господар. И тази сила, тази независимост, това своенравие не бе просто черта в портрета му, то не беше насочено и не въздействаше само навътре, а и навън. Още през ученическите си години и особено по време на съперничеството с Плинио Десиньори Йозеф Кнехт често схващаше, че някои връстници и още повече по-младите от другарите му не само го обичаха и търсеха приятелството му, но бяха склонни да му се подчинят, да искат от него съвет и да се оставят под влиянието му; оттогава това схващане твърде често се потвърждаваше с примери. То имаше една необикновено приятна и изкушаваща страна, като опит се отразяваше добре върху честолюбието и засилваше самочувствието му. Но притежаваше и втора, съвсем друга страна — тъмна и страшна, — защото самото влечение да гледаш от високо към ония другари, които в слабостта си, в липсата на упоритост и достойнство жадуват да им дадеш съвет, да ги водиш и да бъдеш техен образец, а и изплуващата понякога тайна наслада (най-малкото в мислите) да ги направиш податливи роби, носеше в себе си нещо забранено и омразно. Освен това по времето, прекарано заедно с Плинио, му се случваше да изпита с каква отговорност, напрежение и вътрешна обремененост се заплаща всяко блестящо и представително положение; знаеше също колко тежко е понякога на майстора по музика да изпълнява задълженията си. Хубаво бе и имаше нещо примамващо в това да притежаваш власт над хората и да блестиш пред другите, но то криеше също демонизъм и опасност, та нали световната история се състои от непрекъсната редица на властници, водачи, господари и пълководци, всеки от които с много редки изключения започва хубаво и свършва зле, те всички, поне привидно, се стремят към властта с добра воля, за да бъдат след това обсебени и замаяни от властта и да почнат да я обичат заради самата нея. Най-важното беше да направи ползотворна и свята дадената му от природата власт, като я постави в служба на йерархията; това винаги му изглеждаше напълно естествено. Но къде бе полето, в което силите му биха служили най-добре и биха давали плод? Способността да привлича другите, особено по-младите, и повече или по-малко да им влияе, би имала стойност за някой офицер или политик, но тук, в Касталия, тя нямаше място, тук тези способности всъщност биха били полезни само за учителя и възпитателя, а тъкмо за такава дейност Кнехт не изпитваше особено желание. Ако би следвал само своята воля, пред всеки друг би предпочел живота на независим учен или на играч на стъклени перли. И от това той отново се изправяше пред стария мъчителен въпрос: е ли тази игра действително върховното, е ли наистина царица на духовното царство? Не е ли въпреки всичко накрая само една игра? Действително ли заслужава пълна всеотдайност и служене цял живот? Някога, преди много поколения, тази прочута игра бе започнала като заместител на изкуството и за мнозина била такъв поне в намеренията им; по-късно постепенно се бе превърнала в един вид религия, възможност за съсредоточаване, извисяване и молитвено вдълбочаване на високо развити интелекти.

Вижда се, че това бе старият спор между естетика и етика, той отново се разгаряше в душата на Кнехт. Неизговореният никога докрай, но и нивга непремълчан въпрос бе все същият, който се появяваше тук и там в ученическите му стихове от Валдцел така тайнствено и заплашително, въпросът, който не се отнасяше само за играта на стъклени перли, а изобщо за Касталия.

Тъкмо тогава, когато тази проблематика го гнетеше страшно и насън той все по-често преживяваше споровете си с Десиньори, му се случи веднъж, когато обикаляше просторния двор на Валдцел, да чуе зад себе си глас, който не позна веднага, но който му се стори добре познат, да го вика по име. Но щом се обърна, видя едър млад мъж, с брадичка, който буйно затича към него. Това беше Плинио и в един прилив на спомени и нежност той го поздрави сърдечно. Уговориха се за вечерта. Плинио, който отдавна беше завършил следването си в светския университет и вече беше чиновник, се бе явил тук и през една кратка ваканция като гост вземаше участие в курс по играта на стъклени перли, както бе направил вече веднъж преди няколко години. Вечерната среща обаче скоро хвърли в смут и двамата приятели. Плинио беше тук хоспитант, дилетант, дошъл отвън, когото търпят и който действително следваше курса с голямо старание, но курс за външни и любители, дистанцията беше твърде голяма; той седеше срещу един специалист и посветен, който дори с това, че го щадеше и се отнасяше добре спрямо интереса на приятеля си към играта, го оставяше да почувства, че тук не колега, а едно дете намира удоволствие, и то в периферията на наука, която другият познава до сърцевината й. Кнехт се опитваше да отклони разговора от играта, той помоли Плинио да му разкаже за своята служба, за работата и живота си там отвън. И сега вече Йозеф беше изостаналият, детето, което задава наивни въпроси, а другият, който едновременно го щади и поучава. Плинио беше юрист, стремеше се към политическо влияние, имаше намерение да се сгоди за дъщерята на партиен водач, говореше на език, който Йозеф разбираше само наполовина, много от често повтаряните изрази му звучаха като празни, най-малко за него бяха без съдържание. Въпреки всичко можеше да се забележи, че там, в своя свят, Плинио значи нещо, осведомен е и си поставя честолюбиви цели. Но двата свята, които някога преди десет години чрез двамата младежи любопитно и не без симпатия се бяха докоснали и опознали, сега се разделяха, несъединими и чужди. Трябваше да се признае, че този светски човек и политик бе съхранил известна привързаност към Касталия и че за втори път жертваше ваканцията си за играта на стъклени перли, но накрая Йозеф си мислеше, че не е много по-различно, отколкото ако някога той, Кнехт, се намери в служебните сфери на Плинио и като любопитен гост поиска да присъства на няколко съдебни заседания или да му покажат две-три фабрики или служби за обществено подпомагане. И двамата бяха разочаровани. Кнехт намери някогашния си приятел поогрубял и изгубил от своята задълбоченост. Десиньори, напротив, откри в отдавнашния си другар значително високомерие за неговата необикновена духовност и езотерика, струваше му се, че той действително бе станал човек, очарован от себе си и своя спорт на „чистия дух“. При това и двамата полагаха усилия да не се издадат, Десиньори имаше какво да разкаже за своето следване и изпити, за пътуването си до Англия и Юга, за политическите събрания, за парламента. Веднъж му се изплъзна дума, която прозвуча като заплаха или предупреждение, той каза:

— Ти ще видиш, че скоро ще настъпят неспокойни времена, може би войни, и е твърде възможно цялото съществуване на вашата Касталия отново да бъде поставено строго под въпрос.

Йозеф не прие това твърде сериозно, само попита:

— А ти, Плинио? Ще бъдеш ли „за“ или „против“ Касталия?

— Ах — каза Плинио с принудена усмивка, — едва ли някой ще пита за моето мнение. Впрочем аз естествено съм за несмущаваното по-нататъшно съществуване на Касталия, иначе не бих бил тука. Все пак, колкото и скромни да са вашите претенции в материално отношение, годишно Касталия струва на страната една твърде прилична сума.

— Да — засмя се Йозеф, — сумата, както ми казват, възлиза приблизително на една десета от това, което през военните времена на миналото столетие нашата страна е изразходвала всяка година за муниции и оръжие.

Те се срещаха още няколко пъти и колкото по наближаваше краят на курса на Плинио, толкова по-усърдни бяха във взаимната си вежливост. Но и двамата се почувстваха облекчени, когато двете или три седмици изтекоха и Плинио замина.

Майстор на играта на стъклени перли тогава беше Томас фон дер Траве, прочут, обиколил света и с богат житейски опит човек, сговорчив и крайно любезен към всеки, който се приближи до него, но най-бдителен и аскетично строг, що се отнася до играта, и много трудолюбив, което и не подозираха ония, които го познаваха само откъм представителната му страна, примерно, когато в празнични одежди ръководеше тържествената игра или посрещаше делегации от чужбина. Носеше се мълва, че бил хладен, дори студен човек на разума, чието отношение към естетическото било просто’ вежливост. Понякога сред младите и запалени любители на играта на стъклени перли се чуваха за него по-скоро пренебрежителни оценки, грешни, защото макар да не беше ентусиаст и в тържествените публични игри по-скоро да избягваше включването на големи, вълнуващи теми, то неговите блестящо изградени и ненадминати по форма игри разкриваха за познавачите най-близката му свързаност с дълбоките проблеми на света на играта.

Един ден Magister Ludi покани Йозеф Кнехт при себе си, прие го в своето училище, в домашно облекло, и го попита ще му бъде ли възможно и приятно през следващите дни винаги по това време на деня да идва при него за половин час. Кнехт никога досега не бе оставал сам с магистъра. Той прие тази заповед с удивление. За днес майсторът му поднесе обемист ръкопис, предложение от някакъв органист, едно от неизброимите предложения, чиято проверка спадаше към задачите на върховната служба на играта. Най-често се касаеше за молби в архива да бъдат включени нови материали: някой си например беше проучил основно и твърде точно историята на мадригала и в развитието на стила бе открил една крива, която обозначаваше музикално и математически, за да бъде приета в езиковото богатство на играта. Друг бе проучил латинския език на Юлий Цезар и неговите ритмични особености и при това бе намерил поразително съзвучие с резултатите от широкоизвестното проучване върху интервалите във византийската църковна песен. Или пък някакъв мечтател, за кой ли път, бе открил нова кабала за нотното писмо от петнадесетото столетие, да не говорим пък за бурните писма от заблудените експериментатори, както умееха да извличат най-чудновати заключения от сравняването на хороскопите на Гьоте и Спиноза и да прилагат често твърде хубави, външно убедителни многоцветни геометрични чертежи към тях. Кнехт се зае с усърдие с днешното предложение, той самият често бе имал подобни идеи в главата си, макар и да не ги беше пращал; всеки активен играч на стъклени перли естествено мечтае за едно постоянно разширяване на областите на играта, докато тя обхване целия свят, нещо повече, в представите си и в своите лични упражнения той неизменно внася тези разширения и лелее мечтата ония, които изглежда, че се утвърждават, да се превърнат от частни в официални разширения. Същественият последен финес на частната игра на много опитните играчи се състои тъкмо в това, че те дотолкова владеят изразителната, даващата имена и форма сила на законите на играта, че от всяка комбинация с обективни и исторически стойности могат да почерпят съвсем индивидуални неповторими представи. По повод на това един високоценен ботаник направи веднъж забавна забележка, като каза:

— При играта на стъклени перли трябва всичко да е възможно, дори примерно някое растение да беседва с господин Линей на латински.

И тъй, Кнехт помагаше на майстора при анализа на предложената схема, половин час измина бързо и на другия ден той се яви съвсем точно, така всеки ден в течение на две седмици Кнехт идваше, за да работи половин час сам с Magister Ludi. Още в първите дни му направи впечатление, че тези предложения — за него съвсем без стойност — грижливо се изучаваха докрай, въпреки че тяхната неприложимост се установяваше само с един изпитателен поглед. Той се учудваше, че майсторът отделяше време за тях, и постепенно започна да проумява, че тук същественото не бе да окаже услуга на майстора и да поеме малко от работата, а че тези задачи, все едно необходими или не, преди всичко бяха проверка за него, младия привърженик, направена в най-учтива форма и крайно грижливо. С Кнехт се случи нещо подобно на това, което някога в юношеството му бе възникнало след появата на майстора по музика, сега той го схвана изведнъж по държането на другарите си, което стана по-плахо, дистанцирано, от време на време дори иронично-почтително; подготвяше се нещо, той го долавяше, но вече не се чувстваше така щастлив, както някога.

Подир последните им занимания майсторът на играта на стъклени перли със своя малко висок и любезен глас, при подчертано точен изговор, без каквато и да е тържественост му каза:

— Е, добре, утре няма защо вече да идваш, за момента работата ни е приключена, във всеки случай аз скоро отново ще те обременя. Благодаря ти много за сътрудничеството, беше ми особено полезно. Впрочем аз съм на Мнение, че ти трябва да подадеш молба за приемането ти в ордена, на трудности няма да се натъкнеш, вече съм уведомил властите на ордена. Съгласен си, нали? — после, ставайки, той добави: — Още една дума между другото. Вероятно и ти си склонен, както повечето добри играчи на стъклени перли правят в младостта си, да си служиш с нашата игра като един вид инструмент за философстване. Разбира се, само моите думи няма да те излекуват от това и все пак ще ти кажа: трябва да се философства единствено със законните средства, с тези на философията. Нашата игра обаче не е нито философия, нито религия, тя е самостоятелна дисциплина и по характера си най-много се родее с изкуството, това е едно изкуство sui generis[21]. Напредва се, когато човек се придържа към тази същност, а не когато я съзнае едва след сто неуспешни опита. Философът Кант — вече малко го познават, но той беше умна глава — казва за теологическото философстване, че то било „вълшебна лампа на фантазията“. Не бива да превръщаме нашата игра на стъклени перли в такова нещо.

Йозеф беше изненадан и от сдържано вълнение едва дочу това последно предупреждение. Светкавично му мина през ума: тези думи означават край на свободата, завършване на студентството ми, приемане в ордена и скорошно включване в йерархията. Той благодари с дълбок поклон и скоро след това отиде в канцеларията на ордена във Валдцел, където видя, че името му действително е нанесено в списъка на тези, които ще бъдат новоприети. Знаеше, както всички студенти от неговата степен, правилата на ордена сравнително точно и си спомняше определението, че всеки член на ордена, който има служебно положение от по-висок ранг, може да извърши церемонията по приемането. Затова изказа молбата церемонията да се извърши от майстора по музика, получи разрешение и кратка отпуска и на следния ден замина при своя благодетел и приятел в Монтпор. Завари достопочтения старец малко болен, но той пак го поздрави радостно с „добре дошъл“.

— Ти идваш, сякаш съм те извикал — каза старият. — Скоро аз не бих имал право да те приемам като млад брат в ордена. Имам намерение да се оттегля от длъжността си. Моето напускане е вече разрешено.

Самата церемония беше проста. На следващия ден магистърът по музика покани, както изискваше статутът, двама братя от ордена като свидетели, преди това Кнехт бе получил като задача за упражнение по медитация един израз от правилника на ордена, а той гласеше: „Ако върховната колегия те призове за една длъжност, то знай: всяко изкачване по стъпалата на службите не е крачка към свободата, а към обвързването. Колкото по-висока е длъжността, толкова по-дълбоко е обвързването. Колкото по-голяма е властта на една длъжност, толкова по-строга е службата. Колкото по-силна е една личност, толкова по-недопустимо е своеволието.“ Тогава се събраха в стаята за музика на магистъра, същата, в която някога Кнехт за пръв път бе въведен в изкуството на медитацията; магистърът помоли свидетелите да изсвирят за тържествения час хорал от Бах, след това един от свидетелите прочете извлечение от правилника на ордена, а магистърът по музика сам постави ритуалните въпроси и прие обета на младия си приятел. Той му подари още един час, прекараха го в градината и магистърът му даде приятелски указания в какъв смисъл трябва да усвои правилата на ордена и как да живее съобразно с тях.

— Хубаво е — каза той, — че ти встъпваш в момента, когато аз се оттеглям, и запълваш празнината, сякаш съм имал син, който за в бъдеще вместо мен ще отстоява своето. — И когато видя, че лицето на Йозеф се натъжава, добави: — Само не ставай мрачен, аз също не съм. Наистина съм уморен и се радвам на отдиха, на който още ще се наслаждавам, и смятам, че ти достатъчно често ще вземаш участие в тези наслаждения, така поне се надявам. И следващия път, когато се видим, ще ми говориш на „ти“. Не можех да ти предложа това, докато още бях на длъжност.

И той го изпрати с трогващата сърцето усмивка, която Йозеф познаваше от двадесет години.

Кнехт се върна бързо във Валдцел, той беше получил оттам само три дни отпуск. С пристигането си веднага бе повикан при Magister Ludi, който го прие с някаква колегиална веселост и го поздрави с приемането му в ордена.

— И за да бъдем напълно колеги и другари по работа — продължи той, — липсва само твоето включване на едно определено място в нашата йерархия.

Йозеф леко се изплаши. Следваше, че загубва свободата си.

— Ах — каза той смутено, — надявам се, че ще съм потребен на някое скромно място. И трябва да ви призная все пак, че се надявах още известно време да мога свободно да следвам.

Магистърът се вгледа внимателно в очите му, без да скрие своята умна, леко иронична усмивка.

— Известно време, казваш ти, но колко дълго е това?

Кнехт се засмя смутено:

— Наистина не зная.

— Така и допусках — съгласи се магистърът, — ти още говориш като студент и мислиш със студентски понятия, Йозеф Кнехт, и това е правилно, но много скоро вече няма да е така, защото си ни потребен. Ти знаеш, че и по-късно, естествено и в по-висшите длъжности на нашата колегия можеш да получиш отпуск за изследователски цели, когато съумееш да убедиш колегията в стойността на тези проучвания; моят предшественик и учител например вече като Magister Ludi и възрастен мъж бе измолил и получил цяла година отпуск за изследване на Лондонския архив. Но той не го получи за „известно време“, а за определен брой месеци, седмици, дни. Трябва да се съобразяваш с това за в бъдеще. А сега имам да ти направя едно предложение: за една особена мисия ни е потребен човек с чувство за отговорност, който още не е известен извън нашия кръг.

Отнасяше се за следното поръчение: бенедиктинският манастир „Мариафелс“ — едно от най-старите огнища на просвета в страната, — който поддържаше приятелски отношения с Касталия и преди всичко от десетилетия беше благосклонен към играта на стъклени перли, сега бе помолил за известно време да му предоставят един млад преподавател, който да въведе нови монаси в играта, както и да насърчи неколцината напреднали играчи от братството. И изборът на магистъра бе паднал върху Йозеф Кнехт. Затова той беше проверен така грижливо, затова бе ускорено и постъпването му в ордена.

Два ордена

В някои отношения обстоятелствата отново се стичаха почти така, както на времето след посещението при майстора по музика, когато Кнехт беше гимназист. Че призоваването му в „Мариафелс“ бе особено отличие и значителна първа крачка по стълбата на йерархията, Йозеф едва ли мислеше, но сега той можеше с по-будно око отпреди ясно да разчете това по държането и обноските на своите колеги. Макар от известно време да принадлежеше към най-тесния кръг от елита на играчите на стъклени перли, чрез необикновеното поръчение той беше вече отличен пред всички като човек, когото върховните органи имат предвид и възнамеряват да използват. Другарите му от вчера и хората с големи амбиции край него не се оттеглиха веднага или не станаха неприветливи, в този високоаристократичен кръг пристъпваха към това с особена изтънченост, но възникна една дистанция; вчерашният другар можеше да бъде утрешният началник. А подобни степени и разграничения във взаимните връзки този кръг отбелязваше и изразяваше с най-леки трептения.

Изключение правеше Фриц Тегулариус, когото, след Феромонте, можем да наречем най-верния приятел в живота на Йозеф Кнехт. Дарованията му го предопределяха да бъде сред първите: този страдащ тежко от липсата на здраве, равновесие и самоувереност човек, връстник на Кнехт, следователно при неговото приемане в ордена почти тридесет и четири годишен, той беше срещнал преди близо десет години по време на един курс за играта на стъклени перли, веднага долови колко много тихият и някак меланхоличен младеж се чувства привлечен от него. Със своя усет за хората, който макар и неосъзнат, му бе присъщ още тогава, той схвана и особеността на тази любов; това приятелство и уважение беше готовност за безусловна преданост и подчинение, възпламенени от почти религиозна екзалтация, но засенчени и обуздавани от вътрешно благородство и предчувствие за дълбок трагизъм. Тогава, след епохата на Десиньори, още разтърсен и чувствителен, дори недоверчив, Кнехт с последователна строгост държеше Тегулариус на разстояние, макар че и него го привличаше интересният и необикновен приятел. За характеризиране ни служи един лист от тайните служебни записки на Кнехт, предназначени изключително за върховната колегия, както много години по-късно ги води. В него се казва:

„Тегулариус. С референта е в приятелски отношения. В Койперхайм многократно отличаван ученик, добър по класическа филология, с голям интерес към философията, работи върху Лайбниц, Болцано, по-късно Платон. Най-даровитият, най-блестящият играч на стъклени перли, когото познавам. Той би бил предопределеният Magister Ludi, ако поради крехкото му здраве неговият характер не го правеше съвсем неподходящ Т. не бива никога да се допуска до ръководен представителен или организаторски пост, това би било нещастие за него и за длъжността. Слабостта му физически се изразява в състояния на депресия, периоди на безсъние, невралгични болки, душевно — понякога в меланхолия, неудържима потребност от усамотяване, страх от дълг и отговорност, вероятно също и мисли за самоубийство. Така тежко застрашеният обаче с помощта на медитацията и една голяма самодисциплина се държи толкова храбро, че мнозина от неговото обкръжение и не подозират мъчителността на страданието му, само от време на време обръщат внимание на голямата му свенливост и затвореност. И ако за съжаление Т. не е подходящ за по-високите длъжности, то въпреки всичко във Vicus Lusorum той е една перла, едно наистина незаменимо богатство. Т. владее техниката на нашата игра така, както големият музикант своя инструмент, слепешком улучва най-нежните нюанси и като преподавател не бива да бъде подценен. В по-напредналите и висшите курсове — за началните би било жалко да се пилеят силите му — аз не бих могъл да мина без него. Нещо неповторимо е как той анализира изпитните игри на младежите, без да ги обезкуражи, и как разбира техните хитрини, безпогрешно разкрива и оголва всичко подражателско или само декоративно, в една добре обоснована, но още неуверена и пресилено композирана игра намира изворите на грешки и ги посочва, сякаш се отнася за безукорни анатомични препарати. Преди всичко този неподкупен и остър поглед при анализирането и коригирането му осигурява уважението на ученици и колеги, което иначе при неговото неуверено и постоянно смутено, плахо държане би било много съмнително. Това, което казах за гениалността на Т. като играч на стъклени перли — която е несравнима, — бих желал да илюстрирам с един пример. В началото на приятелството ми с него, когато в курсовете и двамата вече не намирахме какво толкова да учим от техниката, веднъж в час на особено доверие той ми даде възможност да надникна в няколко игри, които още тогава беше композирал. От пръв поглед ги намерих блестящи, някак нови и оригинални по стил, помолих го да ми заеме екипираните схеми за изучаване и видях в тези композиции — истински поеми — нещо толкова удивително и своеобразно, което, смятам, не бива да премълча и тук. Тези игри бяха малки драми с почти чиста монологична структура и отразяваха индивидуалния колкото застрашен, толкова и гениален душевен живот на своя създател като съвършен автопортрет. Те не бяха само диалектично концентрирани и спорещи, сякаш се противопоставяха две различни тематични групи, върху които играта се развиваше и чиито поредици и противопоставяния бяха много остроумни, а и синтезът, хармонизирането на противоположните гласове бе доведено до съвършенство не по обичайния, класически начин, нещо повече, това хармонизиране преминаваше в цял ред прегласи и всеки път, сякаш уморено и отчаяно, се спираше пред развръзката и замираше в тайна и съмнение. Чрез това игрите получаваха не само една вълнуваща и доколкото зная, никога досега недръзвана хроматика, но цялата игра ставаше израз на трагични съмнения и отричане, превръщаше се в пластичен образ на загадъчността на всяко старание на духа. При това по своята одухотвореност, както и в техническото си и калиграфско съвършенство, те бяха тъй необикновено красиви, че човек би могъл да плаче над тях. Всяка от тези игри така съкровено и сериозно се стремеше към развръзка, а накрая се отказваше от нея с толкова благородно самоотричане, че се превръщаше в съвършена елегия на тленността, вселена във всичко прекрасно, и най-после в елегия на загадъчността, стаена във всички цели на духа. Item[22], в случай че Тегулариус ме надживее, мен или времето, в което заемам длъжността, аз го препоръчвам като необикновено нежно скъпоценно, но и застрашено богатство. Той трябва да се радва на много голяма свобода и съветът му следва да се взема под внимание при всички важни въпроси на играта. Ала никога ученици да не се оставят единствено на неговото ръководство.“

В течение на годините този забележителен човек действително става приятел на Кнехт. Към Кнехт, у когото освен на духа се възхищава и на нещо близко до властническата натура, той се отнася с трогателна преданост и нему дължим много от това, което знаем за магистъра. В тесния кръг на младите играчи на стъклени перли той е може би единственият, който не завижда на своя приятел за даденото му поръчение, и единственият, за когото отпътуването на Кнехт за неопределено време е толкова дълбока, почти непоносима болка и загуба.

Самият Йозеф, след като преодоля известен страх, че неочаквано загубва скъпата си свобода, прие новото състояние с радост, изпита удоволствие, че ще пътува, желание за нова дейност и любопитство към чуждия свят, в който го изпращаха. Впрочем не пуснаха младия член на ордена да замине веднага за „Мариафелс“; първо той бе вмъкнат за три седмици в „полицията“. Така студентите наричаха малкото отделение в апарата на колегията, което би могло да бъде определено като неин политически департамент или външно министерство, ако това не би било прекалено гръмко име за такова малко дело. Тука му преподаваха правилата за държане на членовете на ордена при престои във „външния“ свят и почти всеки ден господин Дюбоа, завеждащ тази служба, му посвещаваше по един час. Именно на този добросъвестен човек вдъхваше недоверие обстоятелството, че един такъв, още недоказал възможностите си и незапознат със света, младеж се изпраща на важен пост извън колегията; той не премълча, че не одобрява решението на майстора на играта и полагаше двойно по-голямо старание с приветлива грижовност да разясни на младия брат от ордена опасностите на света и средствата, с които те биха могли да бъдат преодолени. И тази бащинска загриженост на честния в убежденията си Дюбоа толкова щастливо се съчетаваше с желанието на младия мъж да се поучи от него, че в часовете, които те прекарваха заедно, докато менторът го въвеждаше в правилата за общуване със света, Йозеф Кнехт действително домиля на своя учител, който накрая, успокоен и с пълно доверие, го изпрати за мисията му. Той се опита дори повече от благоразположение, отколкото от политика и от свое име да му възложи един вид поръчение. Господин Дюбоа принадлежеше като един от неколцината „политици“ на Касталия към онази съвсем малка група от чиновници, чиито мисии и изследвания в значителната си част засягаха държавноправните и икономически проблеми за по-нататъшното съществуване на Касталия, отношенията й с външния свят и независимостта й. Мнозинството от жителите на Касталия, чиновниците не по-малко от учениците и студентите, живееха в своята педагогическа провинция и в своя орден като в непоклатим, вечен и самопонятен свят, за който естествено знаеха, че не е съществувал винаги, възникнал е някога и наистина във време на най-голяма нужда бавно и със сурова борба се появил в края на военната епоха както от едно аскетическо-героично самосъзнание и стремеж на хората на духа, така и от дълбоката потребност на проливалите кръвта си, съсипани и изоставени народи от ред, норма, разум и мяра. Те знаеха това, знаеха и за дейността на всички ордени и „провинции“ в света: да се въздържат да управляват и да не се надпреварват в света, но затова пък непоколебимо и трайно да осигуряват духовната основа на всички мерки и закони. Ала те не знаеха, че този ред на нещата в никакъв случай не се разбира от само себе си, че той предполага известна хармония между света и духа, чието нарушаване винаги е възможно, че световната история, общо взето, в никакъв случай не се стреми и не поощрява желаното, разумното и красивото, а най-много от време на време го търпи като изключение; това те не знаеха и почти всички не съзнаваха тайната проблематика на своето касталийско битие, защото тя бе предоставена тъкмо на онези няколко политически умове, един от които беше Дюбоа. От него, от Дюбоа, Кнехт получи, след като бе спечелил доверието му, едно общо въведение в политическите принципи на Касталия, което в началото му се стори по-скоро отблъскващо и неинтересно, също както и на повечето негови братя по орден, а после си спомни бележката на Десиньори за възможността Касталия да бъде застрашена и пак усети вкуса на цялата привидно отдавна отмината и забравена горчилка от младежките си спорове с Плинио, тогава изведнъж всичко това му се видя крайно важно и като едно стъпало по пътя му към неговото „пробуждане“.

В края на последната им среща Дюбоа му каза: — Вярвам, че сега можеш да потеглиш. Ще се придържаш строго към поръчението, дадено ти от достопочтения Magister Ludi, и не по-малко към правилата за поведение, на които те научихме тук. Беше ми приятно, че можах да ти бъда в помощ; ти ще видиш, че не си загубил тези три седмици, за които те задържахме при нас. И ако някога изпиташ желание да ми докажеш задоволството си от моята информация и нашето познанство, то аз ще ти покажа брод към това. Отиваш в една бенедиктинска фондация и в случай че останеш там за известно време и спечелиш доверието на отците, вероятно в кръга на тези достопочтени господа и техните гости ще слушаш политически разговори и ще доловиш политически настроения. При условие че пожелаеш да ме осведомиш за това, ще ти бъда благодарен. Разбери ме правилно: в никакъв случай не бива да се смяташ за един вид шпионин или че злоупотребяваш с доверието, оказано ти от отците. Няма да ми съобщаваш нищо, което твоята съвест не ти позволява. Това ще бъдат евентуални информации само в интерес на нашия орден и Касталия, които ще се вземат под внимание и оползотворяват, аз ти гарантирам. Не сме истински политици и нямаме никаква власт, но и ние разчитаме на света, на когото сме потребни и който ни търпи. При стечение на обстоятелствата може да ми бъде полезно да узная, ако някакъв държавник се отбива в манастира или ако папата минава за болен, или внесат нови кандидати в списъка за бъдещи кардинали. Не разчитаме само на твоите сведения, имаме различни извори, но още един малък извор в повече не ще вреди. И тъй, върви, за моето предложение днес не е нужно да казваш нито „да“, нито „не“. Не се заемай с нищо, преди добре да изпълниш своето служебно поръчение, и ни представяй с чест пред духовните отци. Желая ти добър път.

В книгата за преосъществяванията, която Кнехт, преди да предприеме пътуването си, след като изпълни церемонията със стъблата от бял равнец, отвори, той се натъкна на знака Лю, което значеше „странникът“, и на съждението: „В дребните неща ще преуспее. Упоритостта е благотворна за странника.“ Кнехт попадна втори път на шестица и отвори книгата на тълкование, което гласеше:

„Странникът намира подслон.

Цялото му богатство е с него.

И ще постигне усърдието на млад слуга.“

Сбогуването премина весело, само последната беседа с Тегулариус беше и за двамата сурово изпитание за издръжливост. Фриц се насилваше и сякаш беше вцепенен в студенината, която си бе наложил, за него, заедно с приятеля му, си отиваше най-доброто, което имаше. Характерът на Кнехт не допускаше една толкова страстна и преди всичко тъй необикновена привързаност към приятел, в случай на беда той би могъл да мине и без приятел и да обърне лъчите на симпатиите си, без задръжки, към нови обекти и хора. Сбогуването за него не беше решителна загуба; но той явно още тогава познаваше достатъчно добре приятеля си, за да прозре какво сътресение и изпитание означаваше за Тегулариус тази раздяла и да се тревожи за него. Това приятелство често бе карало Кнехт да се замисля, веднъж дори да говори с майстора по музика; той се бе научил до известна степен да обективира и наблюдава критично собствените си преживявания и чувства. При това бе осъзнал, че всъщност не голямото дарование на Тегулариус или поне не само то е, което го приковаваше към него и пораждаше нещо като страст в отношенията му, а тъкмо свързването на тези дарби с толкова тежки недъзи, с голяма слабост и че в едностранчивата и изключителна любов, с която Тегулариус го обграждаше, имаше не само красива, но и опасна прелест и оттенъци, а именно изкушението да изпитва властта си над оня, който бе по-беден на сили, но не и на любов. В това приятелство той смяташе за свой дълг голямата сдържаност и самодисциплината до краен предел. Другият, колкото и да му бе мил, не би спечелил дълбоко значение в живота на Кнехт: ако не беше дружбата му с този нежен, очарован от своя толкова по-силен и уверен приятел Тегулариус, Кнехт не би разбрал, че е надарен със силата да привлича някои хора и да има власт над тях. Той се научи да разбира, че нещо от силата да привличаш другите и да им влияеш спада към същественото в дарованието на учителя и възпитателя, но че то крие опасност и възлага отговорност. Тегулариус беше, разбира се, само един от неколцината, Кнехт се виждаше заобиколен от много погледи, които искаха да го спечелят. Същевременно през последната година той бе долавял все по-ясно и по-съзнателно крайно напрегнатата атмосфера в селището на играчите. Принадлежеше към един несъществуващ официално, но много рязко разграничен кръг или съсловие, към последния отбор от кандидати и репетитори на играта на стъклени перли, кръг, от който привличаха един или друг в помощ на магистъра, на архиваря или за курсовете на играта, но никого не препоръчваха за по-ниско или средно чиновническо, или преподавателско място; те бяха резерв за запълване на ръководните места. Тук взаимно се познаваха много точно, мъчително точно, почти нямаше заблуждения относно дарбите, характерите и постиженията. И тъй като тук, сред репетиторите на играта и кандидатите за по-високи длъжности, всеки беше над средното равнище, представляваше заслужаваща внимание сила и всеки — първоразряден по успехите, знанията и бележките си, то играеха голяма роля и се отдаваше особено внимание тъкмо на онези черти и нюанси на характера, които предопределят един претендент за водач, човек на успеха. Тук беше с голяма тежест и можеше да реши съперничеството един плюс или минус от честолюбие, от добри обноски, ръст или хубава външност, един малък плюс или минус от чар, въздействие върху по-младите и колегията и дори само вежливост. И както примерно Фриц Тегулариус в тази среда минаваше само за аутсайдер, гост, когото, така да се каже, търпят и който принадлежи към покрайнината й, защото видимо няма дарбата да властва, така Кнехт принадлежеше към най-тесния кръжец. Това, което примамваше към него младите и му печелеше привърженици, беше бодростта и още съвсем младежката прелест, по чийто облик той изглеждаше недостъпен за страсти, неподкупен, а също и по детски безотговорен, следователно — известна невинност. Това, което го правеше приятен на висшестоящите, беше другата страна на тази невинност, почти пълната липса на честолюбие и кариеризъм.

Неотдавна младият мъж бе осъзнал въздействието на своята личност, първо по низходяща линия, и едва постепенно и напоследък по възходяща, когато от тази гледна точка на „пробудил“ се огледа изминатия път, намери двете линии, назад чак до детството му, да пресичат и формират неговия живот — ласкателното приятелство, което му предлагаха другарите и по-младите, и благосклонното внимание, с което се отнасяха към него мнозина от висшестоящите. Имаше и изключения като ректора Цбинден, но и отличия като благоволението на майстора по музика, а напоследък на господин Дюбоа и Magister Ludi. Всичко беше недвусмислено и въпреки това Кнехт никога не бе го прозрял и осъзнал докрай. Видимо предначертаният му път го водеше като че ли от само себе си и без стремеж напред към елита, помагаше му да намира приятели, които му се удивляват, и високостоящи благодетели; това беше неговият път; той не допускаше да остане при подножието на йерархията, в сянка, а искаше постоянно да се приближава към нейния връх и ясната светлина, в която се издига. Той не биваше да бъде подчинен, не бе частен учен, а господар. Това, че сам го забеляза по-късно от другите, поставени в сходни на неговите условия, му придаде в повече от оня неописуем чар и от нотките на невинност. А защо го забеляза толкова късно и с такова неудоволствие? Защото не се беше стремил към всичко това и не го желаеше, защото господството не му беше потребно, да заповядва за него, не бе удоволствие, тъй като той жадуваше много повече за съзерцателен, отколкото за деен живот и би бил доволен още няколко години, ако не и през целия си път да остане скромен студент, любопитен и почтителен поклонник на светилищата от миналото, катедралите на музиката, градините и горите на митологиите, на езиците и идеите. Но сега, когато се видя неумолимо тласнат към Vita activa[23], долови далеч по-силно отпреди напреженията на кариеризма, надпреварата, честолюбието в своята среда, усети, че невинността му е заплашена и че вече не е така издръжлива. Разбра, че сега трябваше да пожелае и приеме това, което му беше предоставено и определено, без да го е желал, и да преодолее чувството, че е в плен, да превъзмогне и носталгията по загубената свобода от последните десет години, и тъй като в душата си още не бе напълно настроен за това, почувства преждевременното сбогуване с Валдцел и провинцията, и пътуването към света като избавление.

В многото столетия на съществуването си фондацията и манастирът „Мариафелс“ бяха съпреживели и изстрадали историята на западните страни, имаха своите времена на разцвет, на залез, на възраждане и нов упадък, а неведнъж години на прослава и блясък в различни области. Някога седалище на схоластичната образованост и изкуството да се дискутира, манастирът и до днес притежаваше огромна библиотека по средновековна теология и след времената на отслабване и леност бе стигнал до ново величие, този път чрез развитието на музиката и със своя много прославен хор, който изпълняваше написани от отците меси и оратории; оттогава насам той все още имаше чудесни музикални традиции, половин дузина орехови ракли, пълни с музикални ръкописи, и най-красивия орган в страната. После бе настъпила политическата ера на манастира и тя беше оставила известни традиции и опит. Във времена на най-зло военно подивяване „Мариафелс“ многократно бе превръщан в малък остров на разума и съзнанието, където най-добрите умове от враждуващите страни предпазливо се търсеха и опипом вървяха към разбирателство, и веднъж — това беше последният връх в неговата история — „Мариафелс“ стана родно място на един договор, който за известно време уталожи жаждата на измъчените народи за мир. После, когато настана нова епоха и бе основана Касталия, манастирът се отнасяше към нея с изчакване, дори я отричаше, вероятно не без предварителни наставления от Рим. Молбата на възпитателната колегия да се окаже гостоприемство на един учен, който за известно време искаше да работи със схоластичната литература в манастирската библиотека, беше вежливо отклонена, също така и поканата техен представител да вземе участие в музикално-исторически семинар. Едва след абат Пий, който в доста напреднала възраст живо се заинтересува от играта на стъклени перли, възникнаха връзки и размяна и оттогава се появи едно може би не съвсем пламенно, но приятелско отношение. Разменяха книги, оказваха си взаимно гостоприемство; на млади години и благодетелят на Кнехт, майсторът по музика, беше прекарал няколко седмици в „Мариафелс“, бе копирал нотни ръкописи и свирил на прочутия орган. Кнехт знаеше това и се радваше на престоя си в едно място, за което бе чувал дълбоко уважаваният човек да разказва с радост.

Приеха го с любезност и внимание, които надвишаваха неговите очаквания и едва ли не го смутиха. Действително за първи път Касталия предоставяше на манастира за неопределено време учител по играта на стъклени перли от елита. От Дюбоа Кнехт знаеше, че на първо време трябва да влезе в ролята си на гост не като личност, а като представител на Касталия, и да приема и отговаря на любезностите и на евентуалната сдържаност само със съзнанието на посланик. Това му помогна да надвие първата скованост и началното усещане за хладина; той превъзмогна умело и плахостта, и леката възбуденост през първите нощи, в които почти не спа, а тъй като абат Гервазиус му показа своето благодушно и топло разположение, той бързо се почувства добре в новата среда. Радваха го свежестта и първичността на природата, суровата планинска местност със стръмни скални стени и сочни ливади, пълни с хубав добитък; създаваше му отрадно чувство величието и просторността на старите постройки, по които можеше да се разчете историята на много векове, привличаха го красотата и простият уют в неговото жилище — две стаи на горния етаж на дългото крило за гости, — приятни му бяха разходките за опознаване на тази малка държава с две църкви, аркади, архив, библиотека, жилище на абата, бликащи фонтани, много стопански дворове с широки обори, пълни с добре гледан добитък, огромни сводести мази за вино и плодове, две трапезарии, прочутата колонна зала, грижливо поддържаната градина, както и работилниците на миряните: кацари, обущари, шивачи, ковачи и тъй нататък, които образуваха малко селце около най-големия стопански двор. За Кнехт беше открит достъп до библиотеката, органистът вече му бе показал чудесния орган и му беше разрешил да свири на него, не по-малко го примамваха раклите с ноти, където знаеше, че го очакват значително число непубликувани, а и доста изобщо неизвестни нотни ръкописи от по-ранни епохи.

В манастира, изглежда, не чакаха с нетърпение кога той ще започне служебната си дейност, минаха не само дни, минаха седмици, докато заговориха сериозно за целта, която го беше довела тук. Действително още от първия ден някои от отците, и особено самият абат, разговаряха с удоволствие за играта на стъклени перли, но за обучение или някаква системна дейност не се отваряше и дума. А иначе по държането, стила на живот и тона на общуване Кнехт забеляза, че господа духовниците, всички тези отци, които лично в никакъв случай не бяха лишени от темперамент, явно действат съобразно едно досега непознато нему темпо, с някаква почтена бавност и добродушно търпение. Такъв бе духът на техния орден, това беше хилядолетното дихание на утвърдил се ред и прастара привилегирована, издържала стотици пъти в щастие и беди общност, в която те вземаха участие, така както всяка пчела има своя дял в съдбата и състоянието на своя кошер, спи с неговия сън, страда със страданието, тръпне в трепета му. Сравнен със стила на живот в Касталия, на пръв поглед бенедиктинският изглеждаше не така духовен, позастинал и ненасочен, по-малко активен, но затова пък по-спокоен, по-неподатлив на влияния, по-стар, по-утвърден, като че ли тук отдавна бе станало напълно естествено да управляват духът и волята. С любопитство и с голям интерес и със също голямо удивление Кнехт събираше впечатления от живота в този манастир, който още по времето, когато Касталия не съществувала, вече бил почти такъв, какъвто бе днес, и преживял хиляда и петстотин години, когато тя се създавала, а тези впечатления тъй много отговаряха на съзерцателната страна от природата му. Кнехт беше гост, почитаха го далеч отвъд неговите очаквания и свръхзаслугите му, но той ясно чувствуваше: това бе маниер и обичай, не се отнасяше нито до неговата личност, нито до духа на Касталия или играта на стъклени перли, то беше царствената вежливост на стара велика сила срещу по-млада. Само отчасти той беше подготвен за това и след известно време се почувства, въпреки всички удобства на живота си в „Мариафелс“, несигурен и помоли своята колегия за по-точни предписания относно държането си. Лично Magister Ludi му написа няколко реда: „Не отдавай особено значение на това, колко време жертваш за опознаване на живота там, писа му той. — Използвай дните си, учи, опитай се да бъдеш обикнат и полезен, доколкото биха приели, но не се натрапвай и никога не давай вид, че си по-нетърпелив, нивга да не изглежда, че разполагаш с по-малко време от твоите домакини. И ако те цяла година се отнасят към теб така, сякаш още не е изтекъл първият ден на гостуването ти в техния дом, посрещни го спокойно и се дръж, като че ли за тебе две или десет години повече не значат нищо. Приеми това отношение като състезание по търпение. Грижливо се отдавай на медитация! Ако ти се стори, че твърде дълго си без работа, то всекидневно по няколко часа, не повече от четири, се занимавай със системна работа, примерно изучаване или преписване на ръкописи. Но не създавай впечатлението, че работиш, имай време за всеки, който желае да побъбре с тебе.“

Кнехт взе да се придържа към това и скоро отново се почувства свободен. Досега той твърде много бе мислил за поръчението да преподава играта на стъклени перли на любители, претекст за тукашната му мисия, докато отците от манастира се отнасяха към него повече като пратеник на приятелска сила, когото приемат с добра воля. И когато накрая абат Гервазиус си спомни за това задължение, първо му доведе няколко отци, които вече бяха запознати с въведението в изкуството на играта, с тях той трябваше да мине един по-нататъшен курс, тогава пролича за негово удивление, а отначало и за тежко разочарование, че в това гостолюбиво място културата на благородната игра, изглежда, се приемаше много повърхностно и дилетантски и се задоволяваха със съвсем скромни познания върху нея. А вследствие на този извод той бавно стигна до другия, че явно съвсем не изкуството на играта и неговото развитие в манастира бе това, за което го бяха пратили тук. Поръчението да насърчи тези неколцина и им създаде чувство за удовлетворение от един скромен успех, беше леко, прекалено леко, за него би бил дорасъл всеки обикновен кандидат и без да принадлежи към елита. Следователно това обучение не можеше да бъде същинската цел на неговата мисия. Кнехт започна да схваща, че го бяха пратили тук по-малко да поучава, а повече да се учи.

Във всеки случай тъкмо когато смяташе, че прозря това, авторитетът му в манастира неочаквано се повиши, а заедно с него и самочувствието му, защото въпреки цялата прелест и приятност на своята роля на гост, от време на време бе почнал да чувства престоя си тук почти като изгнание. Но случи се тъй, че един ден в разговора с абата непреднамерено се промъкна намек за китайския И Дзин, абатът се вслуша, постави няколко въпроса и когато намери своя гост така свръхочакванията си запознат с китайски и с книгата за преосъществяванията, не можа да скрие радостта си. Той имаше предпочитания към И Дзин и макар да не разбираше китайски, а познанията му за оракулската книга и другите китайски тайни да бяха безобидно повърхностни, с каквито сегашните обитатели на този манастир, изглежда, се задоволяваха в почти всичките си научни интереси, то се забелязваше ясно, че мъдрият и, в сравнение със своя гост, толкова опитен и запознат със света човек действително имаше отношение към китайската държавна и житейска мъдрост. Така се подхвана един необикновено жив разговор, който за пръв път разчупи досегашното държане между домакина и госта, което се определяше само от вежливост, и доведе до това Кнехт да бъде помолен два пъти в седмицата да чете на достопочтения отец лекции върху И Дзин.

И докато отношението на Кнехт към абата и домакина повишаваше своята живост и въздействие, укрепваше и колегиалното му приятелство с органиста, постепенно му ставаше все по-мила малката духовна държава, в която той живееше, приближаваше се към сбъдването си и предсказанието на оракула, до който се бе допитал, преди да тръгне от Касталия. Нему, странника, който носеше цялото свое имущество със себе си, се случи не само да намери подслон, както бе предречено, но също и да срещне „усърдието на млад слуга“. Това, че предвещанието се разгръщаше в действителност, странникът можеше да приеме като добър знак, поличба, че той наистина носи своето богатство със себе си, че и далеч от училища, учители, другари, благодетели и помощници, далеч от родната кърмяща и отзивчива атмосфера на Касталия, носи духа и събраните сили, с чиято помощ върви към един деен и полезен живот. Обещаният „млад слуга“ се приближи до него в образа на един послушник на име Антон и макар този млад човек сам да не играеше роля в живота на Йозеф Кнехт, то все пак в онова странно раздвоено настроение от първите му седмици в манастира той бе доказателство, вестител за новото и по-голямото, предтеча на идващите събития. Антон беше мълчалив, но наглед даровит и пламенен младеж, вече почти съзрял да бъде приет в кръга на монасите, когото играчът на стъклени перли, чийто произход и изкуство за него бяха толкова загадъчни, срещаше сравнително често, докато цялата останала малка група на послушниците, уединена в недостъпно за госта крило, му беше почти непозната, видимо държана на разстояние. На послушниците не бе разрешено да участват в курса по играта. Този Антон обаче няколко пъти седмично работеше като помощник-библиотекар; Кнехт го виждаше в библиотеката, понякога влизаше в разговор с него и все повече и повече усещаше, че младият човек с тъмните зорки очи под дебели черни вежди е обзет от оная мечтателна, услужлива и обожаваща младежка и ученическа любов, която беше срещал достатъчно често, макар всеки път да изпитваше желание да не й се поддаде, и отдавна познаваше като ярък и важен елемент от живота в един орден. Тук, в манастира, той реши да бъде двойно по-сдържан; би му се видяло като нарушение на гостоприемството, ако поискаше да влияе на този младеж, който още подлежеше на духовно възпитание; добре известна му беше и строгата повеля за целомъдрие, на която се подчиняваха, и от това му се струваше, че една момчешка влюбеност би била още по-опасна. Във всеки случай той трябваше да избегне каквато и да е възможност за подтик и се насочи към това.

В библиотеката, единственото място, където срещаше Антон по-често, той се запозна и с един мъж, когото отначало поради скромния му външен вид почти не бе забелязал, но с времето го опозна по-добре и цял живот обича с благодарно обожание, почти както стария майстор по музика. Казваше се отец Якобус, явно най-значителният историк на бенедиктинския орден, тогава почти шестдесетгодишен, слаб възрастен мъж, с ястребова глава на дълга жилеста шия, с лице, което във фас изглеждаше безжизнено и угаснало главно поради това, че той рядко даряваше някого с поглед, от профила му със смело издадената линия на челото и дълбоката гънка между веждите, от остро изрязания орлов нос и малко късата, но подчертано остра брада проличаваше една ярка и своеволна личност. Тихият стар мъж, който впрочем при по-близко познанство можеше да бъде крайно темпераментен, имаше една постоянно отрупана с книги, ръкописи и карти маса в малкото вътрешно помещение на библиотеката и, изглежда, в този манастир, който притежаваше толкова безценни книги, той бе единственият действително сериозно работещ учен. Всъщност послушникът Антон непреднамерено насочи вниманието на Йозеф Кнехт към отец Якобус. Кнехт беше забелязал, че вътрешното помещение на книгохранилището, където стоеше работната маса на учения, се приема почти като частен кабинет, малкото хора, които ползваха библиотеката, само рядко и тихо на пръсти влизаха вътре, макар работещият там отец съвсем да не правеше впечатление, че лесно може да бъде смутен. Естествено и Кнехт веднага прие същото съображение като повеля, с което обаче работливият старец убягна от погледа му. И едва един ден, когато Антон трябваше да му донесе няколко книги и да се върне от вътрешното помещение, Кнехт забеляза, че той остана за малко до отворената врата и погледна към потъналия в работа над масата с фанатичен израз на удивление и страхопочит, примесени с едно чувство на едва ли не нежно внимание и готовност за помощ, с каквото понякога добронравната младеж се отнася към плешивостта и немощта на старите. Отначало Кнехт се зарадва на този поглед, който сам по себе си беше красив, а и му показваше, че у Антон има някаква гореща увлеченост към възрастния, комуто се възхищава, без каквато и да е физическа влюбеност. В следващия миг му хрумна една по-скоро иронична мисъл, от която той почти се засрами, мисълта: колко скромно тук в този институт трябва да се развива науката, щом на единствения сериозно работещ учен младежта се удивлява така, както на някакво чудно животно или приказно същество. И все пак този почти нежен поглед на възхита и обожание, който Антон прикова в стария, отвори очите на Кнехт за фигурата на учения отец и оттогава колчем сам от време на време хвърляше поглед към него, откриваше римския му профил и постепенно едно или друго в облика на отец Якобус, което му се струваше, че издава необикновен дух и характер, че той бе историк и минаваше за най-посветения от познавачите на бенедиктинската история, вече му беше известно.

Един ден отецът го заговори, неговият тон нямаше нищо общо със спокойния, подчертано благоразположен, подчертано добронамерен и някак дядовски тон, който, изглежда, спадаше към стила на този манастир. Той покани Йозеф след вечерята да го посети в стаята му.

— В мене не ще откриете — каза той с тих, почти плах глас, но с удивително точно акцентуване — познавач на историята на Касталия и още по-малко играч на стъклени перли, но тъй като сега, струва ми се, нашите толкова различни ордени все повече се сприятеляват, не бих искал да се изключа от това и от своя страна желая понявга да извличам малка печалба от вашето присъствие тук.

Той говореше съвършено сериозно, но тихият глас и старото мъдро лице придаваха на неговите свръхвежливи думи една чудна, преливаща в различни оттенъци многозначност между строгост и ирония, угодничество и тих присмех, патос и шега, както може да се долови в играта на любезност и търпение от безкрайните поклони при поздрав между двама светци или църковни князе. Тази толкова добре позната на Кнехт от китайците смесица от надменност и присмех, мъдрост и своеобразен церемониал, бе за него удоволствие; и той съзна, че от много дълго време не беше долавял този тон, който и майсторът на играта на стъклени перли Томас владееше чудесно; зарадван и благодарен, прие поканата на стария. Когато вечерта потърси отдалеченото жилище на отеца в края на тихо странично крило на сградата и докато се сети на коя врата да почука, за своя изненада чу да се свири на пиано. Вслуша се, това беше соната на Пърсел, изпълнявана непретенциозно, без виртуозност, но чисто и с прецизност по отношение на такта; задушевно и ведро звучеше тази идилична, искрено бодра музика с нейните сладки тризвучия и му напомняше за времето във Валдцел, когато той свиреше подобни произведения на различни инструменти с приятеля си Феромонте. Вслушвайки се, Кнехт, изпълнен от доволство, изчака края на сонатата, който прозвуча в тихия здрачен коридор тъй самотен и далеч от света и толкова смел и невинен, тъй детски и самоуверен едновременно, както всяка хубава музика сред неспасяемата тъпота на света. Той почука на вратата. Отец Якобус извика: „Влез“ и го прие със своето скромно достойнство, на малкото пиано още горяха две свещи.

Да, каза отец Якобус на въпроса на Кнехт, свирел всяка вечер половин или цял час, завършвал своя трудов ден с настъпването на мрака и се отказал в часовете преди съня да чете и пише. Двамата говориха за музиката, за Пърсел, за Хендел, за прастарата традиция на бенедиктинците да насърчават музиката, този наистина поддържащ естетическото начало орден, и Кнехт изяви горещото си желание да изучи неговата история. Разговорът се оживи, докосна стотици въпроси, историческите познания на стария изглеждаха наистина чудни, но той не отрече, че историята на Касталия, касталийското мислене и тамошният орден малко го занимавали и интересували, не скри и своята критична позиция към тази Касталия, чийто „орден“ той разглеждаше като подражание на християнските конгрегации и всъщност дори като богохулствено подражание, защото касталийският орден нямаше в основата си никаква религия, никакъв бог и никаква църква. При тази критика Кнехт се държа като уважаващ слушател, въпреки всичко даде да се разбере, че извън религията, бог и църквата, извън бенедиктинските и римокатолическите схващания са възможни и са съществували и други, на които не може да се отрече нито чистотата на въжделенията и стремежите, нито дълбокото влияние върху духовния живот.

— Правилно — каза Якобус, — при това вие между другото мислите и за протестантите. Те не съумяха да запазят религията и църквата, но на времето са проявявали голяма смелост и сред тях са били много образцови мъже. Имаше няколко години в моя живот, когато предпочитаният обект на изследванията ми бяха различните опити за помирение между враждуващите християнски вероизповедания и църкви, преди всичко епохата около хиляда и седемстотната година, тогава намираме хора като философа и математика Лайбниц и после чудния граф Цинцендорф, които се стараят за ново обединяване на смразилите се братя. Изобщо осемнадесетото столетие, колкото и повърхностен и дилетантски да изглежда често неговият дух, по отношение на културната история е изключително интересно и двусмислено и тъкмо протестантите от онова време са ме занимавали най-вече. Там аз открих един филолог, учител и възпитател от голяма величина, впрочем швабски пиетист, човек, чието морално въздействие може ясно да се проследи в цели две столетия по-късно, но с това навлизаме в друга област, по-добре да се върнем към въпроса за законността и историческото призвание на същинския орден.

— Ах, не — извика Кнехт, — моля, продължете за този учител, за когото току-що заговорихте, струва ми се, че почти бих отгатнал кой е.

— Добре, отгатнете.

— Първо помислих за Францке от Хале, но тъй като става дума за шваб, не мога да мисля за друг освен за Йохан Албрехт Бенгел.

Прозвуча смях и радостен блясък озари лицето на учения.

— Вие ме изненадахте, драги — извика той буйно. — Наистина е Бенгел, него имах предвид. Откъде знаете за него? Или във вашата удивителна провинция е нещо естествено да се знаят имената на толкова далечни и забравени неща и люде? Бъдете сигурен, ако разпитате тука всички отци, наставници и послушници от нашия манастир, а и тези от последните няколко поколения, нито един няма да знае това име.

— И в Касталия той е известен само на малцина, може би на никой друг освен на мен и двама мои приятели. Веднъж изследвах областта на пиетизма от осемнадесетия век само за лични цели и тогава ми направиха впечатление няколко швабски теолози. Те спечелиха моето уважение и удивление, а сред тях особено Бенгел тогава ми се струваше идеал на учителя и младежкия наставник. Бях така завладян от този човек, че дори поръчах да фотографират портрета му от една стара книга и за известно време го бях заковал над работната си маса.

Отецът продължаваше да се смее.

— Тогава ние се срещаме под необикновен знак. Дори само това, че при изследванията си и двамата сме се натъкнали на този забравен човек, е вече забележително. А може би е още по-забележително, че на швабския протестант се е удало почти едновременно да въздейства на един бенедиктински отец и на един касталийски играч на стъклени перли. Впрочем аз си представям вашата игра като изкуство, за което е потребна богата фантазия, и се удивлявам, че един толкова строго трезв мъж като Бенгел е могъл тъй силно да ви привлече.

Сега и Кнехт се засмя с удоволствие.

— Е, ако вие си спомняте за многогодишните изследвания на Бенгел върху откровението на Йоан и неговата система за тълкуване пророчествата в тази книга, то следва да признаете, че на нашия приятел не е бил съвсем чужд и противоположният полюс на трезвостта.

— Това е така — съгласи се весело отецът. — А как си обяснявате подобни противоречия?

— Ако ми позволите една шега, бих казал: това, което е липсвало на Бенгел, това, което, без да знае, копнежно е търсил и желал, е била играта на стъклени перли. Причислявам го към загадъчните предтечи и прадеди на нашата игра.

Предпазливо и отново станал сериозен, Якобус попита:

— Малко смело ми изглежда да присвоявате към родословието на прадедите си тъкмо Бенгел. А как ще докажете това?

— Казах го на шега, но тази шега може да бъде защитена. Още на младини, преди да се занимава с онзи голям труд върху Библията, веднъж Бенгел споделил с приятелите си плана, че се надява да обхване в едно енциклопедично произведение всички науки на своето време и да ги подреди симетрично и синоптично около един център. Точно същото постига и нашата игра.

— Но това е енциклопедическата идея, с която се забавлявал целият осемнадесети век — извика отецът.

— Така е — продължи Йозеф, — но Бенгел не се стремял само към това знанието и изследването да съществуват редом, едно до друго, а едно в друго, към органичен ред и бил на път да намери общия им знаменател. А това е една от най-елементарните идеи в играта на стъклени перли. И по-нататък си позволявам да твърдя: ако Бенгел бе притежавал подобна система, каквато е нашата игра, то вероятно би си спестил голямата заблуда и грешката в своите пресмятания за пророческите числа, възвестяването на антихриста и на хилядогодишното царство. За различните дарования, които съединява в себе си, Бенгел не намира напълно желаната посока към една обща цел, математическото му дарование във взаимодействие с неговото филологическо остроумие, дава онази чудна смесица от страхотна точност и фантазия — „разграничаването на времената“, което го занимавало няколко години.

— Добре е — каза Якобус, — че не сте историк, действително проявявате склонност към фантазиране. Но аз разбирам какво имате предвид; педант съм само в моята специалност.

Разговорът беше плодовит, едно самоопознаване за двамата и после своеобразно сприятеляване. На учения изглеждаше повече от случайност или най-малкото твърде странна случайност, че те двамата, той в своята свързаност с Бенедиктин, а младежът с Касталия, са направили това откритие и са намерили бедния вюртембергски манастирски наставник, този колкото сърдечно нежен, толкова и скално твърд, колкото обигран в живота, толкова и скромен човек; в това навярно имаше нещо, което свързва двамата, на които толкова силно бе повлиял същият невидим магнит. И от вечерта, започнала със сонатата на Пърсел, всъщност се зароди „нещо“ — възникна тяхната връзка; Якобус се радваше да обменя мисли с един толкова школуван също толкова възприемчив млад интелект, това удоволствие бе рядкост за него, а за Кнехт общуването с историка и школовката чрез него, която започна отсега, беше ново стъпало по пътя му към „пробуждането“, за каквото смяташе своя живот. И за да го кажем с по-малко думи: от отеца той учеше историята, запознаваше се със закономерностите и противоречията на историческите изследвания и писания, а през следващите години освен това се научи да разглежда съвремието и собствения си живот като историческа действителност.

Разговорите им често прерастваха в истински дискусии, атаки и спорове, в началото естествено отец Якобус проявяваше по-голяма настъпателност. Но колкото по опознаваше духа на своя млад приятел, толкова по жал му беше, че този многообещаващ млад човек бе израснал без дисциплината на едно религиозно възпитание, а само с привидната дисциплина на интелектуално естетическата духовност. Това, което намираше за укорително в начина на мислене на Кнехт, пишеше за сметка на този „модерен“ касталийски дух, на неговата откъснатост от действителността, на склонността му към абстракциите на играта. И там, където Кнехт го изненадваше с неподправени, много сродни с неговия личен начин на мислене възгледи и изказвания, отецът тържествуваше, че добрата природа на приятеля му бе оказала толкова силна съпротива срещу касталийското възпитание. Йозеф приемаше критиката по отношение на Касталия много спокойно и там, където му се струваше, че в своята страстност старият господин отива твърде далеч, хладнокръвно отбиваше атаките му. Впрочем между пренебрежителните изказвания на отеца за Касталия имаше и такива, с които Йозеф донякъде трябваше да се съгласи, но по една точка, докато беше в „Мариафелс“, той напълно промени гледището си. Касаеше се за отношението на касталийския дух към световната история, за това, което отецът наричаше „пълна липса на исторически смисъл“.

— Вие, математиците и играчите на стъклени перли — подхващаше той, — така сте си нагласили и пречистили световната история, сякаш тя се състои само от история на духа и изкуството, вашата история е без кръв и действителен живот; вие сте запознати добре с упадъка на латинския синтаксис във второто или третото столетие, но нямате понятие за Александър, за Цезар или Исус Христос. Вие третирате световната история както математик математиката, където има само закони и формули, но никаква действителност, ни добро и зло време, ни вчера, ни утре, само едно вечно, плоско, математическо настояще.

— Но как може да се изучава история, без да се внесе в нея ред? — попита Кнехт.

— Разбира се, ред трябва да се внесе и в историята — каза буйно Якобус, — всяка наука между другото е систематизиране, опростяване, превръщане на несмилаемото за духа в смилаемо. Вярваме, че сме открили в историята няколко закона и се опитваме да се съобразяваме с тях при излагане на историческата истина. Приблизително така, както един анатом при дисекция на някакво тяло не застава пред напълно изненадващи го открития, предстои му само под епидермиса да намери органи, мускули, сухожилия и скелет, които потвърждават схемата, която предварително си е създал. Но ако той продължава да вижда само схемата и пренебрегне неповторимата, индивидуалната реалност на своя обект, то значи, че е касталиец, играч на стъклени перли, и подхожда математически към най-непригоден за математика обект. Който разглежда историята, според мене трябва да носи в себе си най-трогателна детска вяра в систематизиращата сила на нашия ум и методите ни, но освен и въпреки това да изпитва уважение пред необозримата истина, реалност и неповторимост на събитията. Да се занимаваш с история, драги мой, не е шега и безотговорна игра. Да се занимаваш с история, изисква предварително да знаеш, че си се устремил към нещо невъзможно, но все пак необходимо и крайно важно. Да се занимаваш с история, значи, да се оставиш на хаоса и въпреки това да съхраниш вярата си в реда и смисъла. Това е много сериозна задача, млади човече, а навярно и трагична.

От думите на Отеца, които Кнехт споделя тогава в писмо до свои приятели, може да се приведе още нещо характерно.

„За младежта великите мъже са стафидите в сладкиша на световната история, но те принадлежат и към същинската й субстанция, разбира се, а и съвсем не е толкова лесно и просто, както може да се помисли, да отличиш действително великото от привидното. Историческият момент, неговото отгатване и улавяне дава привидното величие; не липсват историци и биографи, да не говорим за журналисти, на които това откриване и хващане на един исторически момент или, с други думи — моменталният успех, им се вижда белег на великото. Подофицерът, който за една нощ става диктатор, или куртизанката, която за известно време успява да властва над доброто или лошото настроение на някой светски владетел, са любимите фигури на такива историци. Обратно, младежите, склонни към идеализация, обичат най-вече трагично неуспелите, мъчениците, които са дошли на света миг по-рано или по-късно. За мен, тъй като аз, разбира се, преди всичко съм историк на нашия бенедиктински орден, най-привлекателни, удивителни и заслужаващи изследвания в световната история не са личностите и не прийомите и успехите, не паденията, аз посвещавам любовта и ненаситното си любопитство на явления като нашата конгрегация, на онези твърде дълголетни организации, които правят опит да отберат хора с интелект и душа, да ги възпитават и преобразяват и чрез възпитание, не чрез евгеника, чрез духа, не чрез кръвта, да ги превърнат в благородници, способни да служат и да владеят. В историята на гърците не ме привлича звездното небе от герои и натрапливите викове от агората, а опитите, правени от питагорейците или академията на Платон, при китайците също ме привлича не друго, а дълголетието на конфуцианската система; и в нашата западноевропейска история ми се струва, че преди всичко християнската църква и служещите й, включени в нея ордени, са първоразредни исторически ценности. За мен отдавна не е интересно това, че някакъв авантюрист имал веднъж щастието да завладее или основе едно царство, което просъществувало двадесет или петдесет, дори цели сто години, или това, че някакъв добронамерен, идеалист, крал или император, някога се стремял към един вид почтена политика, или че се опитвал да осъществи едно културно въжделение, или че някога под страшен натиск един народ или друга общност били способни да осъществят или изтърпят нещо нечувано. Всичко това за мен отдавна не е тъй интересно, както че винаги е имало опити за създаване на институции като нашия орден и че някои от тях са могли да просъществуват хиляда и две хиляди години. За самата света църква не искам да говоря, за нас, вярващите, тя стои над каквото и да е обсъждане. Но конгрегации, като бенедиктинската, доминиканската, а по-късно на йезуитите и тъй нататък, са по на няколко столетия и след всички тези векове, въпреки различното развитие, израждане, пригаждане и поругание, тяхното лице и глас, техните жестове и неповторима душевност са се запазили, за мен това е най-забележителният и най-достойният за уважение феномен на историята.“

Кнехт се удивляваше на отеца и по време на неговите гневни, несправедливи изказвания. А тогава той и не подозираше кой е в действителност отец Якобус, виждаше в него само един задълбочен и гениален учен и още не знаеше, че освен това той е човек, който със съзнание лично участва в световната история и помага за нейното формиране, водещият политик на своята конгрегация, при когото познавачи на политическата история и на политическото настояще от много страни идват за осведомяване, съвет, посредничество. Почти две години до своята първа отпуска Кнехт се държеше с отеца като с учен и от живота, дейността, славата и влиянието му знаеше само едната, обърнатата към него страна. Този учен господин умееше да мълчи и в приятелството, а неговите братя в манастира умееха да мълчат дори по-добре, отколкото Йозеф би предположил.

След близо две години Кнехт се бе така съвършено вживял в манастира, както можеше да успее един гост и аутсайдер. От време на време той помагаше на органиста да води своя малък хор за църковно пеене, една прастара, достойна, велика традиция, която по-нататък продължаваше да се развива съвсем скромно. В манастирския музикален архив беше попаднал на няколко находки и бе снел преписи от стари произведения, които изпрати във Валдцел и особено в Монтпор. Бе привлякъл малък клас от начинаещи играчи на стъклени перли, към които сега като най-усърден ученик принадлежеше младият Антон. Той наистина не беше научил абат Гервазиус на китайски, но все пак му бе предал манипулацията със стъблата от бял равнец и една по-добра метода за медитация над мъдростите в оракулската книга; абатът беше привикнал с него и отдавна бе изоставил първоначалните си опити да изкуши госта с пиене на вино. Докладите, които изпращаше всеки шест месеца в отговор на официалните запитвания на майстора на играта на стъклени перли, дали в „Мариафелс“ са доволни от Йозеф Кнехт, бяха пълни с похвали. В Касталия много по-внимателно от тези доклади се проучваха списъците с лекциите и бележките на участниците в курса на Кнехт, намираха равнището за скромно, но бяха доволни от начина, по който учителят бе съумял да се приспособи към това равнище, и изобщо към нравите и духа на манастира. Най-доволни и истински изненадани обаче касталийските власти бяха, без естествено да допуснат да се забележи това, от честото доверително и накрая даже приятелско общуване на Кнехт с прочутия отец Якобус.

Това общуване носеше различни плодове, за които и на нас, като изпреварим малко разказа, ни е позволено да кажем, или поне за оня плод, който бе най-скъп на Кнехт. Той узряваше бавно-бавно, растеше така скромно и недоверчиво, както семената на дърветата от високите планини, когато бъдат посадени долу в щедра равнина: тези семена, пренесени в добра почва и благоприятен климат, носят в себе си заложени сдържаността и недоверието, с които са раснали техните бащи, затова бавният растеж принадлежи към наследствените им качества. Така и мъдрият старец, свикнал с недоверие да претегля всяка възможност нещо да му повлияе, позволи само бавно, стъпка по стъпка, в душата му да пусне корен онова, което неговият млад приятел и колега от другия полюс му носеше като касталийски дух. Постепенно все пак то даде кълн в душата му и от всичко добро, което Кнехт бе изживял през годините в манастира, най-доброто и най-скъпото за него беше това скъдно, пораснало от изглеждащи отначало безнадеждни издънки доверие и саморазкритие на опитния старец, бавно кълнящото и още по-бавно зреещото признание на Якобус не само на този по-млад удивителен човек, а на всичко, което той имаше като характерно касталийско изваяние. Крачка по крачка младият, на вид почти ученик, слушател и студент, водеше отеца, който отначало произнасяше думите „касталийско“ или „играч на стъклени перли“ само в ироничен тон и даже ги използваше като ругателства, отначало към търпимостта, накрая към признание и уважение на значимостта, носена от този вид духовност, на ордена и опитите му да създава благородници на духа. Отецът престана да критикува дребнаво младостта на ордена, който, разбира се, със своите малко повече от две столетия стоеше по-назад от бенедиктинския с неговите едно и половина хилядолетия, престана да вижда в играта на стъклени перли само естетическа мода, а също и да отклонява като невъзможно за в бъдеще примерно едно сприятеляване или съюзяване на двата тъй различни по възраст ордена. Кнехт още дълго време не подозираше, че в това частично спечелване на отеца, което смяташе за свое лично щастие, властите виждаха върха на престоя и постиженията му в „Мариафелс“. От време на време той безплодно мислеше за всичко, как собствено изпълнява поръчението си в манастира, дали всъщност допринася с нещо и е полезен и дали изпращането му на това място, което отначало му се струваше като издигане и отличие, за което кариеристите около него му завиждаха, с времето не става безславен тих пост, едно избутване на мъртъв коловоз. Навсякъде човек може да научи нещо, защо не и тук? Но в смисъла на Касталия тукашният манастир, като се изключи единствено отец Якобус, не бе градина и образец на учеността, той не можеше със сигурност да установи дали с изолацията от играта на стъклени перли само сред задоволяващи се с малко дилетанти не беше почнал вече да ръждясва и изостава. При тази несигурност донякъде му помагаше липсата на кариеризъм, както и още тогава сравнително процъфтяващата amor fati. В крайна сметка животът като гост и скромен учител в този старчески муден манастирски свят му бе по-приятен, отколкото последните години във Валдцел в кръга на честолюбци, и ако съдбата пожелаеше завинаги да го остави на този малък далечен пост, той наистина би се опитал да промени нещо от своя живот тук, например да се помъчи да доведе един от приятелите си или най-малкото да измоли всяка година да получава по-продължителен отпуск, който да прекарва в Касталия, а в останалото да се задоволи със съществуващото положение.

Навярно читателят на тази биографична скица очаква сведения за другата страна от преживяванията на Кнехт в манастира — за религиозната. Върху нея се осмеляваме да направим само внимателни намеци. Че в „Мариафелс“ Кнехт има една по-близка среща с религията, с всекидневната практика на християнството, е не само вероятно, но и проличава от някои по-късни негови изказвания и поведението му; и все пак трябва да оставим без отговор въпроса дали и доколко там става християнин, тези сфери не са достъпни за нашето изследване. Освен насажданото в Касталия уважение към религиите той може би изпитваше към тях и особено страхопочитание, което бихме посмели да наречем благочестиво, нали бе много добре запознат с християнското учение и класическите му форми още в училищата и специално при изследванията си върху църковната музика, но преди всичко проникна особено в тайнството на месите и ритуала на тържествената католическа литургия. Сега при бенедиктинцнте той не без удивление и зачитане опозна като още жива една религия, известна му дотогава теоретически и исторически, вземаше участие в много богослужения и доколкото прочете някои от творбите на отец Якобус и търпеше влиянието на беседите му, видя в цялата му яснота феномена на християнството, което в течение на векове толкова пъти бивало немодерно и пренебрегвано, прастаро и сковано, но все отново осмисляло своите извори и се обосновавало чрез тях и пак оставяло зад себе си модерното и побеждаващото от вчера. Той не се защищаваше сериозно и срещу внушаваните му от време на време в тези беседи мисли, че е възможно и касталийската култура да е само една добила светски и преходен характер, паралелна или късна форма на западнохристиянската култура и някога отново да бъде погълната и обхваната от нея. Би могло да бъде и така, каза той веднъж на отеца, но неговото място и служба е в касталийската, не в бенедиктинската общност, тук той трябва да сътрудничи и се утвърди, независимо дали общността, към която принадлежи, има изисквания за вечно или само задълго съществуване; едно преминаване към друго вероизповедание той би могъл да разглежда само като не съвсем достойна форма на бягство. Така на времето си уважаваният Йохан Албрехт Бенгел служи на малка и преходна църква, без при това да пропусне нещо от службата на вечното. Благочестие, това значи вярна служба и вярност до жертване на живота, то е възможно при всяко верую и всяка степен, и единствената валидна проверка за искреността и стойността на всяко лично благоденствие са тази служба и тази вярност.

Вече изтичаха две години, откак Кнехт бе дошъл при отците. Тогава в манастира се появи гост, когото много грижливо държаха далеч от него, не му го представиха дори най-бегло. Това събуди любопитството на Йозеф и той наблюдаваше чужденеца, който впрочем остана само няколко дни, но го наведе на различни предположения. В духовническите одежди, които непознатият носеше, той смяташе, че открива някакво предрешване; с абата и особено с отец Якобус непознатият беседваше дълго при затворени врати, често приемаше и изпращаше бързи вестители. Кнехт, който, разбира се, поне от слухове знаеше за политическите отношения и традиции на манастира, предполагаше, че гостът е някакъв висш държавник с тайна мисия или пътуващ инкогнито княз; след като разсъди върху наблюдението си, той си спомни, че и през миналите месеци бе имало един или друг гост, чиято поява също изглеждаше тайнствена или многозначителна. И тогава му дойде наум за Дюбоа, приветливия господин от „полицията“ и неговата молба от време на време да държи под око точно такива явления в манастира и макар още да нямаше никакво желание, нито се чувстваше призван за подобни съобщения, натежа му на съвестта, че много отдавна не беше писал на благоразположения към него мъж и вероятно съвсем го бе разочаровал. Написа дълго писмо, опита се да обясни мълчанието си и разказа, за да предаде още някои основания на писмото си, малко за своите взаимоотношения с отец Якобус. Той не подозираше колко грижливо и от кого бе четено всичко в писмото му.

Мисията

Първият престой на Кнехт в манастира трая две години, по времето, за което тук става дума, той караше тридесет и седмата си година. Към края на гостуването му в „Мариафелс“, близо два месеца след датата на неговото писмо до Дюбоа, една сутрин го извикаха в приемната на абата. Мислеше, че дружелюбният господин има желание да побеседва малко върху китайския език и незабавно се яви. Гервазиус го посрещна с писмо в ръка.

— Оказаха ми честта с едно поръчение за вас, многоуважаеми — доволен му извика той със своя покровителствен тон и веднага премина в иронично дразнещ, възникнал поради още не съвсем изяснените приятелски отношения между духовния и касталийския орден и всъщност създаден от отец Якобус. — Впрочем най-голямото ми уважение към вашия Magister Ludi. Умее да пише писма! Писал ми е на латински господинът, бог знае защо; при вас, касталийците, когато правите нещо, човек никога не знае дали възнамерявате да му окажете внимание, или да го осмеете, уважение или поучение е това. И така, този достопочтен Dominus[24] ми е писал на латински, и то на един латински, който сега в целия наш орден не знае никой, единствено с изключение на отец Якобус. Това е латински, сякаш излязъл непосредствено от школата на Цицерон, и към него едно добре отмерено парфюмиране с църковнолатински, за което естествено също не се знае дали е наивно — само примамка за нас, духовниците, — или е замислено иронично, а може да е възникнало просто от неукротим подтик към играта, стилизирането и декорацията. И така, многоуважаемият ми пише: там смятали за желателно отново да ви видят и прегърнат, а и да установят доколко, да речем, дългият престой Сред полувраговете ви е влиял покваряващо в морално-стилистично отношение. Накратко, доколкото правилно съм разбрал и разтълкувал просторното литературно художествено произведение, на вас ви се дава отпуск, а аз съм замолен да изпратя своя гост за все още неопределен срок във Валдцел; не завинаги, разбира се, защото бързото ви завръщане тук, доколкото и на нас ни изглежда приятно, е в намеренията на тамошните власти. Е, сега прощавайте, дълго не ще мога достойно да интерпретирам целия финес на написаното и магистър Томас едва ли очаква от мене това. Писъмцето трябва да ви предам, а сега вървете, обмислете дали и кога ще отпътувате. Ние ще чувстваме отсъствието ви, мили мой, и в случай че трябва да останете твърде дълго там, няма да пропуснем да настояваме пред вашата колегия отново да ви върне.

В писмото, което той предаде на Кнехт от името на колегията, се съобщаваше накратко, че за отдих, както и за разговори с ръководството му се позволява да се върне в отпуск и че в най-скоро време го очакват във Валдцел. Нека не се съобразява със завършването на текущия курс за начинаещи, при условие че абатът не изрази особено желание за това. Поздравява го и старият майстор по музика. Прочитайки този ред, Йозеф се смая и замисли как авторът на писмото Magister Ludi бе стигнал до идеята да включи този поздрав, който бездруго не се свързваше добре със служебното писмо? Трябва да бе имало някаква конференция на цялата колегия, за която бил извикан и старият майстор. Не, не го засягаха заседанията и решенията на възпитателната колегия, но този поздрав го трогна чудно, той му прозвуча необикновено колегиално. Все едно какъв въпрос е занимавал конференцията, поздравът доказваше, че най-висшестоящите по този повод са говорили и за Кнехт. Нещо ново ли му предстои? Дали няма да бъде отзован? И ще бъде ли това издигане, или крачка назад? Но в писмото се говореше само за отпуск. Да, а на този отпуск той искрено се зарадва, с най-голямо удоволствие би тръгнал още утре. Ала трябваше поне да се сбогува с учениците си и да им даде указания. Антон щеше да се натъжи много, че той ще отпътува. Дължеше посещения за сбогуване и на някои от отците. Сега помисли за Якобус и едва ли не, за свое удивление, изпита лека болка в душата си, един трепет, който му каза, че със сърцето си е по-привързан към „Мариафелс“, отколкото сам смята. Тук му липсваше много от онова, с което бе свикнал и което му бе скъпо, но в течение на две години в представите му чрез далечината и отсъствието Касталия бе ставала все по-хубава; в този миг той ясно съзна: това, което притежава посредством отец Якобус, е незаменимо и в Касталия ще му липсва. В момента му стана по-ясно, отколкото досега съзнаваше, какво бе преживял и научил тук и го обзе радост и упование при мисълта за пътуването към Валдцел, за новата среща, за играта на стъклени перли, ваканцията, но радостта му би била по-малка, ако не беше уверен, че ще се върне тук.

Решил изведнъж, той потърси отеца, разказа му, че го отзовават в отпуск и колко сам е изненадан, дето зад радостта си от завръщането у дома и новите срещи вече изпитва предварителна радост, че после пак ще дойде тук, и тъй като тази радост се отнасяше преди всичко за него, многоуважавания отец, събра кураж и се осмели да му изложи една голяма молба: би искал, след като се завърне, ако е възможно, отецът да му преподава поне един или два часа в седмицата. Якобус отклони това усмихнат и отново изреди най-красивите и иронични любезности за ненадминатото многостранно касталийско образование, пред което един прост монах като него можел само да се вкамени в нямо удивление и да клати глава от учудване, но Йозеф вече беше забелязал, че неговият отказ не е сериозно изречен, и когато му подаде ръка за сбогуване, отецът приятелски каза да не се тревожи за молбата си, щом е възможно, на драго сърце ще направи нещо за него, и топло се сбогува.

Кнехт тръгваше с радост за дома, за ваканцията и с увереност в душата, че времето, прекарано в манастира, не бе безполезно за него. На тръгване в собствените си очи изглеждаше като момче, но все пак скоро забеляза, че вече не е момче и младеж; усети едно чувство за срам и вътрешна съпротива, което се обаждаше, щом с някакъв жест, вик или малка детинщина искаше да се поддаде на настроението, че е свободен и изпитва ученическо ваканционно щастие. Не, това, което някога бе естествено и би подействало като облекчение — един волен вик към птиците на дървото, високо подхваната маршова песен или полюшващ се ритмичен танц, — вече не вървеше. То би изглеждало сковано и изкуствено, би било глупаво и детинско. Разбра, че е мъж, млад по чувство и сила, но вече отвикнал да се увлича от момента и настроението, вече несвободен, а винаги бдителен, обвързан и задължен — с какво? С една длъжност? Със задачата да представлява сред братята от манастира своята страна и своя орден. Не, самият орден, йерархията, с която той при внезапното си самонаблюдение откри, че се бе сраснал необяснимо и че се бе включил в нея, отговорността, тази обгърнатост от общото и по-висшето, от която някои млади могат да изглеждат стари, а някои стари — млади, това е, което подкрепя човека и едновременно му ограбва свободата като колчето, към което привързват младата фиданка, то отнема невинността, докато въпреки всичко изисква една все по-ясна чистота.

В Монтпор той поздрави стария майстор по музика, който, сам някога, на млади години, гостувал в „Мариафелс“ и изучавал там бенедиктинската музика, сега го разпитваше за много неща. Наистина Кнехт намери стария някак по-притихнал и усамотен, но на вид по-силен и по-весел, отколкото миналия път, след изтриването на умората от неговото лице, откакто се бе освободил от своята длъжност, не бе станал по-млад, но по-хубав и по-изтънчен. Направи му впечатление, че той питаше за органа, за раклите с ноти и за хоровото пеене в „Мариафелс“, за дървото в градината, сред аркадата на манастирския двор, дали стои още, но не за тамошната му дейност, за курса по играта на стъклени перли, явно не проявяваше любопитство и за целта на отпуската му. И все пак преди по-нататъшното пътуване на Кнехт старият му подсказа една дума, която бе много скъпа.

— Узнах — каза той с един сякаш шеговит тон, — че си щял да станеш нещо като дипломат. Всъщност това не е хубава професия, ала, изглежда, са доволни от тебе. Мисли за това, както желаеш! Но ако на честолюбието ти не отговаря да останеш завинаги в тази професия, тогава внимавай, Йозеф, смятам, че искат да те хванат. Защищавай се, имаш право на това. Не ме питай повече, ни дума няма да ти кажа. Нали сам ще видиш.

Въпреки това предупреждение, което Кнехт понесе в себе си като жило, при своето пристигане във Валдцел изпита радост, каквато никога не бе преживявал, радост от завръщане в родината, струваше му се, че Валдцел е не само негова родина, но и най-красивото място на света и че междувременно е станало още по-хубаво и по-интересно, или пък че той сега има нови очи, зрението му е по-силно. И това не се отнасяше само за порталите, кулите и дърветата, за реката, дворовете и залите, за фигурите и отдавна познатите лица, по време на отпуска си той почувства и една повишена възприемчивост за духа на Валдцел, за ордена и играта на стъклени перли, позна онова нараснало и благодарно прозрение на завърналия се у дома, на странника, прибрал се по-зрял и по-мъдър.

— Струва ми се — каза той на приятеля си Тегулариус в края на едно живо хвалебствие за Валдцел и Касталия, — струва ми се, че всички тези години съм прекарал тук в сън, наистина щастлив, но като че ли без съзнание и сега, когато съм се събудил, виждам всичко по-остро и по-ясно, потвърдено от действителността. Как могат две години, прекарани в чужбина, така да ти изострят погледа!

Той се радваше на отпуската си като на празник и най-вече на игрите и дискусиите с другарите в кръга на елита, на Vicus Lusorum, на новата среща с приятели, на Genius Loci[25] — Валдцел. Но във всеки случай това приповдигнато настроение за щастие и радост стигна своя връх едва след първото му приемане от майстора на играта на стъклени перли, дотогава бе примесено с някаква плахост.

Magister Ludi постави по-малко въпроси, отколкото Кнехт очакваше, едва спомена курса за начинаещи в играта и изследванията на Йозеф в музикалния архив, само за отец Якобус не можеше да се насити да слуша, отново и отново заговаряше за него, нищо от това, което Йозеф разказваше за този човек, не беше излишно. Че бяха доволни от него и мисията му при бенедиктинците, да, дори много доволни, Кнехт можеше да заключи не само от необикновената приветливост на майстора, и още повече от държането на господин Дюбоа, при когото магистърът веднага го препрати.

— Ти извърши работата си отлично — каза му той и добави с лека усмивка: — Действително не проявих верен усет, когато съветвах да не те изпращат в манастира. Но това, че ти освен абата си очаровал и великия отец Якобус и си го настроил благосклонно към Касталия, е много. То е повече, отколкото който и да е би дръзнал да се надява.

Два дена по-късно майсторът на играта го покани заедно с Дюбоа и тогавашния ръководител на валдцелското елитно училище, наследника на Цбинден, на обяд и по време на разговора след яденето неочаквано се появиха новият майстор по музика и архиварят на ордена, следователно двама други членове на върховната колегия, и единият ги отведе в дома за гости на дълга беседа. Тази покана за пръв път и видимо за всички изведе Кнехт към най-тесния кръг на кандидатите за върховни длъжности и веднага издигна осезаема преграда между него и масата от елита на играчите, което той, „пробуденият“, долови болезнено. Впрочем засега му дадоха отпуск от четири седмици и паспорт, какъвто ползваха чиновниците, за да отсядат в домовете за гости на провинцията. Макар да не му възложиха никакви задачи, нито дори задължението да се регистрира, той пак можа да забележи, че е наблюдаван отгоре, защото, щом предприе няколко посещения и излети до Койперхайм, Хирсланд и Източноазиатския институт, там веднага получаваше покани от висшите служебни лица; и стана тъй, че през тези няколко седмици фактически се запозна с цялото управление на ордена и с мнозинството от магистрите и преподавателите. Ако не бяха тези многобройни официални покани и познанства, излетите биха били за Кнехт връщане в света и свободата на неговите студентски години. Той ги ограничи преди всичко заради Тегулариус, който изживяваше тежко всяко прекъсване на тяхната нова среща, но и заради играта на стъклени перли, защото много му се искаше отново да вземе участие и да се изяви в най-новите упражнения и постановки на проблемите, в това Тегулариус му оказваше незаменима помощ. Другият му близък приятел — Феромонте, принадлежеше към щаба на новия майстор по музика и в това време успя да се види с него само два пъти; намери го погълнат от работа и щастлив от нея, той се бе заел с една голяма музикално-историческа задача, отнасяща се до гръцката музика и нейния по-нататъшен живот в танците и народните песни на балканските страни; горящ от желание да споделя, той разказа на приятеля си за своите най-нови работи и находки; те засягаха епохата на постепенния упадък на бароковата музика към края на осемнадесетото столетие и проникването на една нова музикална същност от страна на славянската народна музика.

По-голямата част от това празнично ваканционно време Кнехт обаче прекара във Валдцел, зает с играта на стъклени перли, и повтори с Фриц Тегулариус по бележките му от един частен курс това, което магистърът бе преподавал в двата последни семестъра на напредналите, и след двегодишно отсъствие с всички сили се вживя в благородния свят на играта, чието вълшебство изглеждаше неразделно от живота му и абсолютно необходимо както музиката.

Едва през последните дни на отпуската Magister Ludi заговори за изпращането на Йозеф отново в „Мариафелс“ и за най-близкото му бъдеще и задачи. Отначало в тона на свободен разговор, а после по-сериозно и по-настойчиво, той му разказа за един план на колегията, на който повечето от магистрите, както и господин Дюбоа, държели твърде много, а именно планът за в бъдеще Касталия да има постоянно представителство при Светия престол в Рим. Било, така продължи по-нататък майстор Томас по своя изискан и спечелващ събеседника начин, крайно важно, бил дошъл историческият момент, или поне наближил, да се хвърли мост над старата бездна между Рим и ордена, във вероятни бъдещи опасности те без съмнение щели да имат общи врагове, да бъдат другари по участ и естествени съюзници, а досегашното състояние не бивало да продължава повече, всъщност било и недостойно: тъкмо двете власти в света, чиято историческа задача е запазването и грижата за духа и мира, да продължават да живеят така редом и почти чужди една на друга. Римската църква, въпреки тежките загуби, превъзмогнала сътресенията и кризите от последната голяма епоха на войни, била се обновила и пречистила чрез тях, докато тогавашните светски институции на науката и образованието били навлезли в залеза на културата; и първо върху техните руини били възникнали орденът и идеята за Касталия. Дори само за това и заради достопочтената й възраст, църквата трябвало да получи първенство; тя била по-старата, по-знатната, утвърдена в повече и по-големи бури власт. Първоначално се отнасяло за това да се събуди и поддържа съзнание за сродство на двете власти и в Римската, че те ще трябва да разчитат една на друга във всички допустими идни кризи.

Тук Кнехт си помисли: „Охо, значи, те искат да ме пратят в Рим и възможно е завинаги!“ И спомняйки си предупреждението на стария майстор по музика, вътрешно незабавно се приготви за защита.

Майстор Томас продължи, че чрез мисията на Кнехт в „Мариафелс“ била направена важна крачка в това толкова отдавна желано от страна на Касталия развитие. Тази мисия, всъщност само един опит, един жест на учтивост, незадължаващ към нищо, била предприета без странични намерения по покана от тамошния партньор, в друг случай естествено не биха използвали един нямащ представа от политика играч на стъклени перли, а някой млад чиновник от кръга на господин Дюбоа. Сега обаче този опит, малката безобидна мисия дала изненадващо добър резултат, благодарение на нея един от водещите умове на днешния католицизъм, отец Якобус, се запознал по-отблизо с духа на Касталия, който доскоро изобщо отхвърлял, създал си по-благосклонна представа за него. Били благодарни на Йозеф за ролята, която играл при това: И именно тук се криел смисълът и успехът на неговата мисия и от този зрителен ъгъл трябвало по-нататък да се наблюдава и развива не само целият опит за приближаване, но особено изпращането и работата на Кнехт. Осигурили му отпуска, която можела да бъде още малко удължена, в случай че той пожелае, обяснили се основно и го запознали с повечето от членовете на върховната колегия, те изразили доверие към Кнехт и възложили нему, майстора на играта на стъклени перли, да го изпрати повторно с особена задача и разширени права в „Мариафелс“, където той за щастие бил уверен, че ще намери радушен прием.

Той замълча малко, сякаш за да остави време на своя слушател за някакъв въпрос, ала Кнехт само с един вежлив жест на преданост даде да се разбере, че слуша внимателно и очаква поръчението.

— Задачата, която имам да ти възложа — каза тогава майсторът, — е следната: ние възнамеряваме, по-рано или по-късно, да създадем постоянно представителство на нашия орден при Ватикана, възможно е да бъде и на взаимни начала. Ние, като по-млади, сме готови да се отнесем към Рим в никакъв случай не сервилно, но с крайно страхопочтително поведение, на драго сърце сме готови да приемем по-ниския ранг и да му оставим първенството. Може би — аз зная това толкова малко, колкото и господин Дюбоа — папата да приеме нашата гореща молба още днес; но това, което безусловно искаме да избегнем, е един отрицателен отговор оттам. Сега има само един познат нам мъж, до който можем да се доберем и чийто глас в Рим е с най-голяма тежест — отец Якобус. И твоето поръчение е да се върнеш в бенедиктинския орден и да живееш така, както досега, да се занимаваш с изследвания, да водиш безобиден курс по игра на стъклени перли и цялото си внимание и грижовност да насочиш към постепенното спечелване на отец Якобус за нас и за това той да се съгласи и застъпи в Рим за намерението ни. Този път крайната цел на твоето изпращане следователно е строго очертана. Колко време ще ти е потребно, за да я постигнеш, не е от значение, ние смятаме, че ще трае най-малко още една година, но могат да бъдат две и повече. Ти естествено познаваш темпото в Бенедиктин и сигурно си свикнал да се пригаждаш към него. При никакви обстоятелства не бива да правим впечатление на нетърпеливи и жадни, работата трябва да съзрее от само себе си, нали така? Надявам се, че си съгласен с поръчението и моля откровено да изкажеш каквото и възражение да имаш. Ако желаеш, ще ти предоставим няколко дни за размисъл.

Кнехт, когото след някои предварителни разговори тази задача вече не изненада, заяви, че времето за размисъл е излишно, покорно прие поръчението, но добави:

— Вие знаете, че мисии от този род се удават най-добре, когато оня, на когото са възложени, не трябва да се преборва със свои вътрешни задръжки и съпротива. Аз нямам никакво възражение срещу самата задача, разбирам нейната важност и се надявам тя да ми е по силите. Но изпитвам някакъв страх и притеснение заради бъдещето си; бъдете така добър, магистър, и изслушайте моята съвсем лична егоистична молба и признанието ми. Както знаете, аз съм играч на стъклени перли, вследствие на моето изпращане при отците вече пропуснах цели две години от следването си, не научих нищо ново, занемарих изкуството си, сега се прибавя най-малкото още една година, вероятно и по-дълго. Не бих искал в това време още повече да изостана. Затова моля за по-чести краткотрайни отпуски във Валдцел и за установяване на постоянна радиовръзка при докладите и специалните занятия във вашия семинар за напреднали.

— На драго сърце съм съгласен — извика майсторът и в тона му вече звучеше нещо като сбогуване, тогава Кнехт повиши глас и разкри и другото, а именно, че се страхува, при възможност намерението относно „Мариафелс“ да завърши щастливо, да не го пратят в Рим или още по-далеч на дипломатическа служба.

— Този изглед — заключи той — ще влияе потискащо, като задръжка на старанието ми в манастира, защото да бъда за дълго изтласкан настрана в една дипломатическа служба за мен би било крайно нежелателно.

Магистърът събра вежди и вдигна неодобрително показалец:

— Ти говориш за изтласкване настрана, действително думата е лошо избрана. Никой никога не е мислил за изтласкване, по-скоро за отличие, за издигане. Нямам право да ти давам сведения за начина, по който по-късно ще бъдеш използван, нито пък обещания. Но все пак мога да разбера съмнението ти и вероятно ще ти бъда в помощ, в случай че ти наистина продължаваш да изпитваш този страх. А сега чуй: имаш една положителна дарба да ставаш приятен, да бъдеш обикван, някой зложелател би те нарекъл едва ли не магьосник; вероятно на тази дарба се дължи твоето двукратно изпращане в манастира. Но не използвай прекалено много тази дарба, Йозеф, и не се опитвай да насочваш постиженията си само нагоре. Сполучиш ли с отец Якобус, тогава ще дойде и най-добрият момент да отправиш личната си молба към колегията. Днес това ми се вижда твърде рано. Съобщи ми, когато си готов да тръгнеш на път.

Йозеф мълком изслуша тези думи, придържайки се повече в благосклонността, скрита в тях, отколкото в упрека, и наскоро след това замина за „Мариафелс“.

Там почувства много благотворно увереността, която дава една строго очертана задача. Свръхвсичко тази задача беше важна и почтена и в известно отношение дълбоко личното желание и поръчението съвпадаха: колкото може повече да се сближи с отец Якобус и да спечели пълното му приятелство. Че новата му мисия тук в конгрегацията се приемаше сериозно и че той самият сякаш бе повишен, впрочем му доказа някак промененото държане на предстоятелите на манастира, особено на абата, то беше не по-малко дружеско, но в една доловима степен по-почтително, отколкото преди. Йозеф вече не беше младият гост без ранг, по отношение на когото можеха да бъдат любезни заради произхода му и от благоразположение към неговата личност, сега го приемаха и се отнасяха към него по-скоро като висш касталийски чиновник, пълновластен посланик. И вече не така сляп за тези неща, той си направи свои заключения.

В държанието на отец Якобус във всеки случай не можа да открие никаква промяна. Приветливостта и радостта, с които той го поздрави, без да изчаква молбата или предупреждението на Кнехт — сам напомни за уговорената обща работа, — го развълнуваха дълбоко. Сега неговият план за работа и протичането на деня придобиха значително по-различен облик, отколкото преди отпуската. В работния план и кръга от задължения този път курсът по игра на стъклени перли вече не заемаше първо място и за изследванията му в музикалния архив, както и за колегиалното сътрудничество с органиста изобщо не ставаше дума. На първо място сега стоеше обучението при отец Якобус, едно обучение по много клонове на историческата наука едновременно, с което отецът въвеждаше своя любим ученик не само в предисторията и ранната история на бенедиктинския орден, но също и в науката за издирване на източници за ранното Средновековие, освен това в един специално определен час той четеше с него в оригинал старите хронисти. На отеца допадаше, че Кнехт го обсипва с молби да позволи и младият Антон да взема участие, но не му беше трудно да го убеди, че и най-добре настроеният трети значително би пречил при този вид най-частно обучение, ала все пак Антон, който нищо не подозираше за застъпничеството на Кнехт, бе поканен да участва само в четенето на хронистите и бе крайно щастлив от това. Няма съмнение, тези часове за младия брат, за чийто по нататъшен живот не знаем нищо, са едно отличие, наслада и подтик от най-висш род; като млад послушник той може да бъде слушател и да взема известно участие в обмяната на мнения и работата на двама от мъжете с най-чист дух и рядък ум на своето време. Задължението на Кнехт към отеца се изразяваше в едно текущо въвеждане в историята и структурата на Касталия и ръководните идеи на играта на стъклени перли, а когато станеше нужда и в лекции по епиграфика и по науката за изследване на източниците, при което ученикът ставаше учител, а уважаваният учител — внимателен слушател, твърде често и критик, и човек, когото трудно можеш да задоволиш с отговорите на поставяните от него въпроси. Недоверието му към целия касталийски манталитет беше винаги будно, тъй като чувстваше, че на Касталия липсва едно същинско религиозно поведение, той се съмняваше в нейната способност и честолюбието й да възпита действително сериозно вземан човешки тип, макар че в лицето на Кнехт срещу него се възправяше един толкова благороден резултат от това възпитание. Неговото недоверие никога не бе приспано напълно и когато отдавна, доколкото бе възможно чрез примера и обучението на Кнехт, бе извършен един вид прелом в схващанията му и отдавна беше решил, че трябва да се застъпи за сближаването на Касталия с Рим, бележките на Кнехт са пълни с драстични, винаги записани в момента примери и ние привеждаме един от тях:

„Отецът: «Вие, касталийците, сте големи учени и естети, мерите стойността на гласните в някое старо стихотворение и поставяте своите формули във връзка с някаква планетна орбита. Това е очарователно, но — игра. Игра е и вашата най-върховна тайна и символ, играта на стъклени перли. Искам още да призная, че правите опит да издигнете едно средство за набожно смирение. Но тайнствата не възникват от такива старания, играта си остава игра.»

Йозеф: «Вие смятате, отче, че на нас ни липсва основата на теологията.»

Отецът: «Ах, за теология не бива и да говорим, вие сте твърде далеч от това. Биха ви послужили няколко по-прости основи, примерно една антропология, една действителна наука и едно действително познание за човека. Вие не познавате човека, нито животинското в него, нито богоподобието му. Познавате само касталиеца, който е нещо специално, особена каста, едно изтънчено опитно отгледано същество.»“

За Кнехт бе необикновено щастлив случай, че посредством тези часове получи въобразимо най-благодатното и широко поле за своята задача да спечели отеца за Касталия и да го убеди в значението на едно съюзничество. Така бе поставен при стечение на обстоятелствата, което толкова съвършено отговаряше на всички негови лични желания и представи, че скоро изпита нещо като угризение на съвестта, защото му се виждаше засрамващо и недостойно, когато уважаваният човек с такова доверие и всеотдайност седеше срещу него или се разхождаха заедно под аркадите на манастирския двор, той да продължава да е обект и цел на тайни политически намерения и сделки. Кнехт не би могъл дълго да издържи това положение мълчаливо и се замисляше само над формата, която да придаде на собственото си демаскиране, ала за негова изненада старецът го изпревари.

— Мили приятелю — каза един ден той, сякаш между другото, — ние действително намерихме крайно приятна, така смятам аз, и плодотворна форма за размяна на мнения. Двете дейности, които през целия си живот най-много съм обичал, да уча и да обучавам, намериха ново, чудесно съчетание в нашите съвместни работни часове и за мене това дойде в най-подходящо време, защото старостта ми наближава и аз не бих могъл да си представя по-добро лечение и освежаване от нашите часове. Следователно, що се отнася до мене, при съвместните ни занимания във всеки случай аз съм печелещият. Напротив, не съм толкова сигурен дали вие, приятелю, и преди всичко хората, чийто пратеник сте и на които служите, ще спечелят от тази работа толкова много, колкото може би се надяват. Бих искал да предотвратя някакво по-късно разочарование и освен това да не допусна между нас да възникне някакво неясно отношение, ето защо позволете на стария практик един въпрос: престоят ви в нашето манастирче, колкото и да ми е приятен, естествено често ме е карал да се замислям. Доскоро, до неотдавнашната ви отпуска, вярвам, можах да установя, че смисълът и целта на присъствието ви при нас и вам самия в никакъв случай не бяха съвършено ясни. Правилни ли са наблюденията ми?

И когато Кнехт потвърди, той продължи:

— Добре. От завръщането ви след тази отпуска нещата се промениха. Вие вече не размишлявате и не се тревожите за целта на своето присъствие тук, а я знаете с положителност. Така ли е? Добре, значи, правилно съм отгатнал. Вероятно съм на прав път и с представата, която си създавам за целта на вашето посещение. Вие имате дипломатическа задача и тя не засяга нито нашия манастир, нито господин абата, а мене. Виждате, от вашата тайна не остава почти нищо. И за да изясня напълно положението, предприемам последната стъпка и ви давам съвет напълно да споделите с мене и останалото. И тъй, как е формулирана задачата ви?

Кнехт беше скочил и стоеше срещу него изненадан, смутен и почти объркан.

— Имате право — извика той, — но като ме улеснявате с това изпреварване, вие ме и засрамвате. От известно време аз размишлявам как да придам на нашите отношения яснотата, която вие толкова бързо постигнахте. Щастие е, че моята молба да бъда под ваше наставничество и споразумението за въвеждането ми във вашата наука са още преди датата на отпуската ми. Иначе това вероятно би изглеждало като дипломация от моя страна и нашите изследвания — само предлог!

Старецът го успокои приятелски.

— Не искам нищо, освен да помогна ние двамата да направим крачка напред. Чистотата на вашите намерения не се нуждае от потвърждение. И ако аз ви изпреварих и не причиних нищо, което да ви се струва нежелателно, то всичко е наред.

Относно съдържанието на задачата на Кнехт, което той сподели с него, отецът смяташе:

— Вашите господа в Касталия не са точно гениални, но все пак напълно приемливи дипломати, а те имат и щастие. Ще обмисля поръчението ви най-спокойно и решението ми ще зависи отчасти от това, доколко ще съумеете да ме въведете и да ми представите убедително вашия касталийски основен закон и идеен свят. Ние няма да бързаме с това. — И когато той видя, че Кнехт продължава да бъде малко смутен, засмя се рязко и продължи: — Ако искате, можете да сметнете моето изказване за един вид лекция. Ние сме двама дипломати, чиято съвместна работа винаги е борба, дори и да взема формата на дружба. В нашата борба имаше моменти, когато аз нямах предимство, беше ми се изплъзнал законът на размяната, вие знаехте повече, отколкото аз. Сега вече това е уравнено. Шахматният ход излезе сполучлив, следователно е бил правилен.

И ако на Кнехт изглеждаше значимо и важно да спечели отеца за намеренията на касталийските власти, то му изглеждаше далеч по-важно да научи колкото е възможно повече от него и от своя страна да бъде за учения и могъщ човек един надежден водач в касталийския свят. И ако някой от приятелите и учениците на Кнехт му завиждаха за много неща, то, също както е със значителните личности, му завиждаха не само за неговото вътрешно величие и енергия, но и за привидното щастие, за привидната благосклонност на съдбата. По-малкият вижда във великия тъкмо това, което е в състояние да види, и в пътя на Йозеф Кнехт, и във възхода му всъщност за всеки наблюдател има нещо необикновено блестящо, светкавично, наглед постигнато без усилие; за онова време от неговия живот бихме могли да се опитаме да кажем: той има щастие. Но не желаем да правим опити и да анализираме това „щастие“ от гледна точка на разума или на морала, независимо дали може да се обясни като причинно следствие от външни обстоятелства, или един вид възнаграждение за особена добродетел на Кнехт. Щастието няма общо нито с разума, нито с морала; по своята същност то е нещо магическо, принадлежи към ранен, младенчески стадий в развоя на човечеството. Наивният щастливец, надареният от феите, разглезеният от боговете не е обект на рационалистични наблюдения, а с това не и на биографично изследване, той е символ и стои отвъд личностното и историческото. Въпреки всичко има забележителни хора, чийто живот не можеш да си представиш без щастие, все едно дали се състои само в това, че те и задачата, която им отговаря, действително са се съчетали исторически и биографично — хората, които не са родени твърде рано или твърде късно, видимо Кнехт спада към тях. Така неговият живот, поне в един от своите отрязъци, оставя впечатлението, че всичко, което е заслужавало да бъде пожелано, някак само е падало на скута му. Не искаме да отречем този аспект или да го заличим, разумно бихме могли да го разтълкуваме с биографичен метод, който не е само наш, но е желан и позволен и в Касталия, а именно да го обясним с едно почти безгранично проникване особено в личното, в съвсем частното, в здравето и болестта, в колебанията и кривите на жизнерадостта и самочувствието. Убедени сме, за нас това не подлежи на разискване, че една такава трактовка на биографията ще ни доведе до доказателства за съвършено равновесие между щастието и страданието му, но ще създаде невярна картина за неговия облик и живот.

Достатъчно отклонение. Говорехме за това, че мнозина, които познават Кнехт или само са чували за него, му завиждат. Но за малките хора в неговия живот няма нищо заслужаващо по-голяма завист, отколкото връзката му със стария бенедиктински отец, при която те бяха едновременно учител и ученик, владетел и завладян, а тя самата спояваше в едно придобиване и даряване, приятелство и сърдечно сътрудничество. И Кнехт лично при никое от предишните си завоевания, след онези при По-стария брат в бамбуковата горичка, не бе тъй щастлив и никога преди не се чувстваше така едновременно отличен и засрамен, и подтикван, както сега. Едва ли има някой от неговите по-късни любими ученици, който да не свидетелства колко често, с какво удоволствие и радост той говори за отец Якобус. От него Кнехт научи нещо, което тогавашна Касталия едва ли би могла да му даде; сдоби се не само с общ поглед върху методите и средствата на историческото познание и изследване, получи първия урок по прилагането им, но и далеч отвъд това усвои и преживя историята не като област на науката, а като действителност, като живот, към който спадаше по аналогия още преобразяването и издигането на собствения, личния живот до история. Той не би могъл да узнае това от един обикновен учен. Якобус не само бе много напреднал като учен, беше пророк и мъдрец. Свръхвсичко той беше човек, който съпреживява и сътворява, не използваше мястото, на което го бе поставила съдбата, за да води едно приятно съзерцателно съществуване на топло, а бе отворил работната си стая за ветровете на света и открил сърцето си за бедите и прозренията на своята епоха, той участваше в историята на времето си и се чувстваше съвиновен и съотговорен за нея, занимаваше се не само с обзора, систематизирането и тълкуването на отдавна минали събития и не само с идеите, но не по-малко и с непокоримостта на материята и на хората. Заедно с неговия сътрудник и партньор, един неотдавна починал йезуит, той бе смятан за действителния основоположник на дипломатическата и моралната власт и високия политически авторитет, завоюван от Римската църква след времената на примирение и голяма оскъдица.

И ако сега в разговорите между учителя и ученика едва се отваряше дума за политическото настояще, пречката беше не само в това, че отецът бе кален в мълчание и сдържаност, а не по-малко и в плахостта на по-младия да не бъде въвлечен в дипломация и политика, но тези разговори пак бяха така проникнати от политическото положение и дейност на бенедиктинците, от отношението им към световната история, че във всяко схващане, във всеки поглед към бъркотията на световните конфликти играеше роля практикът политик, във всеки случай един не честолюбив, интригуващ политик, не управник или водач, не и кариерист, а съветник и посредник, човек, чиято активност бе уталожена от мъдрост, чиито стремежи бяха смекчени от дълбока проницателност за недълговечността и трудността на човешкото битие, комуто обаче славата, опитът и познанията за хората и обстоятелствата и не на последно място собственото му самоотречение и безупречност като личност придаваха значителна власт.

За всичко това, преди да дойде в „Мариафелс“, Кнехт не знаеше нищо, той не беше чувал дори името на отеца. Мнозинството от жителите на Касталия живееха в една политическа наивност и не подозираха нищо, както нерядко бивало със съсловието на учените и в по-ранните епохи; активни политически права и задължения нямаха, вестници едва ли виждаха; и ако това беше държане и привичка на средния касталиец, страхът пред актуалното, политиката, вестникът беше още по-голям у играчите на стъклени перли, които с удоволствие се смятаха за същински елит и върхушка на провинцията и много се стараеха с нищо да не допуснат да се затъмни тънката сюблимна атмосфера на тяхното артистично-книжовническо съществование. При първата си поява в манастира Кнехт естествено не беше нищо освен носител на дипломатическо поръчение и бе дошъл официално като преподавател на играта на стъклени перли, нямаше политически познания, като се изключат тези, които господин Дюбоа му беше преподал за няколко седмици. В сравнение с тогава, днес той знаеше много повече, но в никакъв случай не бе преодолял неохотата на жителите на Валдцел да се занимават с актуална политика. И ако в политически смисъл той също бе вече много по-буден и развит, благодарение на общуването с отец Якобус, това стана не защото Кнехт изпитваше потребност, както например бе жаден да научи нещо повече от историята, а някак неизбежно и като че ли между другото.

И за да обогати своето оръжие и за да изпълни почетната си преподавателска задача по отношение на отеца, по-скоро да дорасне до нея за докладите си върху rebus castalientibus[26], Кнехт трябваше да се занимае с литература за законите и историята на провинцията, системата на елитните училища, историята на развитието на играта на стъклени перли и бе донесъл книги от Валдцел. Някои от тях той не бе поглеждал отдавна, те му служеха още преди двадесет години в борбата с Плинио Десиньори. Други, които тогава още не му бяха предоставени, тъй като бяха подготвени специално за чиновниците на Касталия, той прочете едва сега. Случи се така, че в едно и също време, когато се разширяваше областта на неговото изследване, той започна да наблюдава поновому и основата на собственото си духовно и историческо развитие. При опита си да изложи на отеца същността на ордена и касталийската система по възможност най-просто и ясно, той веднага се натъкна — не можеше да бъде другояче — на най-слабата точка в своето собствено, а и в цялото касталийско образование; пролича, че световноисторическото положение, което някога направило възможно и дало тласък за възникването на ордена и всичко последвало от това, му се представя само като схематична бледа картина, на която липсва видимост и ред. И се стигна, понеже отецът беше всичко друго само не пасивен ученик, до засилващо се сътрудничество, до крайно оживен обмен на мнения: докато Кнехт се опитваше да изложи историята на своя касталийски орден, Якобус му помагаше едва сега в някои отношения правилно да открие и преживее тази история и да намери корените й в общата история на света и държавите.

И виждаме този жив, поради темперамента на отеца нерядко издигащ се до бурен спор, обмен да носи плодове и след години и чак до края на Кнехт да не замира влиянието му. От друга страна, цялото по-късно държане на отеца показва колко внимателно е следял изложенията на Кнехт и колко основно чрез тях е познал и признал Касталия. На тези двама мъже се дължи съществуващото и до днес разбирателство, започнало с благосклонен неутралитет и осъществяван при случай научен обмен, с времето довели до действително сътрудничество и съюз между Рим и Касталия. Дори накрая отецът пожелал да бъде въведен в теорията на играта на стъклени перли, към която отначало се отнасял с насмешка, защото явно доловил, че там трябва да се търси тайната на ордена и, тъй да се каже, неговата вяра или религия, които все пак приел, да навлезе в този досега познат му само по слухове свят, който не му бил много приятен, вървял към него, решен да стигне до центъра му по своя колкото внушителен, толкова и хитър начин и макар да не станал играч на стъклени перли, за което бездруго бил твърде стар, то духът на играта и ордена едва ли някога извън Касталия са спечелили друг, по-сериозен и скъп приятел освен великия бенедиктинец.

Понякога, когато Кнехт след изтичането на времето за работа се сбогуваше, отецът му даваше да разбере, че тази вечер неговият дом е отворен; след напрежението на лекциите и дискусиите настъпваха мирни часове, в които Йозеф често донасяше своя клавикорд или цигулката, тогава старият сядаше на пианото в меката светлина на една свещ, чийто сладникав восъчен дъх изпълваше малката стая заедно с музиката на Корели, Скарлати, Телеман или Бах, която те се редуваха да свирят поотделно или изпълняваха заедно. Старият господин си лягаше рано, докато Кнехт, ободрен от малката музикална вечерна молитва, удължаваше работното си време до границата на позволеното от правилника и през нощта.

През тези години освен със своето учение при отеца и преподаването нему, със спокойно водения курс по играта в манастира и от време на време с някое събеседване по китайски с абат Гервазиус Кнехт беше зает и с още една наистина широка дейност; той вземаше участие, след двата пропуснати случая, в годишните състезания на валдцелския елит. При тези състезания, въз основа на три до четири предписани главни теми, трябваше да бъдат разработени проекти за игри на стъклени перли, отдаваше се значение на новите, смели и самородни свързвания на темите, изложени с пределна чистота на формата и калиграфия, и при този единствен повод на състезателите се позволяваше да прекрачват канона, а това ще рече, имаха право да си служат с нови, още невключени в официалния кодекс и богатството от йероглифи шифри. Благодарение на това след голямата тържествена публична игра състезанието бе най-вълнуващото събитие в селището на играчите и едновременно надпревара на кандидатите с най-сериозни изгледи за успех при въвеждането на нови знаци в играта и въобразимо най-високото, много рядко връчваното отличие се състоеше в следното: не само една игра на победителя да бъде представена като най-добрата за включване в тържествата за годината, но и предложенията му за обогатяване на граматиката и езиковото богатство на играта да бъдат приети в нейния архив и езикова съкровищница. Някога, преди двадесет и пет години, великият Томас фон дер Траве, сегашният Magister Ludi, бе удостоен с рядката чест, заради своите абревиатури за алхимичното значение на зодиите, а и по-късно магистър Томас бе допринесъл за опознаване и въвеждане на алхимията като един от най-богатите тайни езици в играта. Засега Кнехт се отказва от използването на нови стойности в играта, каквито той, както всеки кандидат, има готови, по-нататък се възползва от случая да изложи познанията си върху психологическите методи на играта, нещо, към което всъщност е по-склонен; той изгражда една игра с действително модерна и индивидуална структура и тематика преди всичко благодарение на прозирно ясна класическа композиция, строго симетрична, орнаментирана само с мярка и проведена в духа на старите майстори, на старата прелест. Може би към това го тласка отдалечаването от Валдцел и архива на играта, може би е някакъв неудържим порив на неговата сила и времето му, повлиян от историческите изследвания, а може би го ръководи повече или по-малко осъзнатото желание така да стилизира своята игра, че тя да отговори най-пълно на вкуса на неговия учител и приятел, на отец Якобус; ние не знаем това.

Употребихме израза „психологически метод на игра“, който може би не е познат на всеки от нашите читатели; по времето на Кнехт този израз се чува твърде често като характерно понятие. Във всяко време има течения, моди, борби, сменящи се възгледи и тълкования сред посветените в играта на стъклени перли и тогава съществуват две главни схващания за играта, около които се водят спорове и дискусии. Разграничават два типа игра: формален и психологически, и ние знаем, че Кнехт, също както Тегулариус, макар да стои настрана от словесния спор, принадлежи към привържениците и вдъхновителите на последния, само че Кнехт вместо „психологически начин на игра“ най-често предпочита да говори за „педагогически“. Формалната игра се стреми към това: от фактическите съдържания на всяка игра — математически, езикови, музикални и така нататък — да се образува едно по възможност плътно, непрекъснато, съвършено по форма единство и съзвучие. Психологическата игра, напротив, търси единството и хармонията, космическата завършеност и съвършенството не толкова в избора, подреждането, кръстосването, свързването и противопоставянето на съдържанията, колкото в следващата всеки етап на играта медитация, върху която поставя цялата тежест. Една такава психологическа, или както Кнехт обича да казва педагогическа, игра външно не създава представа за съвършенство, а води играча през поредицата от точно предписани медитации към преживяване на съвършеното и божественото. „Играта, както мисля — пише Кнехт веднъж на стария майстор по музика, — след завършване на медитацията така обгръща играча, както обвивката на сфера нейния център, и го освобождава с чувството, че един безкрайно симетричен хармоничен свят го е откъснал от случайното и обърканото и го е приютил в себе си.“

Онази игра, с която Кнехт взема участие в голямото състезание, следователно е построена на формален, не на психологически принцип. Възможно е с това да иска да докаже на върховните органи, а и на себе си, че независимо от гостуването в „Мариафелс“ и дипломатическата си мисия не е загубил нищо от умението, гъвкавостта, изяществото и виртуозността си и доказателството му се удава. Последната разработка и преписания на чисто проект за играта, тъй като той може да го осъществи само във Валдцелския архив, доверява на приятеля си Тегулариус, който впрочем също принадлежи към участниците в състезанието. Кнехт иска още да предаде своите бележки на приятеля си, да ги обсъдят заедно, както и той да прегледа неговия проект; успява да уреди идването на Фриц за три дни в манастира; за пръв път магистър Томас изпълнява тази вече повторно отправена към него молба. Колкото и много Тегулариус да се радва на посещението си и да отива с горещо любопитство като касталийски островитянин, въпреки това в манастира се чувства крайно неприятно, дори този емоционален човек едва не се разболява при всичките странни впечатления и сред тези приветливи, обаче прости, здрави и някак груби хора, за които никоя от неговите мисли, грижи и проблеми не би имала ни най-малко значение.

— Тук ти живееш на чужда планета — каза Тегулариус на своя приятел, — аз не мога да проумея как и ти се учудвам, че вече издържа три години. Твоите отци наистина са много учтиви с мене, но тук аз се чувствам непризнат и отблъснат от всичко, нищо не ме удовлетворява, нищо не се разбира от само себе си и не може да се възприеме без съпротива и болка; ако трябва да живея тук две седмици, за мен би било ад.

Той създава грижи на Кнехт, който с неудоволствие за пръв път вижда тази хладност между двата ордена и двата свята като зрител и схваща, че неговият свръхчувствителен приятел не прави добро впечатление тук с плахата си безпомощност. Но двамата основно и критично преглеждат докрай плановете на своите игри за състезанието и когато Кнехт след един такъв час отива при отец Якобус в другото крило или на обяд, има чувството, че внезапно е пренесен от родната си страна в съвсем различна, с друга почва и въздух, с друг климат и звезди. Когато Фриц си заминава, той подтиква отеца да изкаже впечатленията си от него.

— Надявам се — каза Якобус, — че в мнозинството си касталийците приличат повече на вас, отколкото на приятеля ви. Това, което ни представихте в негово лице, е една будеща недоверие свръхкултивирана, слабовата, страхувам се, и малко високомерна човешка порода. И занапред бих искал повече да се приближа до вас, иначе бих бил несправедлив към хората от Касталия. Защото бедният, чувствителен, много умен, неспокоен човек би могъл да развали впечатлението от цялата ваша провинция.

— Ех — отвърна Кнехт, — в течение на вековете и сред господа бенедиктинците са попадали болезнени, физически слаби, но затова пък духовно пълноценни хора, какъвто е моят приятел. Явно не беше много умно от моя страна да го поканвам тук, където действително има зорки очи за неговите слабости, обаче няма сетива, които да възприемат големите му достойнства. Но с идването си тук той ми направи истинска приятелска услуга.

И Кнехт разказа на отеца за своето участие в състезанията. Той прие с удоволствие това, че Кнехт защищава своя приятел.

— Добре казано — усмихна се приветливо отецът, — но вие действително, както изглежда, имате само приятели, с които е трудно да се общува. — Той се наслади на недоумението и учудения израз по лицето на Кнехт и тогава добави леко: — Този път имах предвид друг. Узнали ли сте нещо за вашия приятел Плинио Десиньори?

Удивлението на Йозеф стана още по-голямо; съвсем смутен, той помоли за разяснение. Връзката беше следната. В едно полемично политическо съчинение Десиньори изложил твърде буйно антиклерикалните си възгледи и при това нападнал твърде енергично и отец Якобус. Старецът се осведомил чрез приятелите си от католическата преса за Десиньори и в получените сведения се споменавали ученическите години на Десиньори в Касталия и известната му връзка с Кнехт. Йозеф помоли да му даде статията на Плинио, за да я прочете; с това завърши първият разговор с актуално политическо съдържание, който води с отеца и който бе последван само от още няколко.

„Удивително, почти вдъхващо страх — пише той на Феромонте — бе за мен да видя, че фигурата на нашия Плинио се появи на световния театър на политиката, а до нея изведнъж като придатък и моята собствена, един аспект, за чиято вероятност никога досега не бях мислил.“

Впрочем отецът се изказа за полемичната статия на Плинио по-скоро с признание, във всеки случай без обидчивост, похвали стила на Десиньори и намери, че по него достатъчно добре личи елитната школа, защото обикновено във всекидневната политическа преса се задоволявали с много по-ниско интелектуално равнище.

По това време Кнехт получава от приятеля си Феромонте преписа от първата част на неговия станал по-късно прочут труд под заглавие „Заимстване и преработка на славянска народна музика в творчеството на немските композитори от Йозеф Хайдн насам“. В писмото отговор на Кнехт по повод тази пратка между другото четем: „Ти си извлякъл една ясна, убедителна равносметка от своите изследвания, на които някога и аз бях привърженик. Двете глави за Шуберт, особено тези върху квартета, принадлежат към най-знаменитото в историята на музиката, което познавам от по-ново време. Спомняй си понякога за мене, аз съм много далеч от една такава жътва, с каквато си сполучил. Колкото и да съм доволен от тукашното си съществуване, тъй като мисията ми в «Мариафелс» не изглежда безуспешна, все пак понякога преживявам мъчително дългото си отдалечаване от провинцията и от кръга на Валдцел, към който принадлежа. Тук уча много, безкрайно много, но това, което научавам, не е прираст на увереност, неприложимо на дело, то е само прираст на съмнения. Естествено разширяват се и хоризонтите ми. По отношение на несигурността, хладината, липсата на упование, веселост, самоувереност и другите злини, които често изпитвах, особено през първите ми две години тук, сега, разбира се, съм се поуспокоил. Неотдавна Тегулариус беше тук само три дни, но колкото и да се радваше да ме види и да се интересуваше за «Мариафелс», още на втория ден едва издържаше от потиснатост и чувство за отчужденост. И тъй като в края на краищата манастирът е по-скоро един закътан, мирен, добре настроен към духовното свят и отдавна не е затвор, казарма или фабрика, от опита си извличам заключението, че ние, хората от нашата мила провинция, сме далеч по-разглезени и по-чувствителни, отколкото сами допускаме.“

Тъкмо по времето, от което е датирано писмото до Карло, Кнехт успява: отец Якобус в кратко послание до ръководството на касталийския орден дава съгласието си относно известния дипломатически въпрос, ала той прибавя и молбата, че би било желателно „обичаният от всички тук играч на стъклени перли Йозеф Кнехт“, който го удостоява с един Privatissimum de rebus castalientibus[27], да остане още за някое време. Естествено касталийците приемат за чест да изпълнят желанието му. Кнехт обаче, който все още смята, че е много далеч от своята „жътва“, получава подписано от ръководството на ордена и господин Дюбоа похвално писмо за изпълнението на задачата си. Това, което в момента му се вижда най-важно в изключително служебното писмо и което му създава радост (за него той съобщава почти тържествуващ в писъмце до Фриц), е едно кратко изречение, че орденът — осведомен от магистъра на играта за желанието му да се върне във Vicus Lusorum — е готов да го удовлетвори, след като завърши тукашната си мисия. Той прочита този пасаж и на отец Якобус и му признава колко много се радва на това, признава също колко се страхува да не би да остане в много дълго изгнание в Касталия и да бъде изпратен в Рим. Отецът казва, усмихвайки се:

— Да, ордените имат тази особеност, приятелю. По-добре се живее в тяхното лоно, отколкото в покрайнината им или в изгнание. И вие би трябвало спокойно да забравите малкото политика, в чиято скверна близост попаднахте тук, тъй като не сте политик. Но на историята следва да останете верен, дори ако тя винаги бъде за вас само една странична любителска специалност. Защото вие имате данни за историк. А сега, докогато сте още тук, нека взаимно се обогатяваме.

Изглежда, Йозеф Кнехт почти не се ползва от разрешението да посещава по-често Валдцел; все пак той слуша по радиото занятията на семинара и някои доклади и игри. И така отдалеч, седейки в своята достолепна гостна в манастира, взема участие в оня тържествен блясък, при който в празничната зала на VIcus Lusorum се оповестяват резултатите и наградите. Той предлага една не особена лична и съвсем не революционна, но знаменита и крайно изящна игра, която сам цени и се надява на похвално споменаване, на трета или втора награда. За своя изненада сега чува, че му е определена първата награда. И още преди изненадата да отстъпи място на радостта, говорителят със своя красив дълбок глас вече чете името на носителя на втората награда — Тегулариус. Вълнуващо и прелестно преживяване е, че те двамата излизат от състезанието ръка за ръка като увенчани победители. Кнехт скача, без да слуша по-нататък, изтичва надолу по стълбата през ехтящите коридори навън. В едно писмо до стария майстор по музика от онези дни четем:

„Много съм щастлив, дълбокоуважаеми, както можеш да си представиш. Първо, осъществяването на моята мисия, второ, признанието от ръководството на ордена и толкова важният за мен изглед скоро да се върна в родината при приятелите и играта на стъклени перли, вместо и занапред да бъда използван за дипломатическа служба, а сега и тази първа награда за една игра, за която аз наистина съм положил формални усилия, но всичко бе направено с добри подбуди и далеч не изчерпва докрай това, което бих могъл да дам, а свръхдругото и радостта от успеха на моя приятел — всъщност е твърде много за един път. Аз съм щастлив, разбира се, но не мога да кажа, че съм радостен. За едно съвсем оскъдно време или поне за време, което ми изглежда такова, тези осъществявания идват твърде ненадейно за най-съкровеното ми чувство и са твърде богати; към моята благодарност е примесена известна плахост така, сякаш за един пълен до ръба съсъд е потребна само капка, за да превърне изведнъж отново всичко в съмнение. Но, моля те, смятай, че нищо не съм казал, тук вече всяка дума е излишна.“

Ще видим, че на пълния догоре съсъд е предопределено скоро да поеме не само една капка. В съвсем кратко време — а дотогава Йозеф Кнехт ще изживее щастието и примесеното към него безпокойство с особена всеотдайност и припряност, сякаш предчувства идната голяма промяна. Но и за отец Якобус тези няколко месеца са щастливо и окрилено време. Жал му е, че скоро ще трябва да загуби този ученик и колега и го търси в работните часове и още повече в свободното време, за да разговаря с него и колкото е възможно повече да му даде и да остави в наследство от това, което бе спечелил в своя богат на труд и размисъл живот като прозрение за висините и глъбините в битието на хората и народите. Понякога той разговаря с Кнехт и за смисъла и последиците от мисията му, за възможностите и значението на едно сприятеляване и политическо единство между Рим и Касталия и му препоръчва да изследва онази епоха, към чиито плодове спада и основаването на касталийския орден, също както и постепенното ново въздигане на Рим след едно унизително време на изпитания. Препоръчва му също две произведения върху Реформацията и църковната схизма през шестнадесетото столетие и най-сърдечно му напомня да изучава основно и непосредствено изворите, да се занимава всеки път с ограничени, обозрими области и да пренебрегва дебелите томове по световна история, в които се пише много, без вникване, при това отецът не крие дълбокото си недоверие към всяка историческа философия.

Magister Ludi

Кнехт беше решен да отложи окончателното си завръщане във Валдцел до пролетта, до времето на голямата публична игра, на Ludus anniversarius или sollemnis[28]. Макар в забележителната история на тази игра апогеят да бе прехвърлен отдавна и завинаги да принадлежеше на миналото, времето, когато достопочтени и представителни люде от цял свят се стичаха за продължаващата седмици годишна игра, то все пак и сега пролетните събори, с траещата обикновено от десет до четиринадесет дни тържествена игра, бяха за цяла Касталия голямо празнично събитие, тържество, на което не липсваше и високото религиозно и морално значение, защото обединяваше привържениците на всички, невинаги еднопосочни тенденции и възгледи на провинцията като символ на хармонията, сключваше мир между себелюбието на отделните дисциплини и будеше спомена за единството, което се извисява над тяхното многообразие. За вярващите празникът имаше свещената сила на истинско осеняване, за невярващите — най-малкото на заместител на религията, а и за едните, и за другите беше потапяне в чистия извор на красотата. Подобно отношение имало някога и към „пасионите“ на Йохан Себастиан Бах не толкова по време на възникването им, колкото столетие по-късно, когато били преоткрити — за изпълнителите и слушателите те били, от една страна, истинско свещенодействие и тържествено, възвишено вглъбяване, а от друга, молитвено благоговение и заместител на вярата и за всички едновременно празнична манифестация на изкуството и на Creator spiritus[29].

На Кнехт не бе струвало особени усилия решението му да бъде одобрено както от манастирските, така и от родните власти. Още не можеше да си представи добре какво ще бъде положението му, след като отново се включи в малката република на Vicus Lusorum, но предполагаше, че няма да го оставят дълго незает, а много скоро ще му възложат поръчение или ще го удостоят с длъжност. Предварително се радваше на завръщането, на приятелите си и наближаващите празненства, наслаждаваше се на последните, прекарвани заедно с отец Якобус дни и с достойнство и радост приемаше, че игуменът и манастирските духовници ознаменуваха сбогуването му с някои изяви на благоразположение. Сетне потегли на път, не без тъга от раздялата с едно обикнато място и с извървян отрязък от жизнения път, но вече с предусещане за празничност след подготовката за тържествената игра, с редицата упражнения по съзерцателност, които изпълни наистина без наставник и другари, ала спазвайки най-точно предписанията. Празничното му настроение не бе помрачено от това, че не успя да склони отец Якобус, отдавна поканен от Magister Ludi за тържествената годишна игра, да приеме поканата и да тръгне заедно с него, разбираше сдържаността на стария антикасталиец и сам той за момент се почувства освободен от всички задължения и ограничения и напълно готов да се отдаде на очакващия го празник.

Тържествата са нещо своеволно. Един истински празник никога не може да бъде провален напълно, дори и да се намесят неблагосклонни по-висши сили; за благочестивите и под проливен дъжд църковното шествие не губи тържествената си възвишеност и прегорялото празнично ястие не може да ги разочарова, така и за играчите на стъклени перли всяка годишна игра е празнична и до известна степен свята. Освен това има, както и последният от нас знае, празници и игри, при които всеки и всичко е в съзвучие и взаимно се подема, окриля, извисява, така както се случват театрални представления и музикални изпълнения, които без ясно откриваема причина, сякаш по чудо стигат до върхове и най-съкровени преживявания, докато други не по-лошо подготвени си остават само добри постижения. И доколкото пораждането на възвишените преживявания се корени в самата душевна нагласа на участника, то Йозеф Кнехт би бил мислимо най-добре подготвен: не му тежеше никаква грижа, връщайки се от чужбина с почести, той гледаше към бъдното с радостно очакване.

Но този път на Ludus sollemnis не бе отредено, докосната от диханието на чудото, да стигне до особена степен на възвишена съзерцателност и озарение. Тя стана дори безрадостна, необикновено нещастна, вече едва ли не злополучна игра. Макар мнозина участници в нея да изпитваха благоговение и чувство за възвисеност, то, както винаги в такива случаи, лицата, които я устройваха и носеха действителната отговорност за това, долавяха толкова по-неумолимо атмосферата на притъпеност, немилост и безплодие, на задръжки и беди, застрашаващи небето на този празник. Кнехт, при все че и той естествено долавяше това и преживя известно разочарование в своето крайно напрегнато очакване, не беше сред ония, които най-ясно чувстваха неуспеха на играта; не се числеше към уредниците и не носеше общата отговорност и в ония дни му беше възможно, макар на делото да липсваха истински цъфтеж и одареност, като благочестив участник с уважение да следва остроумно изградените игри, несмущаван да оставя медитациите да затихват и с благодарна всеотдайност да преживее онова добре познато на всички гости на тази игра чувство за празничност и жертвеност, за мистично сливане на общността в нозете на божеството, което може да даде и една „неуспешна“ за тесния кръг на най-посветените тържествена игра. Но и той не остана безразличен към злата съдба, която властваше над този празник. Самата игра — разбира се, нейният план и строеж бяха безукорни, — като всяка игра на майстор Томас, бе дори една от най-изразителните, най-простите и най-непосредствените. Ала изпълнението й стоеше под особено лоша звезда и още не е забравено в историята на Валдцел.

Когато Кнехт пристигна там, седмица преди започването на голямата игра, след като се обади в селището на играта, не го прие майсторът, а неговият заместник Бертрам, който любезно го поздрави с „добре дошъл“, но сравнително накратко и разсеяно сподели, че тези дни достопочтеният магистър заболял, а сам той, Бертрам, не е достатъчно осведомен за мисията на Кнехт, за да приеме доклада му, заради това нека се отправи към ръководството на ордена в Хирсланд, там да съобщи, че се е завърнал и чака заповеди. Когато Кнехт на сбогуване неволно, с глас или жест, издаде недоумението си за хладината и краткостта на приема, Бертрам се извини. Нека колегата му прости, ако го е разочаровал, нека разбере особеното положение: магистърът боледува, голямата годишна игра наближава, а още съвсем не се знае дали сам ще може да я води, или той ще трябва да се яви като заместник. Болестта на преподобния не би могла да връхлети в по-неблагоприятен и труден момент; той наистина както по всяко време бил готов да се заеме със служебните задължения вместо магистъра, обаче свръхтова за толкова кратък срок да се подготви достатъчно съвършено за голямата игра и да поеме ръководството й, за това, страхувал се, няма да му стигнат сили.

Кнехт съжали видимо падналия духом и някак загубилия равновесие мъж, но не по-малко съжали, че навярно сега върху неговите рамене ще легне и отговорността за празника. Той твърде дълго беше прекарал далеч от Валдцел, за да знае колко основателна беше загрижеността на Бертрам, защото от известно време бе загубил доверието на елита, на така наречените репетитори — най-голямата от възможните за един заместник беди, — и всъщност беше в много тежко положение. С тревога Кнехт мислеше за майстора на играта на стъклени перли, този герой на класическата форма и на иронията, за съвършения магистър и кавалер; би се радвал да бъде приет от него, изслушан и отново включен в малката общност на играчите, може би и на някой изискващ доверие пост. Желанието му беше да види празничната игра, водена тържествено от майстор Томас, да продължи да работи под негово наблюдение и да си извоюва доверието му; сега с мъка и разочарование го намери скрит зад болестта, а сам се видя отправен към други инстанции. Наистина като дадени му в замяна бяха внимателното благосклонно отношение, дори колегиалността, с която го приеха и изслушаха секретарят на ордена и господин Дюбоа. И веднага, още при първото обяснение, можа да установи, че засега не възнамеряват да го използват повече за римския план и са уважили желанието му за продължително връщане към играта; преди всичко приятелски го поканиха да се настани в дома за гости на Vicus Lusorum и първо отново да свикне тук и да присъства на годишната игра. С приятеля си Тегулариус той посвети дните, останали до празника, на пост и задълбочени упражнения и благочестиво, и благодарно взе участие в оная своеобразна игра, която у някои остави толкова нерадостни спомени.

Положението на заместник-магистъра, наричан още Сянка, особено при магистри на музиката и играта, е крайно своеобразно. Всеки магистър си има заместник, който не е поставен на негово разположение от властите, а той сам си го е избрал от по-тесния кръг на своите кандидати и за чиито действия и подпис носи пълна отговорност. Следователно за кандидата е голямо отличие и знак на върховно доверие, ако бъде избран за заместник. С това става най-близък сътрудник и дясна ръка на всемогъщия магистър и винаги, когато сам е възпрепятстван и го изпрати, изпълнява служебните му задължения, разбира се, не всичките: например при гласувания във върховната колегия заместникът има право да се яви от името на своя майстор, предавайки само едно „да“ или „не“, никога обаче не прави изказвания или предложения, или каквото и да е от този род, неразрешено от предохранителните мерки. И докато самото избиране за заместник го поставя на много високо и понякога наистина представително място, то едновременно е и нещо като тикане в глуха линия, уединеност вътре в служебната йерархия, до известна степен частен случай, тъй като макар обикновено да му възлагат най-важните функции и да го удостояват с голяма чест, това го лишава от дадени права и възможности, на които се радва всеки друг от останалите. Две точки особено ясно разкриват в какво се състои изключителното му положение: заместникът не носи отговорност за служебните си действия и не може повече да се издигне по служебната стълба на йерархията. Законът наистина е неписан, но може да се разчете по историята на Касталия: никога при смърт или понижение на един магистър неговата Сянка не е заемала мястото му, макар заместникът толкова често да го е представлявал и с цялото си съществование да е изглеждал предопределен за наследник. И сякаш тук обичаят нарочно иска да изтъкне непреодолимостта на една наглед преливаща се граница и подвижна преграда — границата между магистър и заместник, тя е подобие на границата, която разделя длъжност и лице. И така касталиецът, който приема високоотговорния пост на заместник, се прощава с изгледа някога сам да стане магистър, някога действително да се срасне с одеянието и отличителните знаци, които толкова често носи, представлявайки магистъра, едновременно той се сдобива със странно двойственото право да не поема върху себе си евентуалните грешки при изпълнението на задълженията си, а да ги стоварва на своя магистър, на единствения, който отговаря за него. И всъщност вече се бе случвало магистър да стане жертва на избрания от него заместник и заради някоя по-груба грешка, за която би могъл да бъде обвинен другият, да трябва сам да напусне длъжността си. Прозвището, което във Валдцел носеше заместникът на майстора на играта на стъклени перли, отлично отговаряше на неговото своеобразно място, на свързаността, дори идентичността му с магистъра, както и на привидното в неговото лишено от същност служебно битие. Там го наричаха Сянката.

Много отдавна майстор Томас фон дер Траве си бе избрал за Сянка един човек на име Бертрам, който явно по-скоро нямаше щастие, отколкото дарба или добра воля. Той беше отличен играч на стъклени перли, както се разбира от само себе си, беше най-малкото нелош учител и добросъвестен чиновник, безусловно предан на своя майстор; въпреки това през последните няколко години вече не бе обичан от чиновниците; и подрастващото най-младо поколение на елита беше настроено против него и тъй като не притежаваше рицарски ясната природа на своя майстор, това накърняваше спокойствието и увереността в държането му. Магистърът не се раздели с него, но от години, за да го държи колкото е възможно по-далеч от търкания с тази част на елита, все по-рядко му възлагаше да излиза пред обществеността и го използваше повече за работа в канцеларията и в архива. Този безупречен, но необичан или поне сега вече изгубил обичта на околните, а видимо и благосклонността на щастието човек поради болестта на своя майстор изведнъж се видя начело на Vicus Lusorum и в случай че действително трябваше да ръководи годишната игра по време на празненствата, издигнат на най-видния пост за цялата провинция, би се справил с тази голяма задача само ако мнозинството от играчите на стъклени перли или поне репетиторите го подкрепяха с доверието си, което за съжаление не бе така. Ето че се стигна до това сега Ludus sollemnis да бъде тежко изпитание, почти катастрофа за Валдцел.

Едва в деня преди започването на играта бе оповестено служебно, че магистърът е сериозно болен и не е в състояние да я ръководи. Не знаем дали това забавяне на известието бе по волята на болния магистър, който може би до последния момент се е надявал отново да се съвземе и застане начело на играта. Вероятно той е бил вече твърде болен, за да таи подобна мисъл, и човекът, негова Сянка, е сгрешил, оставяйки Касталия до предпоследния час в неведение относно положението във Валдцел. Разбира се, може и да се спори дали това забавяне наистина е било грешка. Несъмнено то било подхранено от добро намерение, а именно, тържеството да не се дискредитира предварително и почитателите на магистър Томас, изплашени, да се откажат от посещението си. И ако всичко би вървяло добре и би съществувало доверие между общността на играчите и Бертрам, то — много вероятно — Сянката действително би била заместник и грешката на магистъра би останала почти незабелязана. Безсмислено е да се изреждат други предположения върху това; но убедени сме, трябва само да загатнем, че Бертрам не бе съвсем неспособен или дори недостоен, за какъвто го смяташе тогава общественото мнение във Валдцел. Той беше далеч повече жертва, отколкото виновник. И както всяка година за голямата игра се стече поток от гости. Мнозина идваха, без да подозират каквото и да е, други, загрижени за състоянието на Magister Ludi и с нерадостни предчувствия за протичането на празника. Валдцел и близките селища се изпълниха с хора, ръководството на ордена и възпитателната колегия бяха почти в пълен състав и от далечните краища на страната и от чужбина идваха празнично настроени пътници и препълваха странноприемниците. Както винаги вечерта преди започването на играта тържеството бе открито с час на медитация, през който след камбанен звън хората, изпълнили цялата празнична зала, потънаха в дълбоко благоговейно мълчание. Следната утрин донесе първите музикални изпълнения и обявяването на първата част на играта, както и вглъбяването над двете музикални теми от тази част. Бертрам, в празничните одежди на майстора на играта, проявяваше сдържаност и овладяност, само бе много блед и от ден на ден изглеждаше по-преуморен, страдащ и отчаян, а през последните действително приличаше на сянка. Още на втория ден от играта се понесе мълва, че състоянието на магистър Томас се е влошило и животът му е в опасност и до вечерта вече тук и там, а сред посветените навред, можеха да се чуят първите вести от постепенно възникващата легенда за болния майстор и неговата Сянка. Тази легенда, подхваната от най-тесния кръг на Vicus Lusorum, на репетиторите, твърдеше, че майсторът желаел и бил в състояние да ръководи играта, но при все това направил жертва заради честолюбието на своята Сянка и предоставил на заместника си задачите, свързани с празника. Сега обаче, когато проличало, че Бертрам не е напълно дорасъл за високата си роля и съществува опасност играта да се превърне в разочарование, болният се почувствал отговорен за играта, за своята Сянка и нейния неуспех и бил готов вместо Бертрам да поеме грешката върху себе си и да я изкупи; това и нищо друго било причина за бързото влошаване на състоянието и за покачването на температурата му. Естествено тази не беше единствената версия на легендата, но тя бе създадената от елита и ясно показваше, че той, представляващ ревностното младо поколение, възприема положението като трагично и не е склонен да подкрепя никакво смекчаване, освежаване или разхубавяване на този трагизъм. На везната уважението към майстора се уравновесяваше с неблагосклонност към Сянката му, към човека, комуто желаеха неуспех и провал, но те трябваше да бъдат изкупени от самия магистър. Един ден по-късно се разправяше, че на болничния си одър магистърът бил заклел своя заместник и двама сеньори от елита да пазят мира и да не застрашават празника; на другия ден се твърдеше, че магистърът продиктувал завещанието си и пред колегията назовал мъжа, който желаел да го замести, дори се споменаваха имена. Заедно с вестите за постоянно влошаващото се състояние на магистъра се носеха тези и други слухове и в тържествената зала, и в странноприемниците настроението непрекъснато се понижаваше, въпреки че никой не се решаваше да се откаже от по-нататъшно участие и да си замине. Тежък и мрачен облак виснеше над цялото начинание, което при все това външно протичаше в коректна форма, но от този празник познатите и очаквани радост и въодушевление почти не се долавяха и когато на предпоследния му ден създателят на тържествената игра магистър Томас завинаги затвори очи, въпреки усилията си колегията не успя да скрие вестта, някои от участниците по странен начин приеха развързването на възела с облекчение. Учениците на играта, и особено елитът, макар че преди края на Ludus sollemnis не биваше да носят траур и ни най-малко да нарушават особено строгите предписания за часовете на тези дни, в които се редуваха изпълнения и упражнения, единодушно започнаха последния празничен акт и ден с държане и настроение, като че ли това бе траурно тържество за многоуважавания покойник, и създадоха около преуморения, недоспал, блед и продължаващ да изпълнява длъжността си с полуотворени очи Бертрам ледена атмосфера на самота.

Йозеф Кнехт, въпреки че посредством Тегулариус още бе в жива връзка с елита и като стар играч много чувствителен към всички тези течения и настроения, не се поддаде на тях, не допусна да го овладеят, от четвъртия или петия ден забрани дори на приятеля си Фриц да му носи новини за болестта на магистъра; наистина той чувстваше и разбираше добре трагичното засенчване на празника; с дълбока загриженост и тъга Кнехт мислеше за майстора, а за сякаш осъдения да умре ведно с него Бертрам, Сянката, с растящо неудоволствие и съчувствие; но непоколебимо, твърдо се бранеше срещу всички влияния на истински или невероятни новини, придържаше се към най-строга съсредоточеност, охотно се отдаваше на упражнения и следеше добре построените игри; независимо от цялата помраченост на настроението и засенчеността на празника той го преживяваше в сериозно въодушевление. Сянката Бертрам бе избавен от необходимостта като вицемагистър накрая да приема обичайните поздравления на посетителите и колегиите, а и традиционният ден на радостта за изучаващите играта на стъклени перли този път отпадна. Веднага след музикалния заключителен акорд на празника колегията оповести смъртта на магистъра и във Vicus Lusorum започнаха дни на траур, който спазваше и живеещият в странноприемницата Йозеф Кнехт. Погребението на заслужилия мъж, който и до днес е високо почитан, бе уредено с привичната за Касталия скромност. Неговата Сянка — Бертрам, който по време на празника, напрягайки всичките си сили, бе изпълнил докрай своята тежка роля, схвана положението си, помоли за отпуск и се оттегли в планината.

В селището на играчите, да, в целия Валдцел, цареше траур. Може би никой не бе имал интимни, подчертано приятелски връзки с починалия магистър, но превъзходството и чистотата на благородния му характер, заедно с неговата мъдрост и тънкия усет за правилата на благоприличието го бяха направили владетел и представител, какъвто Касталия — демократично настроена поначало — е издигала не във всички времена. Гордееха се с него. И колкото личността му изглеждаше отвъд кръга на любовта, страстите, приятелството, толкова по-пригодна беше тя като обект за потребността от обожание на подрастващите; това достойнство и княжеската грация, поради които впрочем бе възникнало нежно-шеговитото прозвище „сиятелство“, в течение на годините, въпреки твърдата съпротива, му бяха дали едно особено място във висшия съвет, в заседанията и общите дела на възпитателната колегия. Въпросът за заемането на неговата висока длъжност естествено се обсъждаше ревностно и никъде по-ревностно освен в елита на играчите на стъклени перли.

След освобождаването от длъжност и заминаването на Сянката, чийто провал в тези кръгове бе желан и постигнат, функциите на магистъра бяха разпределени между трима временни представители, избрани с гласуване от самия елит, естествено това се отнасяше само до вътрешните, функциите във Vicus Lusorum, не до служебните във възпитателния съвет. Според традицията мястото на магистъра не можеше да остане незаето повече от три седмици. В случаите, когато умиращият или освобождаваният от длъжност магистър имаше определен безспорен наследник, длъжността се заемаше незабавно, само след едно-единствено заседание на колегията. Този път явно щеше да мине по-дълго време.

В дните на траура от време на време Йозеф Кнехт разговаряше с приятеля си за завършилата игра и нейния тъй странно помрачен развой.

— Заместникът Бертрам — каза Кнехт — за съжаление не само изведе ролята си докрай, това значи, че се опита до последния момент да представлява истински магистър, а по мое мнение направи далеч повече, той се жертва за тази Ludus sollemnis като за свое последно и тържествено служебно задължение. Бяхте сурови към него, не, жестоки, можехте да спасите и празника, и Бертрам, но не го направихте, навярно сте имали основания, не си позволявам да ви съдя. Сега обаче, след като бедният Бертрам е освободен от длъжност и вие наложихте волята си, трябва да бъдете великодушни. Когато отново се върне, би следвало да го посрещнете и да му покажете, че сте разбрали неговата жертва.

Тегулариус поклати глава.

— Разбрахме я — каза той — и я приехме като жертва. За теб беше щастие, че този път взе участие в играта като гост, непринадлежащ към никоя групировка, затова не можа така точно да следиш развоя й. Не, Йозеф, вече не ще имаме случай да проявим на дело каквито и да е чувства към Бертрам. Той знае, че жертвата му беше необходима и не ще се опита да я обяви за недействителна.

Едва сега Кнехт го разбра напълно и замълча мрачно. Всъщност сам, така го схвана, бе преживял дните на играта не като истински жител на Валдцел и другар, а действително повече като гост, и едва сега прозря от какво естество беше жертвата на Бертрам. До този момент Бертрам му изглеждаше честолюбец, сразен от задача, надвишаваща възможностите му, принуден да се откаже от другите си честолюбиви цели и да забрави, че някога е бил Сянка на майстор и ръководител на годишна игра. Едва сега, при последните думи на приятеля си, Кнехт изведнъж занемя и схвана, че Бертрам бе осъден окончателно от съдиите си и нямаше да се върне. Бяха му позволили да изведе празничната игра докрай и му помагаха дотолкова, че тя да мине без скандал, но бяха го правили не за пощада на Бертрам, а на Валдцел.

Положението на заместника изисква не само пълното доверие на магистъра, то не липсваше на Бертрам, но не по-малко и доверието на елита, което клетникът не съумя да запази. Ако направеше грешка, йерархията нямаше да застане зад него и да го защити, както би постъпила с магистъра, своя повелител и пример за подражание. А щом предишните му другари не го признават напълно, то няма авторитет, който да го подкрепи, и те, репетиторите, се превръщат в негови съдници. Ако са неумолими, със Сянката е свършено. И наистина Бертрам вече не се върна от своя излет в планината, а след време се разправяше, че паднал от стръмна скална стена и загинал. Нищо повече не се каза.

Междувременно не минаваше ден без в селището на играчите да се появят висши и най-отговорни чиновници от ръководството на ордена и възпитателната колегия и всеки момент викаха отделни лица от елита, както и от чиновничеството за разговори, от чието съдържание се подочуваше нещичко само сред елита. Беседваха и с Йозеф Кнехт, когото призоваваха често; веднъж двама господа от ръководството на ордена, после магистърът по филология, един път господин Дюбоа и други двама магистри. Тегулариус, който също бе викан за няколко такива допитвания, беше приятно възбуден, шегуваше се за гласуването на конклава, както го наричаше.

Още в дните на играта Йозеф забеляза колко малко бе останало от някогашната му тясна връзка с елита и още по-ясно почувства това във времето преди този конклав. Не само защото живееше в дома за гости като чужденец и представителите на върховната колегия явно се отнасяха към него като към равен; самият елит, репетиторите, не го приеха отново с искреност, другарски, а с една иронична вежливост или най-малкото с хладината на изчакването; беше се откъснал от тях още тогава, когато получи призива за „Мариафелс“, и това отношение бе естествено и правилно; който веднъж направи крачка от свободата към службата, от студентите към репетиторите, към йерархията, вече не е другар, а на път за началство и големство, вече не принадлежи към елита и трябва да знае, че понякога той ще се отнася критично към него. Така става с всеки, който е в подобно положение. Само че в това време Йозеф долавяше особено силно отдалечаването и хладината, веднъж, защото сега, когато осиротя и трябваше да има нов магистър, елитът бе двойно по-сплотен и единен в защитата си, втори път, защото така сурово прояви своята решимост и непоколебимост чрез съдбата на Сянката Бертрам.

Една вечер Тегулариус дотича в дома за гости крайно развълнуван, потърси Йозеф, затегли го към една празна стая, затвори вратата и възкликна:

— Йозеф, Йозеф! Боже мой, можех да го предположа, трябваше да го зная, нали не беше толкова далеч от ума… Ах, не съм на себе си и наистина не знам дали да се радвам!

И той, който познаваше най-точно всички извори на новини в селището на играчите, съобщи разпалено: било повече от вероятно, било вече почти сигурно, Йозеф Кнехт щял да бъде избран за майстор на играта на стъклени перли. Ръководителят на архива, когото мнозина смятали за предопределения наследник на майстор Томас, още завчера бил официално изключен от по-тесния избор и от тримата кандидати от елита, които досега при допитванията стояли на първите места, както изглеждало, никой не се ползвал от специалното благоволение или препоръка на магистър или ръководител на ордена, докато за Кнехт се застъпвали както двама членове на ръководството на ордена, така и господин Дюбоа, прибавял се и важният глас на стария майстор по музика, който тези дни, знаело се с положителност, бил посетен лично от повечето магистри.

— Йозеф, те ще те направят магистър — още веднъж буйно извика той, тогава неговият приятел постави ръката си на устата му.

В първия момент на догадка Йозеф едва ли бе по-малко изненадан и разчувстван, отколкото Фриц; да го изберат, му изглеждаше напълно невъзможно, ала още докато другият предаваше мненията на играчите за състоянието и хода на конклава, сам взе да прозира, че с предположението си приятелят му не е на грешен път. Нещо повече, в душата си той долови едно потвърждение, нещо като усещане, че дори го е знаел и очаквал, това бе правилно и естествено. И тъй, сега Йозеф постави ръка пред устата на развълнувания си другар, погледна го странно и укорително, сякаш от изведнъж зейнала пропаст и далечина, и каза:

— Не говори толкова, Amice, не искам и да зная за тези дрънканици. Върви при другарите си!

Тегулариус, макар да би искал да каже още много, занемя пред този поглед, който му отправяше един нов, още непознат човек, пребледня и веднага излезе навън. По-късно разказа, че необикновеното спокойствие и студенина на Кнехт в този момент почувствал отначало като удар и обида, плесница, предателство спрямо старата им дружба и близост, като едно едва обяснимо подчертаване и изпреварване на по-късното му положение на върховен повелител. Чак на тръгване — той наистина си тръгна като ударен — проникна в смисъла на този незабравим поглед, един далечен, царствен, но не по-малко и страдалчески поглед, и разбра, че приятелят му не е горд от жребия, който му се пада, но го приема със смирение. Разправяше, че трябвало да се замисли върху вглъбения поглед на Йозеф Кнехт и тоновете на дълбоко съчувствие в гласа, с които неотдавна питал за Бертрам и неговата жертва. И сякаш сам той имал намерение, също като оная Сянка, да се жертва и угасне, тъй гордо и смирено едновременно, тъй възвисено и предано, самотно и покорно на съдбата било лицето на приятеля му, сякаш изсечено на паметник за всички, които някога са били магистри на Касталия.

— Върви при другарите си! — му бе казал той.

Значи, още в секундата, когато за пръв път чу за новата си длъжност, този човек, когото никога не би могъл да познаваш истински, вече гледаше на света от ново средоточие, вече не беше другар и нивга нямаше да бъде.

Наистина Кнехт би могъл сам да отгатне или най-малкото да съзнае като възможно или вероятно назначението си на последния и най-висок от ръководните постове; но то го изненада, дори изплаши и този път. По-късно си каза, че би могъл да го предположи и се усмихна заради старанията на Тегулариус, който, макар да не очакваше назначението още от самото начало, все пак го бе допуснал и предсказал много дни преди решението и оповестяването му. Всъщност нищо не говореше против един избор на Йозеф във върховната колегия освен неговата младост; повечето от колегите му бяха встъпвали на тази висока длъжност на възраст най-малкото от четиридесет и пет до петдесет години, докато Йозеф нямаше още и четиридесет. Но пък не съществуваше закон, който да забранява ранното назначаване.

И когато Фриц изненада приятеля си с резултатите от своите наблюдения и съпоставки, наблюденията на опитен играч на стъклени перли от елита, който до съвършена тънкост познава сложния апарат на малката валдцелска общност, Кнехт веднага прозря, че той има право, веднага схвана своя избор и жребия си и ги прие, но първият му отговор на вестта беше да отпрати приятеля си с думите: „Не искам и да зная за тези дрънканици.“ Но Тегулариус едва си бе тръгнал, смутен и почти обиден, и Йозеф потърси място за медитация, където да сложи в ред мислите си, и съзерцанието му тръгна от образа на един спомен към друг, които в този час го бяха овладели с необикновена сила. Сред тези видения съзря една гола стая с пиано сред нея, от прозореца й нахлуваше прохлада и ведра утринна светлина, а във вратата на стаята се появи красив приветлив човек, мъж на години, с побелели коси и светло лице, изпълнено от доброта и достойнство; той самият обаче, Йозеф, беше малък гимназист, който, полустрахлив и полуощастливен, бе чакал в стаята магистъра по музика и го виждаше за първи път, него, достопочтения, майстора от приказната провинция на елитните училища, магистъра, който бе дошъл, за да му покаже какво е музика, а после стъпка по стъпка го въведе и прие в своята провинция, в царството си, в елита и ордена, сега беше вече негов колега и брат, докато зрелият мъж, положил настрана своята вълшебна пръчка или скиптър, се бе превърнал в приветливо-мълчалив, все още благ, все още достопочтен, все още загадъчен старец, чийто поглед и образ се издигаше над битието на Йозеф и винаги го превишаваше с поколения и няколко стъпала на живота, с неизмеримо достойнство и едновременно със скромност, майсторство и тайнственост, неотстъпно негов патрон и пример, кротко го подтикваше да му бъде следовник, както едно небесно светило, когато изгрява и залязва, притегля подире си своите братя. Докато Кнехт неволно се бе отдал на потока от съкровени видения, по същината си сродни със сънища, които навестяват човека след напрежение, при първото отпускане преди всичко две представи изплуваха от течението и се задържаха за по-дълго, две картини или два символа, две сродства. В едната Кнехт, още момче, следваше по някакви коридори майстора, който вървеше пред него като водач и всеки път, когато се обръщаше, забелязваше как лицето му става по-старо, по-тихо, по-достолепно, видимо се приближава до един идеален образ на вечната мъдрост и достойнство, а той, Йозеф Кнехт, който, предан и послушен, крачи зад своя жив пример, си остава същото момче, поради което изпитва ту срам, ту една особена радост, да, нещо като дръзко доволство. А втората картина бе такава: сцената в стаята с пианото, влизането на възрастния мъж при момчето се повтаряше отново и отново, безкрайно, майсторът и ученикът следваха един подир друг, като че ли теглени на конец от някакъв механизъм, тъй че скоро вече не можеше да се разбере кой влиза и кой излиза, кой води и кой следва, старият или момчето. Ту изглеждаше, че момчето засвидетелства на стария, на авторитета и достойнството, почит и послушание; ту сякаш леко изпреварилият образ на младостта, на началото, на веселостта задължава стария да му бъде служещ и обожаващ го приемник. И докато съзерцаваше този безсмислено-смислен кръговрат от видения в собствените си усещания, бленуващият се идентифицираше веднъж със стария, втори път с момчето, беше ту почитаният, ту почитателят, предводителят или предвожданият, и в течение на тези неопределени смени настъпи миг, в който беше и двете — едновременно майстор и малък ученик, да, по-скоро се извисяваше над двамата — вдъхновител, създател, водач и зрител на кръговрата, на безплодната надпревара по кръг на стар и млад, която той с променливи чувства забавяше или тласкаше към най-голяма бързина. А от този стадий се разви нова представа, повече символ, отколкото сън, по-скоро предусещане, отколкото образ, а именно представата или по-точно съзнанието: този смислено-безсмислен бяг по кръг на майстор и ученик, този стремеж мъдростта да спечели младостта, младостта — мъдростта, тази безкрайна окрилена игра е символът на Касталия и изобщо играта на живота, който, разграничен на старост и младост, ден и нощ, Ян и Ин, тече безкрай. Оттук вглъбеният намери път от света на виденията към спокойствието и след дългото потъване в размисъл се върна укрепнал и бодър.

Когато няколко дни по-късно ръководството на ордена повика Кнехт при себе си, той тръгна уверен и прие братските поздравления на Magister Matematicae с ръкуване и загатната прегръдка, сдържан и с ведра сериозност. Съобщиха му неговото назначаване за майстор на играта на стъклени перли, наредиха вдругиден да се яви за тържественото въвеждане в длъжност и полагането на клетва в празничната зала, същата, в която неотдавна заместникът на покойния майстор бе завършил оня тягостен празник като украсено със злато жертвено животно. Свободният ден преди въвеждането в длъжност бе определен за точно и придружено от ритуална медитация изучаване на клетвата и на „Малкия устав на магистрите“ под ръководството и надзора на двама членове на върховната колегия — този път бяха канцлерът на ордена и магистърът по математика — и в обедната почивка на много напрегнатия ден Йозеф живо си спомни приемането му в ордена и някогашното въвеждане от майстора по музика. Разбира се, сега ритуалът не го въвеждаше, както ежегодно стотици през широка врата в една голяма общност, минаваше сам през иглено ухо във върховния и тесен кръг, кръга на майсторите. По-късно той призна на стария майстор по музика, че в деня на напрегната самопроверка го мъчела една мисъл, едно съвсем смешно малко хрумване, а именно — страхувал се от мига, в който някой от майсторите ще му намекне, че необикновено млад споделя най-висшето достойнство. Трябвало сериозно да се пребори с този страх, с по детски суетната мисъл и с удоволствието, в случай че се намекне за възрастта му, да отговори: „Оставете ме спокойно да остарея, никога не съм се домогвал до това повишаване.“ По-нататъшното самоизпитание обаче му показа, че несъзнателно мисълта за назначаването и желанието му за това все пак не са могли да бъдат толкова далеч едно от друго; той го призна пред себе си, схвана и превъзмогна суетността на своята мисъл и всъщност нито в този ден, нито когато и да било по-късно не бе споменато нищо за възрастта му.

Без съмнение толкова по-ревностно изборът на новия майстор бе обсъждан и критикуван от ония, към чиято среда Кнехт принадлежеше дотогава. Той нямаше отявлени врагове, но съществуваха съперници и сред тях неколцина, които бяха по-възрастни, в този кръг изобщо не бяха склонни да одобрят избора другояче, освен след борба и проверка, но най-малкото подир едно крайно точно и внимателно наблюдение. Почти във всеки случай встъпването в длъжност и първоначалното й упражняване за новия магистър бе минаване през чистилището.

Въвеждането в длъжност на един майстор не е официално тържество; освен върховната възпитателна колегия и ръководството на ордена в него вземат участие само по-възрастните ученици, кандидатите и чиновниците към дисциплината, в която ще се занимава новият магистър. При тържеството в празничната зала майсторът на играта на стъклени перли трябва да положи длъжностната клетва, да получи от колегията атрибутите на своята длъжност, състоящи се от няколко ключа и печата, след това представител на ръководството на ордена да го облече с орнат — празничната връхна дреха, която магистърът носи при най-големи тържества, преди всичко по време на тържествената годишна игра. На такъв един акт наистина липсва приповдигнатостта и лекото опиянение на публичния празник, по естеството си той е церемониален и по-скоро прозаичен, затова самото присъствие на двете висши колегии в пълния им състав му придава необикновено достолепие.

Малката република на играчите на стъклени перли се сдобива с нов предводител, който ще я оглави и представлява в общите инстанции, това е значително и рядко събитие; и дори учениците и по-младите студенти още да не схващат напълно важността му и да го преживяват само като церемония и удоволствие за очите, всички други участници съзнават неговото значение и са достатъчно сраснати с общността и сродни по характер, за да възприемат процеса като засягащ собственото им здраве и живот.

Този път радостта от празника бе помрачена не само от смъртта на предишния майстор и траура по него, но и от тревожното настроение по време на годишната игра, и от драмата на заместника Бертрам.

Посвещаването бе извършено от говорителя на ръководството на ордена и от върховния архивар на играта, те заедно държаха орната високо и го сложиха върху раменете на новия майстор на играта на стъклени перли. Краткото тържествено слово произнесе Magister Grammaticae, майстор по класическа филология в Койперхайм, излъчен от елита представител на Валдцел предаде ключовете и печатите, а при органа стоеше самият побелял стар майстор по музика. Той бе пътувал дотук за тържеството, за да види своя любимец ръкоположен и с неочакваното си присъствие да му поднесе радостна изненада, а може би и да му даде един или друг съвет. С най-голямо желание сам би изсвирил празничната музика, но вече не смееше да си позволи подобно напрежение и затова предостави свиренето на органиста от селището на играчите, но стоеше зад него и му обръщаше нотите. Той гледаше Йозеф с благоговейна усмивка, видя го да приема орната и ключовете, чу го да произнася първо заучената клетва, а после свободното обръщение към бъдещите му сътрудници, чиновници, ученици. Никога това момче Йозеф не му бе толкова мило и не бе го радвало така, както днес, когато почти преставаше да бъде Йозеф и се превръщаше само в носител на един орнат, на длъжност, камък в една корона, стълб в сградата на йерархията. Но той можа само няколко минути да поговори насаме със своето момче Йозеф. Усмихна се весело и побърза да му втълпи:

— Гледай близките три-четири седмици да минат добре, от тебе ще се изисква много. Винаги мисли за цялото, помни, че един пропуск в отделното сега не значи много. Трябва напълно да се посветиш на елита, за всичко останало дори не мисли. Ще ти бъдат изпратени двама души, които да ти помагат; единият от тях, йогата Александер, е получил указания от мен, вслушвай се внимателно в него, той си разбира работата. Ти се нуждаеш от здрава като скала вяра в това, че колегите са постъпили правилно, като са те въвели в средата си; имай доверие в тях, доверявай се на хората, които ти се изпращат за помощници, и сляпо се уповавай на собствените си сили. Но към елита се отнасяй с ведро, винаги будно недоверие, той не очаква нищо друго. Ти ще успееш, Йозеф, зная.

За новия магистър повечето от служебните функции бяха добре познати дейности, на които се бе посвещавал в качеството си на служител или сътрудник; най-важните бяха свързани с ръководството на курсовете по играта за ученици и начинаещи, както и упражненията, лекциите и семинарите за елита. За тези дейности, с изключение на последните, всеки новоизбран магистър без съмнение се чувства готов, докато далеч повече грижи и усилия му струват ония нови функции, които никога не е имал случай да упражнява. И с Йозеф беше така. Най-приятно би му било преди всичко с цялото си усърдие да се заеме тъкмо с тези нови задължения, действително принадлежащи на магистъра — работата във върховната възпитателна колегия, сътрудничеството със съвета на магистрите и ръководството на ордена, представляването на играта на стъклени перли и на Vicus Lusorum в общата колегия. Гореше от нетърпение да усвои тези нови дейности и да свали от тях застрашителния облик на непознатото, преди това с голямо удоволствие би се оттеглил за няколко седмици, за да се посвети на най-внимателно изучаване на устава, формалностите, протоколите от заседанията и тъй нататък. За сведения и тълкования от тази област му бяха на разположение, той знаеше това, освен господин Дюбоа и опитният познавач и майстор на магистърските правила и традиции, именно говорителят на ръководството на ордена, който, макар сам да не беше магистър и следователно по ранг да стоеше по-ниско, присъстваше на всички заседания на органите на властта, следеше за традиционния ред подобно на церемониалмайстер при княжески двор. Как на драго сърце би помолил този умен, опитен, непроницаем в блестящата си вежливост мъж, чиито ръце съвсем наскоро го облякоха тържествено в орната, за една лекция на четири очи, стига само той да би живял във Валдцел вместо в отдалечения на половин ден път Хирсланд! С какво удоволствие би избягал за малко време в Монтпор, за да бъде въведен в тези неща от стария магистър по музика! Но за това не биваше да мисли, един магистър не бива да храни подобни лични и студентски желания. Нещо повече, Кнехт трябваше да се посвети на първо време с интензивна, изключителна грижливост и всеотдайност тъкмо на онези функции, за които мислеше, че едва ли ще му струват усилия. Каквото бе видял по време на ръководената от Бертрам празнична игра, когато той, един магистър, изоставен на произвола от собствената си общност, от елита, едновременно се бореше и задушаваше в безвъздушно пространство, каквото беше подозирал тогава, потвърдено и от думите на стария от Монтпор в деня на ръкополагането му, сега му се откриваше във всеки момент от служебния ден, от всеки миг на размисъл върху положението му: преди всичко друго трябваше да се заеме с елита и репетиторите. Можеше да предостави архива на архиварите, началните курсове на съществуващите учители, пощата на секретарите, при това нямаше да се пропусне много. Но нито за момент не биваше да изоставя елита, а да се посвети на него, да се натрапи и му стане крайно необходим, да го убеди в стойността на своите способности, в чистотата на помислите си, трябваше да го привлича, да го спечели и овладее, да мери силите си с всеки от неговата среда, изразил подобно желание, а такива кандидати не липсваха. При това в помощ му бяха някои неща, които по-рано бе смятал за не особено благоприятни, а именно дългото си отсъствие от Валдцел и елита, където сега той отново бе почти Homo novis[30]. Дори приятелството му с Тегулариус се оказа полезно. Защото Тегулариус, остроумният, чувствителен аутсайдер, явно едва ли влизаше в сметката за някакво службогонско поприще и, изглежда, сам имаше толкова малко амбиция, че и при допустимо предпочитание на новия магистър към него честолюбците не биха се почувствали онеправдани. Най-големият и най-същественият дял все пак оставаше за самия Кнехт, изучавайки го, да проникне в този най-жив, най-неспокоен и чувствителен слой от света на играчите и да го овладее, както ездачът — благородния кон. Защото при всеки касталийски институт, не само при играта на стъклени перли, елита представляват тези, чието обучение вече е приключило, но те продължават да се занимават свободно, още ненастанени на служба във възпитателната колегия или ордена кандидати, наричани също репетитори, най-скъпоценната наличност и действително резерватът, цветът и бъдещето й; навред, не само в селището на играчите, навред това отбрано потомство се отнася изобщо студено и критично към новите учители и началници, на новия предводител оказва точно най-малката мяра от любезност и подчинение; който иска да го спечели, трябва лично, залагайки всичко, да го убеди и овладее, преди то да го признае и се подчини доброволно на ръководството му.

Кнехт си постави задачата без боязън, но все пак бе учуден от нейната трудност и докато я решаваше, а това му спечели крайно напрегнатата, дори съсипваща игра, от само себе си отстъпиха назад другите задължения и задачи, за които преди бе склонен да мисли по-скоро с грижа, и му изглеждаше, че изискват по-малко внимание; той призна на един колега, че първото заседание на колегията, за което пътувал с най-бързо превозно средство и се върнал незабавно обратно, преживял почти като насън и после не помислил за него, така всецяло го завладяла текущата работа; даже по време на самото заседание — макар темата да го интересувала и да пристъпвал с известно безпокойство към него, към първата си поява в колегията — той много пъти се улавял, че духом не е тук сред колегите си и разискванията, а във Валдцел и в онова синьо боядисано помещение на архива, където засега всеки трети ден водел семинар по диалектика само с петима участници и където всеки час изисквал по-голямо напрежение и сили, отколкото целият останал работен ден, който въпреки всичко не бил лек и от който никъде не можел да се измъкне, защото, както го бил осведомил старият майстор по музика, за този начален период колегията му била придала и надзорник, който наблюдавал как протича денят му час след час, съветвал го за разпределението на времето му и трябвало да го предпази както от едностранчивост, така и от пълно пренапрежение. Кнехт му беше благодарен, още повече, че този посланик на ръководството на ордена беше майстор в изкуството на медитацията с голямо име; казваше се Александер. Той се грижеше за това работещият крайно напрегнато всеки ден по три пъти да успява в „малките“ или „кратките“ упражнения и най-строго да спазва течението и минутната продължителност на всяко от тях. С двамата, с репетитора и наблюдателя, представител на ордена, всеки ден непосредствено преди вечерната медитация той трябваше да обръща поглед назад към работния си ден, за да направи равносметка, да установи напредъка и пораженията, да „провери пулса си“, както се изразяват учителите по медитация, това значи да схване и прецени положението и състоянието си в момента, разпределението на силите, надеждите и грижите си, обективно да види извършеното през деня и да не замръква и осъмва на другата сутрин с нещо нерешено.

Докато репетиторите следяха колосалната работа на своя магистър, отчасти с приятелски, отчасти с враждебен интерес, и не пропускаха случай да подложат на ненадейни малки изпитания силите, търпението, съобразителността му, стремящи се ту да поощрят работата му, ту да я спъват, около Тегулариус възникна фатална празнота. Наистина той разбираше, че сега Кнехт не би могъл да му отделя време, внимание, мисли или да му съчувства, но не успяваше да бъде достатъчно твърд и равнодушен срещу пълната забрава, в която, изглежда, неочаквано бе потънал за приятеля си, и толкова по-малко, когато му се струваше, че от ден на ден не само го загубва, но че и другарите му се отнасят към него с известно недоверие и едва го заговарят. И не беше чудно, защото макар да не можеше сериозно да препречи пътя на честолюбивите, все пак той вземаше страна и се ползваше с разположението на младия магистър. Кнехт можеше ясно да си представи всичко това, ала към сегашните му задачи спадаше за известно време, заедно с всичко лично и частно, да изключи и това приятелство. Но той го правеше, както по-късно призна на приятеля си, всъщност не съзнателно и преднамерено, а съвсем просто го бе забравил, всецяло превърнал се в оръдие, та едно толкова лично нещо — приятелството — бе изчезнало в неведоми предели и ако някъде, например на оня семинар за петимата, пред него биха се появили фигурата и лицето на Фриц, то това нямаше да е Тегулариус, нямаше да е приятел, познат, личност, а един от елита, студент, по-точно кандидат или репетитор, дял от неговата работа и задача, воин в строя, а целта му щеше да е да го обучи и победи с него. Тръпки побиха Фриц, когато за пръв път магистърът го заговори поновому; от погледа му долови, че тази отчужденост и безпристрастност съвсем не са престорени, а истински и зловещи, и че човекът, който се отнася към него с такава делова вежливост, с голяма духовна бдителност, вече не е приятелят му Йозеф, а само учител и надзорник, само майстор на играта на стъклени перли, обвит в строгостта на своята длъжност, изолиран като от блестяща, замръзнала вече глазура, облят с нея, докато е била гореща. В тези жарки напрегнати седмици с Тегулариус се случи малко премеждие. Безсънен и вътрешно съсипан от преживяното, на малък семинар той допусна да бъде обвинен в невежливост, в лошо избухване не срещу магистъра, а срещу един колега, който го нервира с присмехулния си тон. Кнехт го забеляза добре, забеляза и раздразнителността на провинилия се, укори го само с един мълчалив жест, след това обаче му изпрати наставника по медитация, за да се погрижи за душевното равновесие на изпадналия в трудно положение. След продължилата седмици липса на внимание Тегулариус прие тази загриженост като пръв знак на съживеното приятелство, защото я сметна за отнасящ се лично до него интерес, и охотно се подложи на целителното въздействие. Всъщност Кнехт едва ли бе разбрал кому посвещава своята загриженост, той действаше само като магистър: бе забелязал у един от репетиторите раздразнителност и недостатъчна овладяност и се беше отнесъл към това като възпитател, без да погледне на този репетитор като на личност и да съобрази отношението си към него. Когато, месеци по-късно, приятелят му напомня тази сцена и го уверява колко много го зарадвал и утешил с подобен знак на внимание, Йозеф Кнехт мълчи, забравил напълно случая, и не разсейва неговата заблуда.

Най-после целта бе постигната, борбата спечелена, струваше много труд да се справи с този елит, да го обучава до капване от умора: да обуздае амбициозните, да спечели нерешителните, да импонира на високомерните; но трудът бе положен, кандидатите от селището на играчите признаха и се покориха на своя майстор, изведнъж всичко тръгна леко, сякаш му бе липсвала само капка масло. Репетиторът състави заедно с Кнехт последната работна програма, изрази му признанието на колегията и изчезна, майсторът по медитация Александер — също. Сутрин вместо на масаж Кнехт отново ходеше на разходка, наистина засега не можеше да мисли за някакво изследване или четиво, но имаше дни, в които вечер преди лягане отново се занимаваше с музика. При следващото си явяване в колегията той ясно долови, без да се бе чула и дума за това, че сега го смятат за доказал себе си и равностоен на тях. След огъня и всеотдайността на битката за утвърждаването му го обзе чувството за пробуждане, едно охлаждане и отрезвяване, той се видя в сърцето на Касталия, видя се на върха на йерархията й схвана със странна трезвост, почти с разочарование, че и този много разреден въздух може да се диша, но че той, който го диша, сякаш не познава никакъв друг въздух, се е променил напълно. Това беше последица от суровото време на изпитание, което го бе опалило както никоя друга служба, никое друго напрежение.

Признаването на повелителя от страна на елита този път намира израз в един особен жест. Щом долавя, че съпротивата е сломена, че е възникнало доверие и разбирателство и е свършил най-трудното, за Кнехт настава час да си избере Сянка и всъщност той никога не се е нуждаел повече от помощник и едно отпускане така, както в оня момент след спечелената битка, след почти свръхчовешките усилия, когато изведнъж се чувства сравнително свободен; мнозина вече тъкмо на това място от пътя си се свличат от умора, Кнехт се отказва от правото на избор от средата на кандидатите и моли репетиторите по собствен избор да излъчат и му поставят на разположение Сянка. Елитът, още под впечатлението от участта на Бертрам, се заема с това начинание с удвоена сериозност, след много заседания и тайни допитвания прави избора си и предлага на магистъра един от най-добрите свои членове за заместник, който до назначаването на Кнехт минава за най-перспективния кандидат за най-високата длъжност.

Действително най-трудното бе превъзмогнато, пак можеше да си позволи разходки и занимания с музика и с времето отново да помисли за четене, да открие възможност за приятелството с Тегулариус, от време на време за размяна на писма с Феромонте, а понякога дори за половин свободен ден и по някоя краткотрайна отпуска за пътуване. Но всички тези приятни неща биха били благотворни за друг, не за досегашния Йозеф, смятал се за прилежен играч на стъклени перли и относително добър касталиец и въпреки това не прозирал глъбините на касталийския ред, живял тъй безобидно, егоистично, тъй по детски отдаден на играта, тъй невъобразимо зает с личното и безотговорен. Веднага му хрумнаха присмехулно предупредителните думи, които веднъж трябваше да чуе от майстор Томас, след като огласи желанието си още известно време да поживее като свободен студент.

— Известно време, колко дълго е това? Ти още говориш с езика на студент, Йозеф.

Това се случи преди няколко години; с удивление и дълбока страхопочит го беше слушал той, а също и с тръпка на ужас пред безличното съвършенство и овладяност на този човек и бе усетил как Касталия посяга и към него самия и иска да го погълне, за да го направи някога може би такъв един Томас, майстор, владетел и слуга, едно съвършено оръдие. А сега беше на мястото, на което бе стоял той, и когато говореше с някой от своите репетитори, тези умни, врели и кипели играчи и застъпници на частните изследвания, един от усърдните и високомерни принцове, виждаше в него друг, тайнствено красив, чуден и вече надживян свят, точно както магистър Томас бе гледал към неговия скромен студентски свят.

В длъжност

Първоначално изглеждаше, че приемането на магистърската длъжност носи повече загуба, отколкото печалба, то почти бе изтощило силите и ограбило личния живот, всички навици и любими занимания глъхнеха, в сърцето се промъкваше хладна тишина, а в главата някакъв шемет като при пренапрягане, но въпреки това с времето настъпваше бодрост, едно опомняне и привикване и дори се появиха нови впечатления и преживявания. След победната битка най-голямото от тях беше — доверчивото и приятелско сътрудничество с елита. В обсъжданията със Сянката, в работата с Фриц Тегулариус, комуто за опит бе възложил да помага при кореспонденцията, в последователните изследвания, проверки и добавки към бележките и другите записки за учениците и сътрудниците, оставени от неговия предшественик, с бързо засилваща се любов Кнехт привикна към елита, когото смяташе, че познава много добре, чиято същност обаче, както и цялото своеобразие на селището на играчите и неговата роля в касталийския живот едва сега му откриваше действителното си значение. Наистина няколко години Йозеф принадлежеше към този елит и към репетиторите, към това колкото естетическо, толкова и честолюбиво селище на играчите, във Валдцел дори се чувстваше част от него. Сега обаче той не беше просто някаква част, не просто живееше задушевно с тази общност, а имаше чувството, че е ум, съзнание и съвест на общността, чиито вълнения и съдби не само съпреживяваше, а ръководеше, отговорен за тях. В един възвишен час към края на някакъв курс за обучение на начални учители по играта веднъж той произнесе следното:

„Касталия е една малка държава за себе си и нашето Vicus Lusorum е държавица в държавата, малка, но стара и горда република, равностойна и равноправна на своите сестри, самосъзнанието й е силно и издигнато чрез особената естетическа и, така да се каже, свещена функция. Защото сме отличени със задачата да съхраняваме истинското светилище на Касталия, нейната своеобразна тайна и символ, играта на стъклени перли. Касталия възпитава отлични музиканти и историци на изкуството, филолози, математици и други учени. Всеки касталийски институт и всеки касталиец трябва да има само два стремежа и идеала: да постигне възможното най-голямо съвършенство в своята специалност и да запази себе си и самата специалност така живи и гъвкави, че постоянно да е във връзка с всички други дисциплини и до една да ги познава най-дълбоко. Този втори идеал, мисълта за вътрешното единство на всички духовни старания на хората, идеята за универсалност са намерили своя съвършен израз в нашата светлейша игра. Може би за физика или историка на музиката, или за някой друг член навремени строгото, аскетично постоянство, придържането към една специалност и отказът от идеята за универсално образование да съдействат за моментно високо постижение по специалността, във всеки случай ние, играчите на стъклени перли, не бива никога да проявяваме и се съгласяваме с такова ограничение и самодоволство, защото нашата задача е тъкмо в това, да пазим идеята за Universitas Litterarum и нейния върховен израз — благородната игра, винаги да я спасяваме от склонността на отделните дисциплини към самодоволство. Но как бихме могли да спасим нещо, щом то самото няма желание да бъде спасено? И как бихме могли да принудим археолозите, педагозите, астрономите и другите като тях да се откажат от самодоволното изучаване на своята специалност и винаги да отварят прозорците си за всички други дисциплини? Не бихме го направили със заповедни предписания, щом сме въвели играта на стъклени перли като официална учебна дисциплина, не бихме могли да го постигнем и с простото напомняне какво са смятали за играта нашите предшественици. Бихме могли да докажем, че ние самите и нашата игра сме крайно необходими с това, че всякога сме на висотата на общия духовен живот, че усвояваме будно всяко ново постижение, всяко ново гледище и въпрос на науките и че винаги отново и винаги така прелестно, така убедително, примамващо и красиво свързваме нашата универсалност, нашата благородна и същевременно опасна игра с мисълта за единството, оформяме я и водим, така, че и най-сериозният изследовател и най-прилежният специалист да почувства в нея предупреждение, изкушение и привлекателност. Нека си представим, че ние, играчите, само за известно време работим с по-малко усърдие и курсовете за начинаещи вече ще станат по-скучни и повърхностни, на игрите за напреднали ще липсват специалистите, живият пулсиращ живот, духовната актуалност и заинтересованост, и нашата голяма годишна игра два-три пъти едно след друго ще бъде приемана от гостите като празна церемония, нежива, старомодна, някаква допотопна реликва от миналото — колко бързо тогава би се свършило и с нас, и с тази игра. Ние и сега не сме на най-блестящата висота, на която играта на стъклени перли стоеше преди едно поколение, когато годишната игра не продължаваше една или две, а три и четири седмици, и не само за Касталия, а за цялата страна беше върховният момент на годината. Днес при тези игри присъства по един представител на правителството, често само като по-скоро скучаещ гост, и няколко града и съсловия още ни пращат посланици; през последните дни на играта тези гости, между другото в учтива форма, дават да се разбере, че голямата продължителност на празника е причина някои градове да се въздържат от изпращането на свои представители и че навярно по̀ би отговаряло на времето или празникът да се съкрати значително, или в бъдеще да се провежда само на всеки две-три години. Така че ние не можем да спрем това развитие или този упадък. Възможно е наистина вън, в света, нашата игра скоро да не среща никакво разбиране, празникът да се урежда на всеки пет, на всеки десет години или изобщо да не се празнува. Но това, което трябва и можем да предотвратим, е дискредитирането и обезценяването на играта в собствената й родина, в нашата провинция. Тук нашата борба е надеждна и отново, и отново ще води към победа. Всеки ден виждаме, че млади ученици от елита, които постъпват в своя курс без особено голямо усърдие, го завършват прилежно, макар и не с въодушевление, изведнъж биват пленени от духа на играта, от нейните интелектуални възможности, от достопочтената й традиция, от вълнуващите душата сили и стават наши най-страстни привърженици и съмишленици. И всяка година при Ludus sollemnis можем да видим учени, именити и с висок ранг, за които знаем, че през цялата наситена с труд година са гледали на нас, играчите на стъклени перли, по-скоро отвисоко и невинаги са желали най-доброто на нашите институции, сега в течение на голямата игра все повече и повече да бъдат разведрени и завладени от вълшебството на изкуството ни, те се чувстват успокоени и въодушевени, окрилени се подмладяват и накрая душевно по-силни и трогнати се сбогуват с думи на почти свенлива благодарност. Нека за момент погледнем средствата, с които разполагаме, за да изпълним нашата задача — виждаме, че те представляват богат, красив и добре подреден апарат, чието сърце и център е архивът на играта, който всички ние ежечасно с благодарност използваме и комуто всички, от магистъра и архиваря до последния помощник, служим. Най-хубавото и най-живителното в нашия институт е старият касталийски принцип за подбор на най-добрите, на елита. Училищата на Касталия събират най-добрите ученици от цялата страна и ги обучават. Също така и в селището на играчите се опитваме да изберем най-добрите сред надарените и обичащите играта, за да ги задържим и обучаваме все по-съвършено, нашите курсове и семинари приемат стотици и мнозина ги напускат, ала най-добрите ние подготвяме непрестанно като истински играчи, посветени в изкуството на играта, и всеки от вас знае, че в нашето изкуство, както във всяко друго, няма предел за развитието, че всеки от нас, след като веднъж принадлежи към елита, цял живот работи за по-нататъшното си развитие, усъвършенстване, за задълбочаване и на нашето изкуство, безразлично дали спада към чиновничеството, или не. Понякога са се изказвали упреци и се е смятало, че съществуването на нашия елит е лукс, че ние не бива да подготвяме елитни играчи повече, отколкото са необходими като постоянно попълнение за чиновничеството ни. Но, първо, това чиновничество не е самозадоволяваща се институция и после, не всеки е пригоден за чиновник, тъй както не всеки добър филолог е подходящ за учител. Ние, чиновниците, във всеки случай знаем и чувстваме това точно; репетиторите не са просто резерв от надарени и опитни в играта хора, от който запълваме празнината и който ще излъчи наследниците ни. И почти бих могъл да кажа, че това е само една странична функция на елита от играчи, която подчертаваме особено пред неосведомените, щом става дума за смисъла и правото на съществуване на нашето учебно заведение. Не, репетиторите не са на първо място бъдещите магистри, ръководители на курсове, чиновници от архива, те са самоцел, тяхното малко ято е същинска родина и бъдеще на играта на стъклени перли; тук в тези няколко десетки сърца и умове протичат развитието, пригаждането, разцветът и споровете на нашата игра с духа на времето и отделните науки. Своеобразно и правилно, пълноценно и със залагане на всичко нашата игра се играе само тук, само тук, в нашия елит, тя е самоцел и свещенодействие, няма нищо общо с любителството или суетата на образованието, нищо общо с важниченето, а също и със суеверието. Във вас, репетиторите от Валдцел, лежи бъдещето на играта. И тъй като Валдцел е сърцето и душата на Касталия, вие сте най-живото и най-съкровеното в нашето селище — наистина сте солта на провинцията, нейният дух, нейното неспокойствие. Няма опасност от това, че вашият брой ще бъде твърде голям, усърдието ви — твърде буйно, увлечеността ви в чудесната игра — твърде пламенна; извисявайте ги, извисявайте ги! За вас, както и за всички касталийци, всъщност има само една-единствена опасност, пред която всички и всеки ден трябва да сме нащрек. Духът на нашата провинция и на нашия орден се крепи на два принципа: изследване върху основата на обективност и любов към истината и грижа за съзерцателната мъдрост и хармонията. Да се поддържат в равновесие двата принципа, за нас значи да бъдем мъдри и достойни за ордена. Обичаме науките, всеки своята, и знаем, че отдаването на една наука не предпазва безусловно човека от егоизъм, порок и комичност, историята е пълна с примери. Образът на доктор Фауст е литературна популяризация на тази опасност. Други столетия търсят закрила в обединяването на дух и религия, на изследване и аскетизъм, в тяхната Universitas Litterarum управлява теологията. При нас медитацията и практикуването на многостепенната йога са средствата, чрез които се опитваме да обуздаем животното в себе си и вселения във всяка наука Diabolus[31]. Е, вие знаете толкова добре, колкото и аз, че и в играта на стъклени перли се крие нейният дявол, че той може да поведе към празна виртуозност, към самонаслаждение на художническата суетност, към кариеризъм, към завоюване на власт над другите, а оттам и към злоупотреба с тази власт. Затова ни е потребно по-различно възпитание от интелектуалното и затова са ни подчинили на морала на ордена не за да превият нашия духовно активен живот в душевно вегетиране и живот само с мечти, а, напротив, за да бъдем способни за най-високи духовни постижения. Ние не бива да бягаме от Vita activa[32] във Vita contemplativa[33], нито обратно, а постоянно да сме в движение между двата и в двата да се чувстваме като у дома си, да участваме и в двата.“

Повторихме тези думи на Кнехт, много сходни на тях са записвани и запазени от учениците му, тъй като те изясняват неговото схващане за длъжността най-малкото в първите години, откакто е магистър. Че е изключителен учител (впрочем в началото и за свое собствено удивление) проличава от очебийно големия брой на стигналите до нас преписи от лекциите му. Към откритията и изненадите, които още в началото му донася високата длъжност, спада и това, че обучаването поражда у него толкова много радост и му се удава толкова лесно. Не предполага, че е така, защото до момента всъщност никога не е копнял за преподавателска дейност. Разбира се, подобно на всеки принадлежащ към елита, още като по-напреднал студент от време на време получава преподавателски задачи, но за кратко и само като заместник обучава в различни степени на курсовете за играчи на стъклени перли, още по-често е викан за корепетитор на участниците в такива курсове, ала в този период за него са толкова важни и приятни свободата на заниманията и съсредоточаването в самота, че той, макар още тогава да е умел и обичан учител, гледа на тези задължения по-скоро като на нежелани препятствия. Накрая той води бенедиктинските курсове, но те естествено нито сами по себе си са значителни, нито значими за Кнехт; там учението при отец Якобус и общуването с него изтласкват настрани всички останали занимания. Тогава неговият върховен стремеж е да бъде добър ученик, да учи, да поглъща всичко и непрестанно да се самообразова. Сега обаче ученикът се превръща в учител и като учител преди всичко той решава голямата задача в началния период след постъпването си на служба — борбата за авторитет и за точното идентифициране на личност и длъжност. Две са откритията, които прави при това: радостта да пресадиш в друг интелект онова, което духовно си постигнал, и едновременно да видиш, че то се преобразява в нови форми и излъчвания, следователно да познаеш радостта, че научаваш някого, и после да спечелиш борбите с характерите на студенти и ученици, да се сдобиеш с авторитет и да го упражниш, да бъдеш предводител, следователно да изпиташ радост от възпитаването. Кнехт никога не разделя двете радости, през цялото време, докато е магистър, не само подготвя голям брой добри и много добри играчи на стъклени перли, но възпитава преобладаващата част от учениците си като пример и образец, възпитава чрез предупреждение, чрез строгия си начин да бъде търпелив, със силата да развива тяхната човешка същност и характер към най-доброто, на което те са способни.

При това Кнехт, ако тук ни е позволено малко изпреварване, извлича показателен опит. В началото на дейността си в новата длъжност той има работа изключително с елита, с върховния слой от учащите, със студентите и репетиторите — почти на еднаква възраст с него, — всеки от тях вече основно обучен играч. Едва постепенно, когато е сигурен в елита, започва бавно и предпазливо от година на година да му отделя все по-малко сили и време, докато накрая почти изцяло може да го предостави на своите доверени хора и сътрудници. Този процес протича дълго и от година на година Кнехт с докладите, курсовете и упражненията, които води, отстъпва назад към все по-далечните и по-младите класове на учениците, а най-после дори, нещо, което един Magister Ludi рядко прави, многократно лично ръководи началните курсове за най-младите, за ученици, които изобщо още не са занимавани. И при това намира, че колкото по-млади и неизкушени са учениците му, толкова по-голяма е радостта да ги обучава. В течение на тези години от време на време това естествено му поднася и някои трудности и връщането от тези млади и съвсем млади към студентите и към елита му струва ясно доловимо напрежение. Разбира се, понякога у него припламва желание да отиде по-далеч и да опита с още по-малки ученици, с такива, които нищо не знаят за курс и игра на стъклени перли; можеше да пожелае известно време в Ешхолц или в едно от другите подготвителни училища да учи малките момчета на латински и пеене, или на алгебра, нещо, за което не е потребна по-богата духовност, отколкото за началните курсове по играта на стъклени перли, но където би се занимавал с по-открити, податливи на обучение и възпитание ученици, където обучение и възпитание по-силно биха се споили в единство.

През последните две години от магистърската си дейност на два пъти в писма той се окачествява като учител и с това напомня, че изразът Magister Ludi, който за поколения в Касталия означава само майстор на играта, първоначално бил просто почетна титла на учител. Но открито не става дума за осъществяване на тези желания, те са само мечти, така, както човек мечтае за лятно небе в сивостуден зимен ден.

За Кнехт няма вече открит път, задълженията му са определени от длъжността, а тя самата е от такъв вид, че осъществяването им ляга изключително на собствената му отговорност и затова с течение на годините, отначало съвсем несъзнателно, постепенно, главният му интерес все повече и повече се насочва към възпитанието и към най-ранните от достъпните възрастови групи. Колкото по остарява, толкова повече го привлича младежта. Така бихме могли да кажем днес. На времето един критик си бе дал труда да улови нещо като любителство и своеволие при изпълнението на длъжността. Разбира се, тя неизменно тласка Кнехт да се върне към елита, дори и във времена, когато той изоставя семинарите и архива на своите помощници и на своята Сянка; продължителните му занимания, както например годишните състезания по играта или подготовката за тържествената игра го отвеждат към един по-жив и всекидневен досег с елита. Веднъж шеговито той казва на приятеля си Фриц Тегулариус:

— Имало е князе, които през целия си живот са се мъчели от нещастна любов към своите поданици. Сърцето им ги теглело към селяните, овчарите, занаятчиите, към учителите и учениците, но те рядко могли да ги видят, защото винаги били обкръжени от своите министри и офицери, те стояли като стена между тях и народа. Така е и с магистъра. Иска да бъде с хората, а вижда само колегите си, той жадува за учениците и децата, а вижда само висшисти и хора от елита.

Но ние отидохме твърде далеч напред, а сега нека се върнем към времето от първите години на Кнехт като магистър. Веднага след като бе извоювал желаните отношения с елита, този дружелюбен, но и бдителен господар поиска да си осигури преди всичко чиновничеството от архива, трябваше също да се запознае с канцеларията и структурата на дейността, включена в общото; постоянно пристигаше огромна кореспонденция, постоянно заседания или циркуляри на цялата колегия го изправяха пред задължения и задачи, чието подреждане и степенуване никак не бе лесно за новака. При това нерядко се засягаха въпроси, интересуващи факултетите на провинцията, а те бяха склонни към взаимна ревност, също въпроси, изискващи компетентност, и едва постепенно, но с растящо удивление той опознаваше както тайната, така и могъщата функция на ордена, живата душа на касталийската държава и на бдящия пазител на нейната конституция. Така изминаваха строги и много наситени месеци, без в ума на Йозеф Кнехт да остане място за Тегулариус, освен това, че той, навярно полуинстинктивно, му възлагаше някакви дела, за да го предпази от прекомерно бездействие.

Фриц беше загубил своя приятел, станал изведнъж повелител и върховен началник, при когото вече нямаше личен достъп, комуто трябваше да се подчинява и да се обръща към него на „вие“ и с „преподобни“. Въпреки всичко това, което магистърът му възлагаше, той приемаше като загриженост и знак на лично възпоминание, малко капризният самотник се чувстваше развълнуван отчасти от издигането на приятеля си и крайната възбуденост на целия елит, отчасти заради възложените му дела, които по благотворен за него начин оживяваха дейността му; така или иначе, той понасяше напълно промененото положение по-добре, отколкото сам бе мислил след мига, в който занесе на Кнехт вестта, че е определен за майстор на играта на стъклени перли, а той го бе отпратил. Но беше достатъчно умен и също толкова изпълнен със съчувствие, за да вижда огромното напрежение и изпитание на силите или поне да го подозира, което неговият приятел трябваше да издържи по това време; виждаше го хвърлен в огън, виждаше го да изгаря и ако тук имаше нещо емоционално, то той вероятно го преживяваше по-силно, отколкото оня, който бе поставен на изпитание. За поръченията на магистъра Тегулариус полагаше най-големи усилия и ако някога сериозно бе съжалявал, че поради собствените си слабости и непригодност за длъжност и отговорност не може да бъде препоръчан за такава и го чувстваше като недостатък, то беше тогава, когато много искаше като помощник, чиновник или Сянка да подкрепя и подпомага магистъра, комуто се възхищава.

Буковите гори над Валдцел почнаха да червенеят, един ден Кнехт взе със себе си малка книга и отиде в магистърската си градина до своето жилище, тази малка хубава градина, която покойният майстор Томас толкова много ценеше и с ръката на любител като Хораций често сам се грижеше за нея, градината, която Кнехт подобно на всички ученици и студенти, някога си бе представял като почетно място, благословен кът за отмора и съсредоточаване на майстора, вълшебен остров на музите или Tusculum[34], а откакто сам бе станал магистър и стопанин на градина, толкова рядко влизаше в нея и едва ли бе й се наслаждавал в часове на почивка. И сега той дойде тук само за четвърт час, след като се бе нахранил, и си позволи едва няколко крачки на безгрижна разходка между високите храсти и треви, сред които неговият предшественик бе засадил някои вечнозелени южни растения. После изнесе лек плетен стол, тъй като в сянката беше вече хладно, на огряно от слънцето място, седна и отвори книжката, която бе взел: „Джобен календар за Magister Ludi“, съставен преди близо седемдесет или осемдесет години от играча Лудвиг Васермалер и оттогава допълван от негови последователи с по няколко съобразени с времето поправки, зачерквания или добавки. Календарът беше замислен като Vademecum[35] за магистъра, особено за още неопитния в неговите първи години след заемане на длъжността, и му напомняше през цялата работна и служебна година от седмица на седмица най-важните задължения, понякога само с ключови думи, друг път, описвайки ги по-подробно или давайки лични съвети. Кнехт потърси страницата за текущата седмица и я прочете внимателно. Не намери нищо изненадващо или особено наложително, в края на откъса стояха редовете: „Започни постепенно да насочваш мисълта си към бъдещата годишна игра. Изглежда рано, дори би могло да ти се стори прекалено рано. И все пак аз те съветвам, ако още нямаш в главата си план за играта, то отсега нататък не оставяй да измине седмица, нито пък месец, без да посвещаваш мисли на предстоящата игра. Записвай своите хрумвания, от време на време при половин свободен час вземай със себе си схемата на някоя класическа игра, също и при вероятни служебни пътувания. Подготвяй се, за да не бъдеш принуден да търсиш насила добрите хрумвания, а още отсега мисли често за това, че в идните месеци те чака една красива и празнична задача, за която винаги трябва да бъдеш силен, съсредоточен и в настроение.“

Тези думи бяха написани преди близо три поколения от един стар мъж и майстор в своето изкуство, впрочем във време, когато играта на стъклени перли формално може би стига най-високата си култура, тогава в нея се появява онази изящност и богата орнаментика на изпълнението, както примерно късната готика или рококото в архитектурата и декоративното изкуство. Близо две десетилетия играта била действително на стъклени перли със стъклен привиден блясък и бедна по съдържание, привидно кокетна, привидно лудешка игра, изпълнена с нежни форми на украса, едно полюшване като танц, дори понякога като в танц по въже, и с най-тънка ритмика; има играчи, които говорят за тогавашния стил като за загубен вълшебен ключ, и други, за които този стил е изключително претоварен с украшения, упадъчен и немъжествен. Един от майсторите и съавторите на тогавашния стил бил и човекът, разработил добре обмислените приятелски съвети и предупреждения, обхванати в календара на магистъра, и докато Йозеф сега четеше за втори и трети път неговите думи, бодро благотворно вълнение се вля в сърцето му, настроение, което, както му се струваше, бе изпитал някога, един-единствен път и нивга вече, както си спомняше, това беше при медитацията преди приемането му в ордена и настроението, което го бе обзело тогава при представата за чудния кръг, за оня хоровод, който се бе завъртял между Йозеф и майстора по музика, между майстора и начинаещия, между старостта и младостта. Човекът, написал и премислил някога тези думи, бил стар, побелял мъж. „Не оставяй нито седмица да мине“ и „Не чакай добрите хрумвания“. Той изпълнявал най-малко двадесет години, а може би и много по-дълго високата длъжност на майстор на играта, по времето на онова лудо за игра рококо, без съмнение имал работа с крайно разглезен и самоуверен елит, създал повече от двадесет блестящи годишни игри и ги представил тържествено — самата игра продължавала тогава четири седмици, — той бил стар човек, за когото с годините повтарящата се задача да композира голямата празнична игра отдавна не била вече висока чест и радост, а далеч повече бреме и мъка, задача, за която сам трябвало да се настройва, сам да се убеждава и насърчава. Към този мъдър старец и опитен съветник Кнехт изпитваше благодарно почитание, защото неговият календар много често вече му бе предводител, но той чувстваше също едно радостно, дори весело и дръзко превъзходство — превъзходството на младостта. Защото сред многото грижи на един майстор на играта, които той вече беше познал, тази грижа не стоеше на дневен ред: би могъл да не обмисли своевременно годишната игра, тя можеше да бъде посрещната без достатъчно съсредоточеност и радост, можеше и да липсват инициативността или дори хрумванията за подобна игра! Не, Кнехт, който през последните месеци понякога изглеждаше истински стар, в този час се чувстваше млад и силен. Не можеше да се отдаде за дълго на това хубаво чувство, да му се наслади, защото малкото време за почивка вече изтичаше. Но красивото радостно чувство бе стаено в него, той го понесе със себе си и краткият отдих в магистърската градина, и четенето на календара все пак бяха донесли и породили нещо. А именно не само едно отпускане и момент на повишена жизнерадост, а и две хрумвания, които в същия миг се превърнаха в решения. Първото: той искаше, когато някога също бъде стар и уморен, да се откаже от длъжността си в часа, в който за пръв път композицията на годишната игра му се види тягостно задължение и се затрудни да намери идеи за нея. Второто: искаше да почне работата по първата своя годишна игра съвсем наскоро, а за другар и помощник в нея да извика при себе си Тегулариус, това би било удоволствие и радост и за приятеля му, и за него самия — наченка, опит да съживи в една нова жизнена форма скованото в момента приятелство. Защото другият не би могъл да даде повод и тласък за съживяването му; те трябваше да произлязат от него, от магистъра.

При това за приятеля му би имало предостатъчно работа, защото още от „Мариафелс“ Кнехт носеше в себе си една идея, която искаше да използва за своята първа тържествена игра като магистър. В нейната основа искаше да вложи — това беше всъщност хубавото хрумване — структурата и измеренията на старата ритуална конфуцианска схема за изграждането на китайската къща, при което всичко е ориентирано по небесните посоки: вратите, олтарът на прадедите, съотношенията и разпределението на постройките и дворовете, подреждането им по съзвездията, по календара, по семейния живот, а към всичко това и символиката, и стилът на градината. Някога, при изучаването на един коментар върху И Дзин, митичният ред и многозначността на тези правила му се видяха като особено привлекателна и приятна парабола на космоса и положението на човека в света; той намери още, че прастарият митичен народен дух в тази традиция за строителството на дома е чудно и дълбоко свързан с умозрително-книжовния дух на мандарините и магистрите. Разбира се, без някога да си е водил бележки, той често и с достатъчно любов се бе занимавал с идеята и плана за тази игра, затова всъщност вече я носеше в себе си съставена като цяло. Само откак бе встъпил в длъжността, не беше отделял време за нея. Сега в момента бе твърдо решил да изгради празничната си игра върху тази китайска идея и Фриц трябваше незабавно, в случай че съумее да вникне в духа на идеята, да започне с изследването върху нейното разработване и подготовката за превод на езика на играта. Единствената пречка беше: Тегулариус не знаеше китайски. А да го изучава сега, бе твърде късно. Но по указанията, които отчасти сам Кнехт, отчасти Източноазиатският институт биха могли да му дадат, Тегулариус щеше да проникне в магическата символика на китайската къща и с помощта на литературата, в края на краищата тук не се касаеше за филология. И все пак бе потребно време, най-малкото за човек, изнежен като него, който не всеки ден изпитва желание за работа, какъвто беше милият приятел; затова бе добре още отсега да се пристъпи към дело; и тъй, усмихвайки се, приятно изненадан, той намери, че предвидливият стар господин, съставил джобния календар, е имал пълно право.

Още на другия ден, тъй като приемният час свърши твърде рано, нареди да повикат Тегулариус. Той дойде, поклони се с малко подчертан израз на преданост и смирение, какъвто бе свикнал да проявява по отношение на Кнехт, и беше истински учуден, когато той, иначе станал твърде пестелив на думи, му кимна с някаква дяволитост и го попита:

— Спомняш ли си още как някога в студентските ни години между нас възникна нещо като спор, при което не ми се удаде да те спечеля за своето гледище? Отнасяше се за стойността и важността на източноазиатските изследвания, главно за китайския, аз исках да те накарам да поседиш известно време в института и да учиш китайски. Да, спомняш ли си? Ех, днес отново съжалявам, че тогава не успях да ти повлияя да се пренастроиш. Колко хубаво би било, ако знаеше китайски. Заедно бихме могли да свършим чудесна работа!

Така той подразни приятеля си още малко и разпали очакванията му, преди да изкаже предложението си: искал скоро да започнат с разработката на годишната игра и ако това му доставя радост, Фриц трябвало да изведе голямата част от тази работа, както на времето помагал за състезателната игра на Кнехт, за тържествата, докато той бил при бенедиктинците. Тегулариус го погледна почти невярващ, дълбоко изненадан и приятно развълнуван и от бодрия тон, и от усмихнатото лице на приятеля си, когото сега вече познаваше само като повелител и магистър. Трогнат и радостен, той прие не просто честта и доверието, които се изразяваха с това предложение, а схвана и проумя преди всичко значението на този красив жест; това беше един опит за изцеление, ново отваряне на вратата, която се бе хлопнала между двамата приятели. Той прие с лекота напомнянето на Кнехт за китайския и без колебание обяви, че е готов да се постави напълно на разположение на достопочтения за разработката на неговата игра.

— Добре — каза магистърът, — приемам твоето обещание. Така за известни часове отново ще бъдем другари по труд и учение, както някога в онези изглеждащи тъй странно далечни времена, когато разработвахме и провеждахме заедно някои игри. Това ме радва, Тегулариус. А сега преди всичко следва да разбереш идеята, върху която искам да построя играта. Трябва да научиш какво е една китайска къща и какво означават правилата, предписани за нейния строеж. Ще ти дам препоръка за Източноазиатския институт, там ще ти помогнат. Или не, хрумна ми нещо друго, по-хубаво. Бихме могли да се опитаме да влезем във връзка с По-стария брат, мъжа от бамбуковата горичка, за когото толкова много ти разказвах. Може би за него би било под достойнството му или голямо безпокойство да се занимава с някой, който не знае китайски, но все пак ще опитаме. Ако иска, този човек е в състояние да те превърне в китаец.

Бе изпратен пратеник при По-стария брат, който сърдечно го покани за известно време да дойде във Валдцел като гост на майстора на играта на стъклени перли, тъй като длъжността не му позволява да отдели време за гостуване, и да побеседват за услугата, която горещо желае да получи от него. Китаецът във всеки случай не напусна бамбуковата гора, пратеникът, вместо да го доведе, донесе едно писъмце с изрисувани с туш китайски йероглифи, там бе написано: „Би било голяма чест да видя великия мъж. Но пътуването води към затруднения. Две блюда трябва да се използват за жертвоприношение. По-възрастният поздравява издигнатия.“ След това Кнехт не без усилия подтикна своя приятел към решението сам да отиде в бамбуковата горичка, за да помоли да бъде приет и да му бъдат дадени уроци. Но и краткото пътуване остана без успех. Отшелникът в горичката прие Тегулариус с една почти унизителна вежливост, без обаче дори на един-единствен от неговите въпроси да отговори другояче освен с приветливи сентенции на китайски език, без да го покани да остане, въпреки изрисуваното от ръката на магистъра на хубава хартия чудесно препоръчително писмо. Несвършил нищо, в съвсем лошо настроение Фриц се върна във Валдцел и донесе като подарък за магистъра едно листче, върху което с четчица бе изписан стар стих за златните рибки, и сега трябваше да опита щастието си в Източноазиатския институт. Тук препоръките на Кнехт имаха по-силно въздействие: към молителя, пълномощник на магистър, се отнесоха с най-вежлива готовност за помощ и той скоро бе толкова непогрешимо осведомен върху своята тема, колкото беше възможно без владеенето на китайски, и изпита такава радост от идеята на Кнехт да сложи в основата на своя план символиката на тази къща, че преболя неуспеха си в бамбуковата горичка и го забрави.

Когато Кнехт изслуша доклада на неприетия пратеник за посещението му при По-стария брат и после сам си прочете стиха за златните рибки, с натрапчива сила го развълнува атмосферата край този човек и спомена за собствения му някогашен престой в неговата къщичка под разлюления от вятъра бамбук и за стъблата от овчарска торбичка, едновременно това беше спомен за свобода, за време на волност, спомен за студентските години и пъстрия рай на младежките мечти. Как този смел чудат отшелник бе съумял да се оттегли и запази свободата си, как тихата бамбукова горичка го криеше от света, колко съкровено и мъжествено той живееше със своя, станал му втора природа, чист, педантичен и мъдър китайски дух, колко плътно, съсредоточено и близко и от година на година, от десетилетие на десетилетие го обграждаше вълшебството на бляна на живота му, превръщаше градината му в китайска, къщичката — в храм, рибите в божества и него в мъдрец! С една въздишка Кнехт се освободи от тази представа. Той бе тръгнал по друг път, по-скоро бе поведен, и смисълът беше само в това да върви по указания му път неотклонно и вярно и да не го сравнява с пътищата на другите.

В спестените свободни часове заедно с Тегулариус той скицира и композира една игра и предостави цялата проучвателна работа в архива, както и първото и второто записване на приятеля си. С тази нова същина приятелството им се върна към живот и доби по-различна отпреди форма, а и играта, над която работеха, претърпя някои промени и се обогати чрез своеобразието и живата фантазия на особняка. Фриц принадлежеше към хората, които нищо не задоволява, макар и да са поначало непретенциозни; с един набран букет или наредена за хранене маса — за всеки друг завършени и съвършени — той би могъл час по час с вълнуващо удоволствие и с неспирни игриви похвати да продължава да се занимава и от тази дребна работа да направи дело за цял ден, на което да се посвети усърдно и съсредоточено. Такъв той остана и в идните години: голямата празнична игра всеки път бе постижение на двама души и за Тегулариус това носеше двойно задоволство: да е тъй потребен на приятеля и магистъра в толкова важно дело, че той да не може да мине без него, и да съпреживее официалното отпразнуване на играта, макар и неназован по име, но добре известен на елита съавтор.

В късната есен от първата година на Кнехт като магистър, докато неговият приятел беше в началото на изследванията си върху Китай, един ден при бързото преглеждане на канцеларския дневник той се натъкна на бележката: „Студентът Петрус, от Монтпор, пристигна с препоръка от Magister Musicae, носи специални поздрави от стария майстор по музика, моли за подслон и достъп до архива. Настанен е в странноприемницата за студенти.“ Студентът и неговата молба той спокойно можеше да предостави на хората от архива, това беше нещо всекидневно. Обаче „специални поздрави от стария майстор по музика“ — можеше да се отнася само за него. Нареди да повикат студента, наглед той беше едновременно вглъбен в себе си и пламенен, но някак мълчалив млад мъж и явно принадлежеше към елита на Монтпор, най-малкото изглеждаше, че аудиенцията при магистъра за него е нещо привично. Кнехт попита какво му е поръчал да предаде старият майстор по музика.

— Поздрави — каза студентът. — Много сърдечни и с дълбоко уважение към вас, достопочтени, а също и една покана.

Кнехт предложи на госта да седне; избирайки грижливо думите си, младежът продължи:

— Многоуважаваният майстор по музика, както казах, настойчиво ми поръча да ви поздравя от него. При това загатна желанието при пръв удобен случай, колкото е възможно по-скоро, да ви види. Той ви кани или ви препоръчва в най-близко време да го навестите, естествено при условие, че посещението може да се съчетае с командировка и няма да ви отнеме много време. Приблизително така гласи поръката.

Кнехт погледна изпитателно младия мъж; сигурно принадлежеше към любимците на стария. Внимателно постави въпроса:

— Колко дълго възнамеряваш да останеш при нас в архива Studiose[36]?

И получи отговора:

— Точно до момента, достопочтени господине, в който ви видя, че тръгвате на път за Монтпор.

Кнехт размисли.

— Добре — каза той тогава, — а защо това, което старият майстор ти е поръчал за мене, не предаваш дословно, както всъщност би трябвало да се очаква.

Петрус издържа упорито погледа на Кнехт и бавно, като все по-грижливо търсеше думите си, сякаш трябваше да се изразява на чужд език, подхвана.

— Няма никаква поръка, достопочтени — призна той, — затова и не се предава дословно. Вие познавате моя многоуважаван майстор и знаете, че той винаги е бил необикновено скромен човек, в Монтпор разказват, че в неговата младост, когато бил още репетитор, но от целия елит смятан за най-представителния кандидат за майстор, му дали прозвището Най-хрисимия. Е, тази скромност, и не по-малко пиететът, неговата готовност да служи, съобразителността и търпението му, откакто е остарял и напуснал длъжността си, всецяло са се увеличили, вие без съмнение знаете по-добре от мене това. Скромността не би му позволила да моли и ваша светлост за едно посещение, колкото и горещо да го желае. Ето защо, Ботите, не съм удостоен с поръка от този род и въпреки това действах, като че ли ми я е възложил. Ако е грешка, зависи от вас дали ще погледнете на несъществуващото поръчение действително като на такова.

Кнехт се усмихна леко.

— А твоето занимание в архива на играта, драги? Само претекст ли беше?

— О, не. Имах да упражня там редица ключове и бездруго в най-скоро време трябваше да моля за вашето гостоприемство. Но ми се видя основателно да поускоря това малко пътуване.

— Чудесно — кимна магистърът, станал отново съвсем сериозен. — Мога ли да попитам за причината на ускоряването.

Младежът затвори за миг очи с дълбоко набръчкано чело, като че ли въпросът много го измъчваше. После отново впери изпитателен и младежки критичен поглед в лицето на магистъра.

— На въпроса не би могло да се отговори, ако вие не решите да го формулирате по-точно.

— Е, добре — извика Кнехт, — и така, толкова ли е тежко състоянието на стария майстор, тревожно ли е то?

Студентът забеляза, макар магистърът да бе говорил с най-голямо спокойствие, неговата искрена загриженост за стария човек. За пръв път от началото на разговора в неговия някак мрачен поглед се появи лъч на благоразположение и гласът му прозвуча малко по-приятелски и естествено, когато най-сетне започна открито да излага молбата си.

— Господин магистър — каза той, — бъдете спокоен, състоянието на многоуважавания в никакъв случай не е лошо, той винаги е бил и все още е необикновено здрав човек, въпреки че с напредването на възрастта естествено много е отслабнал. И не че външният му вид се е променил забележимо или силите внезапно са го напуснали, той се разхожда по малко и всеки ден свири също по малко, до неотдавна даваше уроци по орган на двама ученици, само начинаещи, защото винаги е предпочитал да има около себе си невръстни. Но това, че преди няколко седмици той се отказа да обучава и тези двама последни ученици, е все пак признак, който ми направи впечатление и оттогава наблюдавам достопочтения господин повече и съм загрижен за него, това са причините да бъда тук. Единственото, което оправдава тези мои мисли и крачки, е обстоятелството, че по-рано аз самият бях ученик на стария майстор по музика, предпочитан ученик, ако мога да се изразя така, и че преди година неговият наследник ме изпрати да му бъда един вид помощник и компаньон и ми възложи грижата за състоянието му. За мен това бе много приятно задължение, защото няма човек, към когото да питая такава привързаност и уважение, каквато към моя стар учител и благодетел. Той беше човекът, който ми разкри тайната на музиката и ме направи способен да й служа, и извън това — всичко, което съм придобил като идеи, съзнание за ордена, зрелост, вътрешна овладяност — всичко дължа нему и то е негово дело. И така, отблизо година аз живея при майстора, действително се занимавам с някои изследвания и курсове, но винаги съм му на разположение като сътрапезник и придружител при разходките, а нощем съсед по спалня, донякъде, донякъде съпровождам и музицирането му. При този близък съвместен живот естествено можах да наблюдавам много точно стадиите на неговото стареене и, следва да кажа, на телесното му стареене, някои от другарите ми от време на време правят съчувствени или присмехулни забележки за моята странна длъжност, която превръща един толкова млад човек като мене в слуга и придружител на прастария. Но те не знаят, никой освен мен самия не знае така добре каква старост е отредена на този майстор, как той, който постепенно слабее и чезне телом, храни се все по-малко, връща се все по-уморен от кратките си разходки, без при това да е болен, как той едновременно в тишината на пределната си възраст духом е все по-силен, все по-вглъбен, достоен и естествен. Ако моята длъжност на помощник или пазител ми създава някои трудности, то те се крият единствено в това, че майсторът изобщо не желае нито да го обслужват, нито да се грижат за него, че той винаги би искал само да дава и никога да не взема.

— Благодаря ти — каза Кнехт, — много ми е приятно да зная, че край магистъра има един толкова предан и благодарен ученик. Но кажи ми сега, тъй като не говориш по поръка на своя господар, най-после ясно, защо взимаш така присърце моето посещение в Монтпор?

— Вие пръв със загриженост ме попитахте за здравето на стария майстор по музика — отговори младият. — Защото явно молбата ми е породила у вас мисълта, че той може би е болен и че навярно е крайно време още веднъж да го навестите. Наистина съм убеден, че всъщност вече е крайно време. Действително достопочтеният не ми изглежда близо до своя час, но начинът му да се сбогува със света е твърде особен. Така например от няколко месеца почти е отвикнал да разговаря, макар винаги да е предпочитал немногословието пред дългите думи, то сега е стигнал до едносричност и мълчание, които малко ме плашат. Тъй като все по-често се случва той да остави без ответ мое обръщение или запитване, отначало мислех, че почва да отслабва слухът му, но майсторът чува добре, както винаги, направих за това много опити. Трябваше да предположа, че или е разсеян, или не е в състояние истински да се съсредоточава. Но и това не беше достатъчно обяснение. Нещо повече, той отдавна като че ли е, така да се каже, на път и вече не живее истински сред нас, а все повече и повече в своя собствен свят; така все по-рядко навестява или допуска някого до себе си, сега по цели дни не вижда никого освен мене. И откакто започна това, тази усамотеност и откъсване от тукашния свят, аз се старая още веднъж да доведа при него няколкото приятели, които знам, че най-много обича. И ако вие искате да го посетите, Domine, несъмнено ще доставите голяма радост на стария си приятел, уверен съм в това, а вие, така да се каже, все още ще срещнете същия човек, когото сте уважавали и обичали. Може би след няколко месеца или дори седмици неговата радост от вашето посещение и отзивчивостта му към вас ще бъдат много по-малки, възможно е дори той вече да не ви познае и да не ви обърне внимание.

Кнехт се изправи, приближи се до прозореца, постоя известно време загледан нагоре, вдишвайки дълбоко. Когато отново се обърна към студента, той беше станал от стола, като че ли бе сметнал посещението за приключено. Магистърът му протегна ръка.

— Благодаря още веднъж, Петрус — каза той. — Следва да ти е известно, че един магистър има най-различни задължения. Не мога да си сложа шапката и да замина, първо това трябва да бъде съобразено и възможно. Надявам се, че до два дни ще успея. Ще ти бъде ли достатъчно, можеш ли дотогава да приключиш работата си в архива? Да? Тогава ще те повикам, когато настане време.

Действително няколко дни по-късно Кнехт замина за Монтпор, придружен от Петрус. Когато там сред градината наближиха павилиона, в който живееше старият магистър — някакъв приятен и съвсем спокоен скит, — от вътрешната стая чуха музика, нежна, изящна, но със строго отчетливи тактове и приятно бодра; там седеше старият и само с два пръста свиреше една двугласна мелодия — Кнехт веднага отгатна, че трябва да е из един от сборниците с двугласни песни от края на шестнадесетото столетие. Стояха, докато настъпи тишина, после Петрус извика магистъра и съобщи, че се е върнал и довел гост. Старецът се появи на вратата и ги погледна усмихнат. Приветствената усмивка на майстора по музика, която всички обичаха, беше винаги по детски открита, сияеща, сякаш поднасяше съсредоточеност и радушие; преди близо тридесет години Йозеф Кнехт я бе видял за първи път, отворил и подарил сърцето си на този приветлив човек в оня смутно-блажен утринен час в стаята по музика; оттогава често и всякога с дълбока радост и чудно вълнение отново бе виждал тази усмивка и докато посивялата коса на приветливия майстор бе станала съвсем сива и постепенно бяла, гласът му — по-тих, ръкостискането — по-слабо, вървежът — по-мъчителен, усмивката му не бе загубила нищо от своята ведрост и прелест, от чистотата и откровеността си. И този път приятелят и ученикът видя: несъмнено лъчезарното, привлекателно като вест просияване на усмихнатото старческо лице, чиито сини очи и леката руменина на бузите с годините бе поизбледняла, беше не само старото и често вижданото, то беше по-съкровено, по-тайнствено и по-наситено. Едва сега, когато се поздравиха, Кнехт започна действително да разбира в какво се състоеше молбата на студента Петрус и колко много той самият, който мислеше, че прави жертва за нея, е надарен, обогатен.

Приятелят му Карло Феромонте, когото потърси няколко часа по-късно — тогава библиотекар в прочутата музикална библиотека на Монтпор, — беше първият, комуто заговори за това. Той е съхранил разговора от оня час в едно писмо:

„— Нашият стар майстор по музика — каза Кнехт — беше и твой учител и ти много го обичаше, виждаш ли го още често?

— Не — каза Карло, — това значи, че естествено го виждам нерядко, примерно, когато той се разхожда, а аз тъкмо тогава излизам от библиотеката, но от месеци не съм говорил с него. Той все повече и повече се отдръпва и, изглежда, не може да понася никакво общуване. По-рано беше определил една вечер за хора като мене, за по-раншните си репетитори, които сега са чиновници в Монтпор; вече от години и това престана, за нас дори бе крайно изненадващо, че той предприе пътуването до Валдцел за тържествения обред при въвеждането ви в длъжност.

— Да — каза Кнехт, — но щом все пак от време на време го виждаш, не ти ли прави впечатление някаква промяна в него?

— О, да, вие имате предвид добрия му външен вид, неговата веселост, странното излъчване. Естествено ние сме го забелязали. Докато силите му изчезват, тази веселост се увеличава. Ние свикнахме с това, на вас положително то ви се хвърля в очи.

— Неговият помощник Петрус — каза Кнехт — го вижда много По-често от тебе, но той не е свикнал с това, както се изразяваш ти. Дойде при мене с убедителни основания — пътувал до Валдцел изключително с тая цел — да ме подтикне за днешното ми посещение тук. Какво мислиш за него?

— За Петрус? Той е много добър познавач на музиката, малко по-педантичен впрочем, отколкото гениален и някак бавен или тежък човек. Но на стария майстор по музика е безусловно предан и за него би си дал живота. Мисля, че службата му при високопочитания господар и идол просто го изпълва съвсем, той сякаш е обсебен от нея. Нямате ли и вие същото впечатление?

— Обсебен? Да, но този млад човек, смятам аз, е не просто обзет от една любов и страст, не просто влюбен в своя стар учител и го превръща в свое божество, той е обсебен и омагьосан от един действителен и истински феномен, защото го вижда по-добре или по усет го разбира по-добре, отколкото вие, другите. Искам да ти разкажа как ми се стори на мене. И тъй, днес дойдох при стария майстор, когото не бях виждал от половин година, по недомлъвките на неговия помощник очаквах за себе си малко или изобщо нищо от това посещение; просто изпитах страх, че уважаваният стар магистър може внезапно в най-близко време да ни напусне, и бързах насам поне още веднъж да го видя. Когато той ме позна и поздрави, лицето му просия, но старият не изрече нищо освен името ми и ми подаде ръка, ала и това движение, и тази ръка ми се струваше, че светят, сякаш целият той или поне очите, бялата коса и бледорозовата му кожа излъчваха едно слабо хладно сияние. Седнах при него, той отпрати студента — само с един поглед, и тогава затече най-своеобразният разговор, който някога съм имал. Отначало, разбира се, за мене беше много странно и потискащо, дори засрамващо, защото непрестанно се обръщах към стария или поставях въпроси и на нищо той не отговаряше другояче освен с поглед; не можех да разбера дали въпросите ми или това, което споделях, го докосва само като тягостен шум. Това ме объркваше, разочароваше и уморяваше, в собствените си очи изглеждах толкова подробен и натраплив; каквото и да казвах на майстора, ответът беше само усмивка и един бегъл поглед. Да, и ако тези погледи не бяха изпълнени с благоразположение и сърдечност, то би трябвало да мисля: старецът неприкрито се присмива, на мен, на моите разкази и въпроси, а също и на ненужния предлог за пътуването ми дотук и за посещението ми при него. Е, какво, нещо подобно човек би могъл да допусне от неговото мълчание и усмивки, всъщност те бяха една защита и един укор, но по друг начин, стояха на по-друго равнище и смислова степен, отколкото биха могли да бъдат някои присмехулни думи. Трябваше първо да се скова и да преживея пълно крушение с моите, както ми се струваха, търпеливо-вежливи опити за повеждане на разговор, преди да почна да разбирам, че старият човек притежава сто пъти по-голямо търпение, настойчивост и вежливост от мене. Възможно е това да бе траяло четвърт или половин час, на мен то ми се стори половин ден. Тъжен, уморен, обзет от неохота, почнах да съжалявам за пътуването си, устата ми пресъхна. Но ето че пред мен седеше достопочтеният човек, моят благодетел, моят приятел, който, откак помня, владееше сърцето и доверието ми и никога не е оставял без отговор моя дума, а той седеше, слушаше ме да говоря или изобщо не ме слушаше, но седеше зад своето сияние и усмивка, зад златната си маска, скрит и окопан, недосегаем, принадлежащ на друг свят, с други закони и всичко, което с думи исках да му предам от себе си, да пренеса от нашия в един личен свят, сякаш се стичаше по него както дъжд по камък. Накрая аз вече нямах никаква надежда, вълшебната стена се пропука, най-после той ми помогна, най-после той каза една дума! Това беше единствената дума, която го чух да изрича днес. «Ти се преуморяваш, Йозеф» — каза той тихо, с глас, пълен с онази трогателна приветливост и загриженост, които са познати и на теб. Това беше всичко. «Ти се преуморяваш, Йозеф.» Като че ли ме беше наблюдавал дълго време, зает с някаква прекалено напрегната работа, и сега искаше да ме предупреди. Той изговори някак мъчително, като че ли действително от дълго време бе отвикнал да движи устни. Едновременно положи ръка на рамото ми, тя беше лека като пеперуда, прониза ме с очи и се усмихна. В този миг аз бях победен. В мен проникна нещо от неговото ведро мълчание, нещо от търпението и спокойствието му и изведнъж ме озари разбирането за стария човек и за обрата, който бе взела неговата същност, отдалечавайки се от хората към тишината, откъсвайки се от думите към музиката, от мислите — към единение. Аз схванах какво ми се бе видяло най-добро в него и едва сега проумях тази усмивка и това сияние. Той беше светец и съвършен човек, който ми се яви в един час на своето сияние, а аз, невежата, исках да го изкуша, да го разпитам и да го накарам да води обикновена беседа. Слава богу, че това не ми се проясни съвсем късно. Той можеше да ме отпрати и с това да ме избегне завинаги. И така бих се лишил от най-особеното и най-чудесното, което съм преживял някога.

— Виждам — каза Феромонте замислен, — че вие откривате в нашия магистър нещо като светец и е хубаво, че тъкмо вие сте, който ми заговаря за това. Признавам, че от всеки друг бих възприел подобен разказ с най-голямо недоверие. Аз в края на краищата съвсем не съм любител на мистичното, преди всичко като музикант и историк съм приятел и привърженик на чистите категории. Понеже в Касталия ние не сме християнска общност, нито пък индийски или даоистки манастир, струва ми се, че неговото присъединяване към светците, следователно към една чисто религиозна категория, е недопустимо за човек от нас и ако не беше ти, а някой друг, прощавайте, вие, Domine, аз бих взел това за прегрешение. Но си мисля, че вие едва ли имате намерение да предложите официалната канонизация на стария уважаван магистър, пък и за това в нашия орден няма меродавни власти. Не, не ме прекъсвайте, говоря сериозно; ни най-малко не се шегувам. Вие ми разказахте едно ваше преживяване и трябва да призная, че малко се засрамих, защото описаният от вас феномен наистина не се е изплъзнал съвсем от вниманието ни, на мен и моите колеги в Монтпор, но след като го забелязахме, просто не му отдадохме голямо значение. Разсъждавам върху причината за моето недоверие и равнодушие. Че преобразяването на стария майстор по музика ви е направило такова впечатление или ви се е сторило необикновено събитие, докато аз едва съм го забелязал, естествено се обяснява с това, че преобразяването му за вас е неочакван приключен резултат, докато аз съм бил свидетел на бавното му развитие. Старият магистър, когото сте видели преди месеци и отново чак днес, отстои твърде далеч от някогашния си образ, в същото време ние като съседи при всяка нова среща сме виждали едва забележими промени. Но признавам, че обяснението не ме задоволява. Щом пред нашите очи се извършва нещо като чудо, макар така тихо и бавно, то би трябвало, ако сме непредубедени, да бъдем по-силно развълнувани от него, отколкото съм аз. И тук се натъквам на причината за собствената си затвореност: аз съвсем не бях безпристрастен. Това, че не забелязах феномена, се случи, защото не исках да го забележа. Както всеки друг, виждах засилващата се затвореност и мълчаливост на уважавания от нас човек, едновременно с повишаването на неговата приветливост, все по-светлия и по-реален блясък на лицето му, когато при среща мълчаливо отвръщаше на поздрава ми. Това аз, а и всеки друг естествено забелязваше. Но вътрешно се противопоставях да видя в този феномен повече и се противопоставях не от липсата на уважение към стария магистър, а отчасти, защото отричам култа към личността и фанатизма изобщо, и отчасти, защото не приемах фанатизма в дадения случай, именно този вид култ, с който студентът Петрус превръща своя майстор в божество. Това ми стана съвършено ясно по време на вашия разказ.

— То беше и — усмихна се Кнехт — още един заобиколен път, за да откриеш на себе си самия своята антипатия към бедния Петрус. Но как стоят нещата? И аз ли съм мистик и мечтател? И аз ли се поддавам на забранен култ към личността и светците? Или ти ще ми признаеш това, което не признаваш на студента, а именно, че ние сме видели и преживели нещо, не сън и фантазия, а нещо реално и предметно?

— Естествено признавам — каза Карло бавно и замислено, — никой няма да се съмнява във вашето преживяване, в красотата или ведростта на стария магистър, когато се усмихва някому така невъобразимо. Въпросът е само: как да разтълкуваме феномена, как да го наречем, как да си го обясним? Звучи малко даскалски, но пък ние, касталийците, някога сме били даскали и ако бих желал да систематизирам и назова вашето и моето преживяване, то аз не искам да го направя, за да разруша реалността и красотата му чрез абстракции и обобщения, а защото ми се иска да го обрисувам и запазя колкото е възможно определено и ясно. Ако по време на някакво пътуване чуя нейде селянин или дете да си тананика мелодия, която не зная, за мен това също е преживяване, и ако после се опитам веднага колкото е възможно по-точно да нотирам тази мелодия, това не значи отхвърляне или слагане настрана, а едно видимо доказателство за внимание и увековечаване на моето преживяване.

Кнехт му кимна приятелски.

— Карло — каза той, — жалко, че ние вече толкова рядко можем да се видим. Не всички приятели от младостта остават същите при всяка нова среща. Дойдох при теб да ти разкажа за стария магистър, защото си единственият тук, с когото ми е приятно да споделя узнатото и да изпитам съчувствието му. Сега оставям на тебе, отнеси се към моя разказ и наречи състоянието на просветление на нашия майстор както искаш. Бих се радвал, ако някога пожелаеш да го навестиш и за известно време останеш в неговото сияние. Състоянието му на благодат, съвършенство, библейска мъдрост, блаженство, или както и да го наречем, може да принадлежи към религиозния живот; макар в Касталия ние да нямаме религии и църква, то благочестието все пак не ни е нещо непознато, тъкмо нашият стар майстор по музика винаги е бил човек, изтъкан от благочестивост. И тъй като в много религии има предания за удостоените с благодат, за съвършените, лъчезарните, просветлените, защо и нашата касталийска благочестивост веднъж да не стигне своя разцвет? Стана късно, трябва да си лягам, утре сутринта заминавам много рано. Надявам се скоро да дойда отново. Но нека само съвсем накратко ти разправя докрай моята история. И тъй, след като той ми каза: «Ти се преуморяваш», най-после успях да се измъкна от моите усилия за повеждането на разговор и не само да замълча, но и да възпра стремежа си да се насоча към погрешната цел да го изследвам и искам да спечеля с помощта на думите и уговорките този мълчаливец. И от момента, в който се отказах и предоставих всичко на стария, то сякаш тръгна от само себе си. Ако желаеш, после можеш да замениш моите изрази с други, сега обаче ме изслушай, дори и да ти се виждам неточен или да обърквам категориите. Бях близо час или час и половина при стария и не мога да предам какво стана или бе разменено между мене и него, думи не се изрекоха. Само чувствах, след като вътрешната ми съпротива бе сломена, че той ме повеждаше към своя покой и своята ведрост и двама ни обгръщаха веселост и чудно спокойствие. Без разум и воля бях се отдал на медитация, това донякъде приличаше на една особено сполучлива и ощастливяваща медитация, чиято тема беше животът на стария магистър. Аз го откривам или долавям в хода на неговото развитие оттогава, когато той ме срещна за пръв път, бях момче, до сегашния час. Това беше живот на всеотдайност и труд, но свободен от принуда, свободен от честолюбие и изпълнен с музика. И се развиваше така, сякаш, ставайки музикант и майстор по музика, той бе избрал музиката като един от пътищата към върховната цел на човека, към вътрешна свобода, чистота и съвършенство, и, види се, оттогава не беше правил нищо друго, освен това да остави все повече да бъде проникнат от музиката, преобразен, пречистен, като се почне от сръчните, умни ръце на чембалист и богатата великанска музикална памет чак до всички части и органи на тялото и душата, чак до пулса и дишането, до съня и съновиденията, и сега, струва ми се, той е само един символ, нещо повече, една сетивна форма, персонификация на музиката. Поне аз възприех неговото излъчване или това, което подобно вълните на ритмично дишане се люшкаше помежду ни, като музика, някаква станала съвсем нематериална, езотерична музика, която поема всеки от въведените във вълшебния кръг както многогласна песен — встъпващия нов глас. Оня, който не е музикант, навярно би си представил този дар в други картини… Един астроном може би би се видял да кръжи около луната, около някаква планета, един филолог би чул да го заговарят на всезначещ магически праезик. Е, достатъчно, а сега сбогом. За мен беше радост, че те видях, Карло.“

Споделихме този епизод малко подробно, тъй като в живота и сърцето на Кнехт майсторът по музика заема значително място; заедно с това ни развълнува или изкуши обстоятелството, че беседата на Кнехт с Феромонте е стигнала до нас чрез едно писмо, като последното, записано от неговата ръка. За „просветлението“ на стария майстор по музика тези сведения положително са най-ранните и най-достоверните, по-късно това е тема на предостатъчно легенди и тълкования.

Двата полюса

Годишната игра, известна и до днес като „Китайската къщичка“ и споменавана нерядко, бе плодоносна за труда на Йозеф и неговия приятел. Тя донесе на Касталия и колегията увереността, че Кнехт правилно бе назначен на най-високата длъжност. Отново Валдцел, селището на играчите и елита, преживя и изпита задоволство от блестящи и въодушевени празнични дни, нали от дълго време годишната игра вече не беше такова събитие както сега, когато най-младият магистър — за него се говореше толкова много — за първи път трябваше да се представи пред цялата общественост и да се утвърди и освен това да обезщети Валдцел за претърпените в течение на миналата година загуби и несполуки. Сега никой не лежеше болен, начело на голямата церемония не застана страхливо някакъв наплашен заместник, дебнат с ледено, растящо зложелателство и недоверие от елита, подкрепян вярно, но без замах от изнервените чиновници. Безмълвен, недостигаем, същински върховен жрец, облечен в бяло и златно, сякаш главна фигура на величава шахматна дъска на символи, магистърът изложи своето и на приятеля си творение, излъчвайки спокойствие, сила и достойнство, глух за какъвто и да е делничен повик; той се яви в тържествената зала, заобиколен от много министранти, разкриваше акт след акт своята игра с ритуални жестове и пишеше изискано, с проблясващ златен калем знак подир знак на малката дъска, пред която стоеше, и веднага същите знаци се явяваха в тайните писмена на играта, увеличени стократно на огромното табло върху задната стена на залата, и биваха разчитани от стотици шепнещи гласове, а произнасяни високо от говорителите, после разнасяни по телеграфа из страната и света, а когато в края на първия акт заклинателно записа на таблото резюмираща формула, с прелестно и внушително държане даде указания за медитация и остави калема, когато, сядайки в образцова поза, се отдаде на самовглъбяване, всички, не само в залата, в селището на играчите и Касталия, а и в някои страни на земята, привърженици на играта на стъклени перли благоговейно се отпуснаха в същата медитация и застинаха в нея до момента, в който в залата магистърът се изправи отново. Всичко беше така, както е бивало много пъти, и все пак силно вълнуващо и ново. Абстрактният и привидно стоящ извън времето свят на играта бе достатъчно гъвкав, за да откликне със стотици нюанси на духа, гласа, темперамента и почерка на една личност, личност, достатъчно голяма и възпитана, за да не смята своите хрумвания за по-важни, отколкото са неприкосновените вътрешни закони на играта, а помощниците, партньорите, елитът й се подчиняваха като добре обучени войници и всеки от тях изглеждаше, независимо дали само се покланя, или помага, когато се придърпва завесата около вглъбяващия се майстор, че започва своя, родена от собственото му вдъхновение игра. Но сред множеството, сред голямата общност, препълнила залата и целия Валдцел, сред хилядите души, които закрачваха по дирята на магистъра във фантазно-свещеното шествие през безкрайните многоизмерими въображаеми предели на играта, се разнесе тържествено основният акорд и дълбоко тръпният камбанен бас, който за наивните членове на общността беше най-доброто и почти единственото преживяване от празника, ала и от опитните виртуози на играта и критиците от елита, от министрантите и чиновниците чак до ръководителя и майстора той се възприемаше с благоговеен трепет.

Празникът беше възвишен и пратениците от външния свят долавяха и потвърждаваха това; през тези дни не един новак биваше спечелен завинаги за играта на стъклени перли. Странно обаче звучат думите, с които след завършването на десетдневния празник Йозеф Кнехт обобщава своите преживявания пред приятеля си Тегулариус.

— Бихме могли да бъдем доволни — каза той, — наистина Касталия и играта на стъклени перли са чудно нещо, почти съвършено. Но са може би прекалено удивителни, премного красиви, те са толкова красиви, че човек едва ли може да ги наблюдава, без да се страхува за тях. Не е удоволствие да се мисли, че те, както всичко, някога ще трябва да загинат. И все пак трябва да се мисли за това.

Стигнали до нас, тези думи принуждават биографа да се доближи до най-трудната и тайнствена част от своята задача, от която би искал за известно време да се отклони, за да изведе първо докрай, спокойно и с приятното чувство, което му вдъхват описваните ясни, недвусмислени състояния, своя разказ за успехите на Кнехт, за образцовото изпълнение на служебните задължения и блестящия връх на живота му. Но ни се струва погрешно и неприложимо към обекта на нашия разказ да не разкрием и посочим раздвоението или полярността в същината и живота на нашия уважаван магистър тогава, когато още никой, с изключение на Тегулариус, не ги е прозрял. Нещо повече, отсега нататък ще бъде наша задача да възприемем и потвърдим тази раздвоеност или по-добре тази непрекъснато пулсираща полярност в душата на уважавания Кнехт като най-характерна, най-отличителна за неговата същност. Авторът, който би искал да създаде животопис на касталийския магистър само в смисъла на неговото битие като светец ad maiorem gloriam Castaliae[37], съвсем не би бил затруднен да излее разказа си за годините на Йозеф Кнехт като магистър, само без последните им мигове, във формата на напълно възхваляващо редене на заслуги, изпълнения на дълг и успехи. Животът и служебната ръководна дейност на който и да е майстор на играта на стъклени перли, включително и на оня магистър Лудвиг Васермалер от най-честитата за играта епоха на Валдцел, в очите на историка, който се придържа само към документалното, не изглежда по-неопетнен и достоен за похвали, отколкото живота и делото на магистър Кнехт. И въпреки това изпълнението на тази длъжност има съвсем необикновен и за чувствителността на някои съдници дори скандален завършек, а предизвикалият голям шум край не е случайност или злополука, той се разкрива като строго последователен; към нашата задача спада и това да покажем, че краят по никакъв начин не е в противоречие с блестящите достойни за прослава постижения и успехи на майстора. Кнехт е голям, образцов ръководител и носител на високата си длъжност, безукорен майстор на играта на стъклени перли. Но той вижда и чувства блясъка на Касталия, на която служи, като застрашена и чезнеща величина, той не живее сред него без прозрения и без загриженост, както мнозинството от касталийците, а знае за произхода и историята на Касталия, приема я за историческо творение, подвластно на времето, което го облива и разтърсва със своята безмилостна мощ. Тази пробуденост за живото чувство на историческия развой и това възприемане на собствената личност и дейност като клетка, която бива тласкана и сама тласка в потока на създаването и самопреобразяването, узряват, стигат до съзнанието му чрез неговите исторически изследвания и под влияние на великия отец Якобус, но заложбите и кълновете за тях са у него много отдавна и оня, за когото личността на Йозеф Кнехт действително е съживена и който действително е по дирята на своеобразието и смисъла на живота му, лесно ще открие тези заложби и кълнове.

Човекът, който в един от най-лъчезарните дни на своя живот, в края на първата си празнична игра, след необикновено сполучлива и внушителна изява на касталийския дух казва: „Никой не мисли с удоволствие, че Касталия и играта на стъклени перли някога ще трябва да изчезнат, но все пак следва да се мисли и за това“ — този човек още отрано, дълго преди да бъде посветен в историята, носи в себе си едно чувство за света, вече е вникнал в преходността на всичко съществуващо и съмнителността на всичко, сътворено от човешкия ум. Ако се върнем към неговите детски ученически години, ще се натъкнем на вестта, че винаги, когато някой съученик изчезвал от Ешхолц, защото разочаровал учителите и от елита бил връщан обратно в обикновено училище, Кнехт изпитвал дълбок смут и безпокойство. За никой от напусналите училището не се говори да е бил личен приятел на младия Кнехт; но го е вълнувала и притискала със страховита болка не загубата, не самото отлъчване и изчезване на лицата. Тази болка му причинявало преди всичко тихото разтърсване на неговата детска вяра в съществуването на касталийския ред и на касталийското съвършенство. Че имало момчета и младежи, на които се падало щастието и милостта да постъпят в елитните училища на провинцията и които после проигравали и отхвърляли тази милост, в това за него, който приема сериозно до святост призванието си, било нещо разтърсващо, свидетелство за могъществото на некасталийския свят. Вероятно — това не може да се докаже — тези събития са разбудили първото съмнение у момчето, което дотогава вярва в непогрешимостта на възпитателната колегия, щом като от време на време тя довежда в Касталия ученици, от които не след дълго трябва да се отърве. Няма значение дали и тази мисъл е повлияла, или не, следователно като най-ранна подбуда за критика към авторитета във всеки случай момчето възприема изключването на ученик от елита и връщането му в друго училище, и не само за нещастие, а и за нещо недостойно, за грозно петно, в което хората се заглеждат, чиято поява сама по себе си вече е упрек и за което е отговорна цяла Касталия. Тук, смятаме, се корени чувството на потресеност и смут, което обзема ученика Кнехт при такива поводи. Отвъд, зад границата на провинцията, съществуват друг свят и човешки живот, които стоят в противоречие с Касталия и нейните закони, които не се поддават на тукашния ред и сметка, не могат да бъдат обуздани и преобразени от тях. И естествено Кнехт познава съществуването на този свят и в собственото си сърце. Той също има нагони, видения и желания, отречени от законите, на които се подчинява, нагони, чието обуздаване се постига само постепенно и с цената на тежки усилия. У някои ученици тези насоки следователно могат да бъдат толкова силни, че да си пробият път през всички предупреждения и наказания и да ги върнат от елитния свят на Касталия в другия, в света, владян не от целомъдрие и грижа за духовното, а тъкмо от тези природни инстинкти; на оня, който се старае в името на касталийските добродетели, той изглежда ту зъл подземен свят, ту изкусителна арена на игри или някакво сборище. От поколения съвестта на много млади хора познава понятието грях в тази касталийска форма. И много години по-късно, като възрастен и любител на историята, Кнехт трябва, естествено, още по-точно да разбере, че историята не би могла да възникне без материята и динамиката на този грешен свят на егоизма и чувствения живот и че дори такива възвишени създания, каквото е орденът, са родени от същия мътен прилив и някога отново ще бъдат погълнати от него. И тъй, значи, проблемът Касталия лежи в основата на всички силни вълнения, стремежи и сътресения в живота на Кнехт и за него това никога не е само мислителски проблем, а всъщност такъв, който като никой друг го засяга най-дълбоко и за който се чувства съотговорен. Той принадлежи към натурите, които могат да се поболеят, да залинеят и умрат, когато виждат любимата идея, в която са вярвали, отечеството и общността, които са обичали, да заболяват или изпадат в беда.

Следваме нишките по-нататък и се натъкваме на първоначалния престой на Кнехт във Валдцел, на неговите последни ученически години и на многозначителната му среща с хоспитанта Десиньори, която на съответното място описахме подробно. Тази среща на запаления привърженик на касталийския идеал и рожбата на света Плинио не само е необикновено бурна и оказва продължително влияние, тя е и много важно параболично преживяване за ученика Кнехт. Защото чрез нея му се налага онази толкова сериозна, колкото и изискваща напрежение роля, която привидно подхвърлена от случая, тъй много отговаря на цялата му същност, че почти би могло да се каже: неговият по-късен живот не е нищо друго освен ново поемане на тази роля и едно все по-съвършено срастване с нея, а именно ролята на защитник и представител на Касталия, както после, близо десет години по-късно, трябва да я изпълни отново срещу отец Якобус и като майстор на играта на стъклени перли я играе докрай — един защитник и представител на ордена и неговите закони, който обаче всякога е искрено готов и се старае да научи нещо от партньора си и да насърчава не затварянето и вкостеняването на Касталия в самота, а живата взаимна игра и обяснението с външния свят. Това, което в интелектуалните и реторични състезания с Десиньори е само игра, по-късно срещу толкова значителния противник и приятел Якобус става дълбоко сериозно; и срещу двамата партньори Кнехт се утвърждава, дораснал е, учи се от тях, в борбата и обмяната на мнения не по-малко дава, отколкото взима, наистина и двата пъти не побеждава противника, което поначало не е самоцел на двубоя, но е в състояние да го принуди с уважение да признае личността му и застъпваните от него принципи и идеали. И дори споровете с учения бенедиктинец да нямат непосредствения практически резултат — Касталия да установи едно полуофициално представителство при светия престол, те пак са били от особено голямо значение, както схващат това повечето касталийци.

Чрез дружеското противоборство с Плинио Десиньори, а също така и с мъдрия стар отец, Кнехт, който иначе не е стигал до по-близък допир с извънкасталийския свят, се сдобива с едно познание или по-скоро предчувствие за този свят, каквото в Касталия естествено малцина притежават. С изключение на престоя в „Мариафелс“, който, разбира се, също не може да допринесе за запознаването му с истинския живот на света, той никога не го е виждал и живял, освен в ранното си детство, но чрез Десиньори, чрез Якобус и историческите си изследвания до голяма степен интуитивно си създава представа за действителността, съпровождана от съвсем ограничен опит, който обаче го прави по-знаещ и по-открит за света, отколкото мнозинството от съжителите му в Касталия, навярно без да се изключва и колегията. Той винаги е и остава истински и верен касталиец, но никога не забравя, че Касталия е само една част, малка част от света, макар и да му е най-скъпата и най-обичаната.

А как стоят нещата с приятелството му с Фриц Тегулариус, човек с тежък, проблематичен характер, съвършен артист в играта на стъклени перли, разглезен и плах свръхкасталиец, който по време на краткото си посещение в „Мариафелс“ се чувства така зле и безприютен между грубите бенедиктинци, че уверява — не би могъл да издържи нито една седмица, и безкрайно се диви на своя приятел, вече издържал цели две години?

Много размишлявахме върху това приятелство и някои предположения трябваше да отхвърлим, други ни изглеждаха непоколебими; всички тези мисли се отнасят до въпроса, какви са корените и смисълът на многогодишното приятелство? Но първо не бива да забравяме, че при всички приятелства на Кнехт, като се изключи единствено това с бенедиктинеца, той не е страната, която търси, която се старае да спечели и се нуждае от близост. Той привлича, нему се удивляват, завиждат му и го обичат просто заради благородния му характер и от едно известно стъпало на „пробуждане“ вече сам съзнава тази своя дарба. Така е още през първите студентски години. Тегулариус му се удивлява и иска да го спечели, но Кнехт постоянно го държи на значително разстояние. И въпреки това някои признаци ни показват, че той наистина е благосклонен към Тегулариус. Сега сме на мнение, че не просто неговото необикновено дарование, неуморният му и особено открит за всички проблеми на играта талант съдържа нещо привлекателно за Кнехт. Силният му и траен интерес се отнася не само до голямата дарба на приятеля, той важи в същата степен и за неговите грешки, за болезнеността и особено за всичко останало у Тегулариус, което смущава другите жители на Валдцел и често им се струва нетърпимо. Този чудноват човек е тъй проникнат от духа на Касталия, че целият му начин на съществуване би бил немислим извън провинцията и той има за предпоставка нейната атмосфера и високо равнище на образование, тъй проникнат, че без трудното и странното в характера му направо бихме могли да го определим като архикасталиец. И все пак, този свръхкасталиец се пригажда зле към другарите си, те го обичат толкова малко, колкото наставниците и чиновниците, той постоянно внася смут, непрестанно възбужда общественото мнение и без закрилата и ръководството от страна на смелия и умен приятел вероятно би загинал рано. Това, което наричат негова болест, в края на краищата е по-скоро порок, една непокорност, недостатък на характера, а именно крайна неподатливост на подчинение, напълно индивидуалистическо съзнание и начин на живот; Тегулариус се примирява и подчинява на съществуващия ред само и толкова, колкото е необходимо, за да бъде търпян в ордена. Той би бил добър, дори блестящ касталиец, с многостранните си познания и в изкуството на играта на стъклени перли, като ненаситен и неуморно прилежен ум; но като характер — посредствен, дори лош касталиец в отношението си към йерархията и морала на ордена. Най-страшното в неговия порок е продължителното лековато отношение и занемаряването на медитацията, чието значение е в подчиняването на индивида, а съвестното й изпълнение навярно би го излекувало от неговото нервно заболяване, защото в дребните и единичните неща медитацията винаги му се отразява благотворно, когато след период на лошо ръководене, възбуденост или меланхолия за наказание му налагат строго упражняване на медитация под надзор, едно средство, към което често прибягва и благоразположеният и щадящият го Кнехт. Не, Тегулариус е своенравен, капризен, неподатлив на сериозно подчинение характер, наистина постоянно живо одухотворен, а в часове на окриленост — обаятелен, когато отчаяните му остроумия бликат и никой не може да се изтръгне от смелостта и често мрачния блясък на неговите хрумвания, но всъщност неизлечим, защото той съвсем не иска да бъде изцелен, никак не държи на хармония и подчиненост, не обича нищо друго освен свободата си, вечното студентство и предпочита цял живот да бъде страдащият, онеправданият и пречещият самотник, гениалният смешник и нихилист, вместо да тръгне по пътя на подчинение на йерархията и да постигне мир. Той никак не държи на мира, не отдава никакво значение на йерархията и малко го е грижа за укорите и усамотяването. Една крайно неудобна и несмилаема част в общност, чийто идеал са хармонията и редът. Но тъкмо с тази трудност и неусвоимост сред един толкова изяснен и подреден малък свят той е някакво постоянно неусмиримо безпокойство, един упрек, едно напомняне и предупреждение, подбудител на нови смели, забранени и дръзки мисли, вироглавата, непокорната овца в стадото. И чрез това, смятаме ние, въпреки всичко той спечелва приятеля си. Разбира се, в отношението на Кнехт към него играе роля и състраданието, призивът на застрашения и най-често нещастния към всички рицарски чувства на приятеля. Но то не би било достатъчно и след удостояването на Кнехт с майсторска титла, при битие и служба, пренатоварени с труд, задължения и отговорности, да продължава живота на това приятелство. Поддържаме схващането, че в живота на Кнехт Тегулариус е не по-малко необходим и важен, отколкото са Десиньори и отецът от „Мариафелс“, и наистина подобно на тях двамата той също е един разбуждащ елемент, едно отворено прозорче към нови простори. В своя тъй странен приятел Кнехт, както вярваме, долавя представител на един тип и с времето го открива съзнателно, тип, който още не съществува другаде освен в тази единствена фигура на предтеча, а именно типа на касталиеца, такъв, какъвто ще бъде някога, ако чрез идни срещи и подтици животът в Касталия не бъде подмладен и не му бъдат влети нови сили. Тегулариус е, както повечето самотни гении, предтеча. Той действително живее в Касталия, която още не съществува, но утре може да възникне, една все още външно затворена за света провинция, но вътрешно скована, изродена поради стареене и отслабване на медитативния морал на ордена, един свят, в който все още са възможни високите полети на духа и най-глъбинното отдаване на големите ценности, но където една много развита и свободно играеща духовност вече няма никакви цели освен самонасладата от своите свръхусъвършенствани способности. За Кнехт Тегулариус означава едновременно въплъщение на висшите касталийски способности и напомнящо предзнаменование за нейното израждане и упадък. Чудно и приятно е, че съществува този Фриц.

Но трябва да се предотврати разпадането на Касталия и превръщането й в един утопичен свят, населен само с хора като Тегулариус. Опасността, която би довела до това, е още далеч, но тя съществува. Касталия, каквато Кнехт я познава, трябва само да издигне още малко по-високо стените на своето благородно изолиране, потребно й е само още едно западане на дисциплината в ордена, разлагане на морала в йерархията и тогава Тегулариус няма да бъде чудноват самотник, а представител на една изродена и залязваща Касталия. Магистър Кнехт вероятно щеше да стигне далеч по-късно или никога до най-важното си откритие и до грижата, че възможността, дори началото или предразположението към това заболяване, вече съществува, ако редом не живее и ако той не познава до дън душа този бъдещ касталиец; за будния усет на Кнехт Тегулариус е един вид симптом и предупредителен вик, каквото е за мъдрия лекар първият, който страда от още непозната болест. А Фриц в никакъв случай не е посредствен човек. Той е аристократ, дарование от висока степен. И ако още непознатата, проявила се за пръв път у предтечата Тегулариус болест се разпространеше и изменеше облика на хората в Касталия, то провинцията и орденът щяха да добият изроден болезнен образ и така тази бъдеща Касталия нямаше да бъде населена само от хора като Тегулариус, те нямаше да притежават меланхоличната гениалност, искрящата му артистична страст, а мнозинството щяха да имат само неговата ненадеждност, склонността да гледат на всичко като на игра, липсата на дисциплина и усет за общността. В часове на угриженост Кнехт трябва да е навестяван от подобни мрачни видения и предчувствия, чието превъзмогване отчасти чрез размисъл, отчасти чрез повишена дейност сигурно му струва много сили.

И тъкмо случаят Тегулариус ни дава особено красив и поучителен пример за начина, по който Кнехт се старае, без да се отклони, да преодолее всичко проблематично, тежко и болезнено, което среща. Без неговата бдителност, загриженост и възпитаващо настойничество вероятно не само застрашеният му приятел би загинал много рано, но несъмнено посредством Тегулариус биха възникнали безкрайни смущения и прояви на нездравословност в селището на играчите, каквито никак не липсват още от неговото включване в елита. Изкуството, с което магистърът съумява да държи в коловоза не само своя приятел, но и да използва неговите дарования в служба на играта на стъклени перли и да го подтиква към благородни постижения, внимателността и търпението, с които той понася капризите и странностите на Тегулариус и ги надвива с неуморно обръщане към скъпоценното в характера му, будят удивлението ни като шедьовър на отношението му към хората. Впрочем би било една хубава и може би водеща към изненадващи познания задача и бихме желали някой от нашите историци, историците на играта на стъклени перли, сериозно да я вземе присърце — някога да изследва точно стилистичното своеобразие на годишните игри по времето, когато Кнехт заема своята длъжност, и в анализите си да покаже тези достолепни и при това искрящи от приятни хрумвания и формулировки, тези блестящи, ритмично тъй оригинални, но пак много далеч от самолюбива виртуозност игри, чийто основен план и структура, както и ръководството на поредиците от медитации, са изключително духовно богатство на Кнехт, докато изтънчеността и подробностите в техниката на играта в голямата си част са дело на неговия сътрудник Тегулариус. Тези игри могат да са изчезнали и забравени, без с това животът и дейността на Кнехт да загубят особено от привлекателността и силата на образец за идните поколения. Но за наше щастие те съществуват, записани и съхранени, както всички официални игри, не лежат мъртви в архива, а са живи и до днес чрез традицията; млади студенти ги изучават, черпят от тях примери за някои курсове и семинари по играта. Чрез тези игри продължава да живее оня сътрудник, който иначе щеше да бъде забравен или щеше да се явява в някои анекдоти като странна, призрачна фигура от миналото. Така Кнехт, съумявайки да предостави на своя трудно покорим приятел Фриц едно място и поле за действие, обогатява духовното съкровище и историята на Валдцел с нещо скъпоценно и едновременно осигурява известна дълговечност на образа и паметта на приятеля си. Между другото, напомняме, че при старанията си за приятеля големият възпитател напълно съзнава важността на средствата за подобно възпитателно влияние. Тези средства са любов и удивление към Кнехт. Магистър Кнехт знае достатъчно добре, че не само Фриц, но и много от приближените и учениците му изпитват удивление и любов към неговата силна и хармонична личност и той всякога изгражда повече върху тях, отколкото върху високия си служебен ранг авторитета и властта, които упражнява над мнозина, въпреки своята доброта и сговорчивост. Той чувства точно как може да въздейства някоя приятелска дума, едно заговорване или признание и как — отдръпването или проявата на равнодушие. Един от най-усърдните му ученици много по-късно разказва, че веднъж в продължение на цяла седмица на курса и на семинара Кнехт не му проговорил нито дума и сякаш не го забелязвал, отнасял се към него, като че ли не съществува, и през всичките му ученически години това било най-горчивото и най-силно въздействащо наказание, което преживял.

Сметнахме за необходими тези наблюдения и ретроспекции, за да открием на читателя на нашия биографичен опит двете противоположно действащи основни тенденции в личността на Кнехт и след като посредством нашето описание той стига до зенита в живота на магистъра, да бъде подготвен за последните фази от това богато животоописание. Двете основни тенденции или двата полюса на този живот, неговите Ин и Ян, са тенденциите към съхраняване, към вярност, към самозабрава в служба на йерархията, и, от друга страна, тенденцията за „пробуждане“, за проникване, за хващане и схващане на действителността. За вярващия и готов да служи Йозеф Кнехт орденът, Касталия, играта на стъклени перли са нещо свято и безусловно скъпоценно; за пробудения, за проницателния, за ясновидеца Кнехт те са, независимо от стойността им, нещо съществуващо, извоювано и променливо в жизнените си форми, те са образувания, изложени на опасността от стареене, от стерилитет и упадък, чиито идеи за него винаги остават недостигаемо свети, ала вече познава сегашното им състояние като преходно, заслужаващо критика. Той служи на една духовна общност, на чиито сила и смисъл се удивлява, но вижда опасност за нея в склонността й да гледа на себе си като на самоцел, да забравя задачите и сътрудничеството си с цялата страна и със света и накрая да пропадне с едно блестящо, обаче все повече и повече осъдено на безплодие отцепване от единството на живота. В ранната си младост той предчувства тази опасност още когато се колебае и страхува да се посвети изцяло на играта на стъклени перли. И я осъзнава все по-настойчиво чрез дискусиите с монасите и особено с отец Якобус, колкото и смело да защищава Касталия, сред тях, а откакто живее отново във Валдцел и е магистър на играта, непрестанно забелязва действителните й признаци във верния, обаче откъснат от света и чисто формален начин на работа на много от чиновниците и собствените си служители, а също и в остроумния, но високомерно пресилен акцент върху специализацията на репетиторите във Валдцел и не на последно място в трогателната, както и плашеща го фигура на приятеля Тегулариус. След изтичането на неговата трудна първа година от заемането на длъжността, през която не съумява да отдели време за личен живот, той се връща към историческите си изследвания, за пръв път с отворени очи се задълбочава в историята на Касталия и при това стига до убеждението, че нещата не стоят така, както с повишеното си чувство за собствено достойнство ги вижда провинцията, а именно, че отношението й към външния свят, взаимодействието между нея и живота, политиката, образованието на страната от десетилетия са в упадък. Наистина възпитателната колегия още си казва думата по училищното и образователното дело във федералните съвети, наистина провинцията все още дава на страната добри учители и упражнява авторитет по всички въпроси на науката; но във всичко това вече личи характерът на нещо привично, на механицизъм. По-рядко и вече не така усърдно младежи от различните елитни училища на Касталия доброволно изявяват желание да постъпят като преподаватели extra muros[38] в страната, все по-рядко учреждения и отделни лица се обръщат за съвет към Касталия, която в по-ранни времена е канена на драго сърце, примерно при важни съдебни процеси, и се вслушват в гласа й. Ако се съпостави равнището на образованието в Касталия с това на страната, се вижда, че те в никакъв случай не се приближават, нещо повече, по фатален начин се стремят да се отдалечат едно от друго; колкото по-изискана, по-диференцирана и свръхразвита е касталийската духовност, толкова повече светът е склонен да остави провинцията да си бъде провинция и вместо да гледа на нея като на потребност и насъщен хляб, да я смята за чуждо тяло, с което наистина малко се гордее, като със старинна скъпоценност, засега не би я отстъпил никому, не би се лишил от нея, но с удоволствие я държи далеч от себе си и без да е съвсем наясно, й приписва манталитет, морал и самочувствие, които вече не подхождат достатъчно добре на един действителен и деен живот. Интересът на съгражданите към живота на педагогическата провинция, участието им в нейните начинания и особено в играта на стъклени перли спада, както и участието на Касталия в живота и съдбата на страната. Кнехт отдавна прозира, че тук именно се крие грешката и изпитва мъка, че като майстор на играта и в селището на играчите има работа изключително с касталийци и специалисти. Оттук произтича и стремежът му непрестанно да се посвещава на курсове за начинаещи и желанието му по възможност да има невръстни ученици, тъй като колкото са по-млади, толкова по-свързани са с дейността на света и живота, по-малко дресирани и специализирани. Често той изпитва палеща жажда за света, за хората, за естествен живот — в случай че там, отвъд в непознатото, те още съществуват. Повечето от нас понякога долавят този копнеж и това чувство за празнота, за живот в прекалено разреден въздух, трудност, позната дори и на възпитателната колегия, най-малкото тя неизменно от време на време, ако не друго, то поне търси средства, за да го утоли с по-големи грижи за физически упражнения и игри, както и да уравни недостига посредством опити за усвояване на някои занаяти или с работата в градината. Ако наблюденията ни са правилни, в по-ново време ръководството на ордена проявява една склонност към ограничаване на някои специалности в областта на науката, които се схващат като хипертрофирани, и то в полза на едно засилено практикуване на медитация. Не е потребно човек да бъде обезверен и черноглед или лош член на ордена, за да даде право на Йозеф Кнехт, щом като той дълго преди нас разкрива сложния и чувствителен апарат на нашата република като стареещ организъм, който в някои отношения се нуждае от подмладяване.

Както се спомена, в края на втората година след поемането на длъжността намираме Кнехт отново погълнат от исторически изследвания и наистина освен с историята на Касталия той се занимава главно с четене на всички по-големи или по-малки работи върху бенедиктинския орден, написани от отец Якобус. С господин Дюбоа и един от филолозите от Койперхайм, който постоянно присъства на заседанията на колегията като секретар, Кнехт открива възможност да се разпростре в разговор за тези исторически интереси или да засегне нови, което за него винаги е желано освежаване и радост. Във всекидневната му среда обаче липсва подобна възможност, истинско въплъщение на неохотата на тази среда към всички занимания с история той намира в лицето на приятеля си Фриц. Между другото, открихме една бележка с впечатления от беседа, в която Тегулариус със страст говори, че за касталиеца историята е изобщо недостоен обект на изследване.

Разбира се, човек можел да тълкува историята остроумно и забавно, при необходимост и високопатетично, да се занимава с история на философията, било удоволствие както с всяка друга философия, той нямал нищо против, ако то доставяло наслада някому. Но самият предмет, обектът на това удоволствие, именно историята, била нещо толкова ужасно, едновременно банално и дяволско, отвратително и скучно, че не можел да разбере как хората се заемали с нея. Нали съдържанието й съставял изключително човешкият егоизъм и вечно същата, вечно самонадценяващата и самопрославяща се борба за власт, за материална груба животинска власт, следователно за нещо, което в представите на един касталиец не съществувало или във всеки случай имало най-ниска стойност. Световната история била безкрайно лишено от дух и напрежение повествование за насилието над слабите от страна на силните; да свържеш или да поискаш да обясниш с нея същинската, действителната история, неподвластната на времето история на духа — с тази стара колкото света тъпа борба на честолюбивите за власт и на хората с големи амбиции за топло място, — всъщност било предателство към духа и му напомняло за една много разпространена секта през деветнадесетото или двадесетото столетие, за която веднъж му разказвали и чиито привърженици най-сериозно вярвали, че жертвите, принасяни на боговете от древните народи, заедно с тези богове, храмове и митове били, подобно на всички други красиви неща, последица от изчислимия недостиг или излишък на храни и труд, резултат от разликата между цената на хляба и работната надница, която можела да се пресметне, изкуствата и религията били привидни фасади, така наречени идеологии, пред човечеството, заето само с мисълта за глада или яденето.

Кнехт, развеселен от беседата, пита някак бегло дали историята на духа, на културата, на изкуството не е също история и все пак в известна връзка с цялата обща история. Не, извиква буйно приятелят му, тъкмо това отрича той. Световната история била надпревара във времето, гонитба за печалба, за власт, за богатство и в нея с неизменно значение оставало това, оня, който има сила, щастие и достатъчно подлост, да не пропусне момента. Творенията на духа, на културата, на изкуството, напротив, били тъкмо обратното, те винаги представлявали изплъзване от робството на времето, едно измъкване на хората от нечистотията на техните инстинкти, от тяхната леност, в друга равнина, в отвъдвременното, в свободното от времето, в божественото, което е напълно неисторическо и антиисторическо.

Кнехт го слуша с удоволствие и го подтиква към нови, в никакъв случай нелишени от остроумие излияния, после спокойно приключва беседата със забележката: „Моите уважения, прекланям се пред твоята любов към духа и неговите дела. Само че духовното творение е нещо, в което ние не можем така лесно да вземем участие, както си мислят някои. Една беседа на Платон или един хоров пасаж от Хайнрих Исак и всичко, което ние наричаме дело на духа или произведение на изкуството, или обективиране на духовното, е развръзка, постижение, краен резултат на борба за пречистване и освобождаване, те според мен са, както ти ги наричаш, изплъзване от времето в отвъдвременното и в повечето случаи най-съвършени са тъкмо ония творби, които не допускат дори предусет за борбите и схватките, които са ги предшествали. Голямо щастие е, че имаме тези произведения, а ние, касталийците, живеем почти изцяло от тях, ние не сме творци в нищо друго освен във възпроизвеждането, живеем продължително в една отвъдна сфера, сферата отвъд времето и борбата, която възниква тъкмо от тези произведения, без тях тя би ни била непозната. И отиваме още по-далеч в одухотворяването или, ако искаш, в абстрахирането: в нашата игра на стъклени перли разлагаме произведения на мъдреците и художниците на части, извличаме от тях правила на стил, схеми, сублимираме тълкования и оперираме с тези абстракции, като че ли са тухли. Е, всичко това е много красиво, никой няма да го оспори. Но не всеки може цял живот да диша, да яде и да пие само абстракции. Спрямо това, което един репетитор от Валдцел смята достойно за своя интерес, историята има едно предимство: тя се занимава с действителността. Абстракциите са пленителни, но аз съм убеден, че човек трябва да има въздух и хляб.“

От време на време Кнехт си уреждаше краткотрайни посещения при престарелия майстор по музика. Достопочтеният старец, чиито сили видимо чезнеха и който отдавна бе отвикнал да разговаря, живееше в своето състояние на ведра вглъбеност до последния си час. Той не беше болен и неговата смърт всъщност не беше умиране, а тя беше някакво продължително изтляване, едно изчезване на телесната субстанция и на телесните функции, докато животът му все повече сякаш се събираше изключително в погледа на очите и в лекото сияние на слабото старческо лице. За повечето жители на Монтпор то беше добре известно и приемано с уважение явление, но само на неколцина като Кнехт, Феромонте и младия Петрус бе отсъдено един вид съучастие в това сияние на залеза и просветлението на един чист и самоотвержен живот. Тези неколцина, когато влизаха съсредоточени и подготвени в малкото помещение, където майсторът седеше в своето дълбоко кресло, успяваха да се докоснат до кроткия блясък на това чезнене, да съпреживеят застиналото в безмълвие съвършенство, сякаш под кръга на невидими лъчи те прекарваха ощастливяващи мигове в кристалната сфера на тази душа, вземайки участие в една неземна музика, и после отново се връщаха с прояснени и окуражени сърца във всекидневието си като от някакъв висок планински връх. Дойде денят, в който Кнехт получи вест за смъртта на стария магистър, бързо замина и намери кротко починалия на неговия одър, дребното лице, стопено и смалено, бе превърнато в една няма руна или арабеска, в магическа фигура, която вече не може да се разчете, но все пак като че разказваща за усмивки и съвършено щастие. На гроба след майстора по музика и Феромонте, говори и Кнехт и словата му бяха не за светлейшия мъдрец на музиката, не за големия учител, не и за добрия, мъдър, най-стар член на върховната колегия, той говори само за благодатта на неговата възраст и смърт, за безсмъртната красота на духа, която се бе открила през последните дни нему и на другарите му.

От много изказвания знаем, че Кнехт има желание да опише живота на стария майстор, но длъжността не му оставя свободно време за подобна работа. Той се научава да не дава простор на личните си желания. Веднъж казва на един от репетиторите:

— Жалко, че вие, студентите, не можете добре да прецените изобилието и лукса, сред които живеете. Но така беше и с мене, когато бях студент. Човек следва и работи, не бездейства, вярва, че е прилежен, смята, че за такъв трябва да минава, но какво прави, какво би могъл да направи от тази свобода, едва ли схваща. А ето че после неусетно колегията те извиква, потребен си, възлагат ти да изнасяш лекции някъде, после те натоварват с някаква мисия, с определена длъжност, оттам те тласват нагоре в по-висока и тогава виждаш, че неусетно си уловен в мрежа от задачи и поръки, която става все по-тясна и по-гъста, колкото повече се движиш в нея. Възникват наистина сами по себе си малки задачи, обаче всяка от тях трябва да бъде решена навреме, а за работния ден има много повече задължения, отколкото часове. Така е хубаво и не би могло да бъде другояче. Но когато между аудиторията, архива, канцеларията, приемната, заседанията, служебните пътувания човек си спомни за момент свободата, която е притежавал и загубил, свободата на работата не по заповед, на неограничените просторни изследвания, тогава в миг може да закопнее горещо по нея и да си въобрази: ако някога отново се сдобия с предишната свобода, ще се насладя до капка на нейните радости и възможности.

Кнехт изобщо имаше свръхтънко чувство за пригодността на неговите ученици и чиновници за службите в йерархията, той внимателно подбираше хора за всяка задача, за всяко назначаване; бележките и характеристиките, за които си водеше специална книга, показват голямата му увереност в преценките, при които на първо място отдава значение на човешкото, на характера. Там, където неговите преценки и обноски се отнасят до трудни характери, и сега може да се почерпи съвет от него. Такова е отношението му например към оня студент Петрус, последния любим ученик на стария майстор по музика. Този младеж от типа на тихите фанатици бе играл чудесно своеобразната си роля на компаньон, болногледач и ученик, боготворящ многоуважавания майстор до последния момент. Когато тази роля намери естествения си край със смъртта на магистъра, отначало той изпадна в меланхолия и скръб, разбираеми и за известно време търпими, но техните симптоми скоро създадоха сериозни грижи на тогавашния господар на Монтпор, на майстора по музика Лудвиг. Петрус настояваше да остане да живее в павилиона, в старческото убежище на починалия, пазеше къщичката, поддържаше обстановката и реда точно, както и преди, в абсолютна изправност и гледаше на стаята, в която бе починал магистърът, с креслото, смъртния му одър и чембалото като на нещо, което не бива да се докосва, някакво пазено от него светилище; освен най-строгото съхраняване на тези реликви имаше още една грижа и задължение, грижата за гроба, в който почиваше любимият майстор. Смяташе, че е призван да посвети целия си живот на един неувяхващ култ към мъртвия, на паметните места, да бди край тях като над свещени, да бъде техен жрец и може би да доживее да станат места за поклонение. В първите дни след погребението той не се хранеше, а после се ограничи с незначителни порции, с каквито майсторът се бе задоволявал през последните си дни, изглеждаше така, сякаш имаше намерение по този начин да следва покойния и да умре подир него. Но тъй като не можеше да издържи дълго, той възприе и държането, което му предопределяше мястото на домакин и управител на тези вечни паметни места. От всичко проличаваше ясно, че младият мъж, бездруго своенравен и от дълго време радващ се на едно за него чудесно, особено положение, искаше да запази по какъвто и да е начин тази особеност и в никакъв случай да не се връща в служба на всекидневието, където явно не се чувстваше съвсем у дома си. „Оня Петрус, когото бяха определили да служи при стария майстор по музика, е побъркан“ — се казва кратко и студено в една записка на Феромонте.

Естествено студентът по музика от Монтпор не би трябвало да интересува валдцелския магистър. Той не беше отговорен за него и без съмнение не чувстваше никаква потребност да се намесва в делата на Монтпор и да увеличава собствената си работа. Но нещастният Петрус, когото насила трябваше да извеждат от павилиона, не се успокояваше и в мъката и в своята потресеност беше стигнал до едно състояние на изолация и отчужденост в такава степен, че вече обичайните мерки при нарушение на дисциплината не можеха да се приложат. И тъй като на наставниците му беше известно благоразположението на Кнехт към него, от канцеларията на майстора по музика бе изпратена до Кнехт молба за съвет и намеса, а сами временно щяха да гледат непокорния като болен и го поставят под наблюдение в една килия на болнично заведение. Кнехт неохотно се съгласи да поеме и тази усилна работа, но след като поразмисли и реши да окаже помощ, здраво пое делото в свои ръце. Той предложи за опит да вземе Петрус при себе си с условието, че ще го третират като напълно здрав и ще го оставят да пътува сам; едновременно изпрати кратка приятелска покана до младежа, в която изтъкна, че ако е съгласен, нека отдели малко време и го посети, като намекна, че се надява да узнае от него някои сведения за последните дни на стария майстор по музика. Лекарят на Монтпор колебливо се съгласи, предадоха на студента поканата на Кнехт и както правилно предполагаше, при тежкото положение, в което бе изпаднал, за студента нямаше нищо по-приятно и по-здравословно освен бързото му отдалечаване от мястото, свързано с неговата скръб. Петрус веднага заяви, че е готов да отпътува и без да се противи, се нахрани добре, получи билет и тръгна. Във Валдцел той пристигна в сравнително добро състояние, на неспокойствието и нервността в неговото поведение по указание на Кнехт просто не обръщаха внимание, настаниха го при гостите, не го третираха нито като наказан, нито като болен, не го поставиха извън реда по някакъв друг начин, пък и не беше достатъчно болен, за да не оцени тази приятна атмосфера и да не използва предлагащото му се връщане към живота. Настина през многото седмици на своя престой той достатъчно бе в тежест на магистъра, който, под формата на постоянно контролирани привидни занимания, му възлагаше задачата да направи бележки върху последните музикални упражнения и студии на своя магистър и наред с това планомерно да върши дребни помощни работи в архива; помолиха го, когато му позволява времето, да се позанимае с тях, тъй като майсторът е много зает, а липсват и помощници. Накратко, помагаха на излезлия извън руслото да намери отново пътя; едва след като той се успокои и видимо беше склонен да се подчинява на реда, Кнехт започна да води с него краткотрайни разговори с непосредствено възпитателно въздействие, за да го изведе от заблудата, че неговото идолопоклонство към починалия е свето и приемливо за Касталия дело. Но тъй като младежът още не можеше да преодолее страха си от връщане в Монтпор, му дадоха задачата да работи като помощник на учителя по музика в едно от началните елитни училища, където той се държеше задоволително.

Могат да се приведат и други примери за възпитателната и изцеляваща душите дейност на Кнехт по отношение на млади студенти, които чрез кротката власт на неговата личност по подобен начин са спечелени за един живот в истински касталийски дух, така както някога самият Кнехт бе спечелен от майстора по музика, те са много. Всички тези примери ни показват, че Magister Ludi не е проблематичен характер, те всички са свидетелство за неговото здраве и равновесие. Само грижите и старанията за лабилните и застрашени характери като Петрус или Тегулариус сочат, че той има особена бдителност и тънка чувствителност към такива заболявания и предразположения на хората от Касталия; още от първото му „пробуждане“ не стихва едно винаги неспокойно будно внимание към проблемите и опасностите, които се крият в самия касталийски живот. На неговата открита и смела личност беше чуждо да се отнася с лекомислие или за удобство да не иска да забележи тези опасности, както постъпват по-голямата част от нашите съжители тук, и вероятно никога не би могъл да усвои тактиката на повечето от колегите си, които, разбира се, знаеха за съществуването на тези опасности, но по принцип ги третираха като несъществуващи. Той ги виждаше и знаеше, или поне някои от тях, вследствие запознанствата си с ранната история на Касталия, животът сред тези опасности, привързаността и утвърждаването на едно застрашено битие му изглеждаше борба, докато толкова много касталийци възприемаха своята общност и живота в нея само като идилия. И от произведенията на отец Якобус върху бенедиктинския орден му бе позната представата за ордена като борческа общност, благочестието — като борческо поведение.

— Няма — така се бе изразил веднъж той — възвишен и благороден живот, без да се познават дяволът и демоните и без постоянна борба срещу тях.

При нас са необикновено рядко явление откритите приятелства между заемащите висши длъжности. И за това не се учудваме, че в първите години на службата си Кнехт не установява такива отношения с никого от колегите си. Изпитва голяма симпатия към занимаващия се с класическа филология в Койперхайм и дълбоко уважение към ръководството на ордена, но в тази сфера личното е почти изключено и обективирано, така че извън служебното сътрудничество едва ли са възможни сериозно сближаване и приятелство. Но му е отредено да преживее и това.

Нямаме на разположение тайния архив на възпитателната колегия; за държането и дейността на Кнехт при нейните заседания и гласувания можем да правим изводи само от случайни изказвания на приятели. Изглежда, че невинаги се придържа към мълчаливостта си от първоначалните месеци след избирането му за магистър, но все пак само рядко излиза като оратор освен когато поставя някаква молба или въпрос. Подчертано засвидетелствана е бързината, с която той усвоява обичайния тон за общуване, господстващ на върха на нашата йерархия, и изтънчеността, богатата находчивост и радостта, която проявява при спазването на тези обноски. Известно е, че върховете на нашата йерархия — магистърът, мъжете от ръководството на ордена, общуват помежду си с един не само грижливо спазван церемониален стил, но сред тях господства, ние не можем да кажем откога, склонността или тайното предписание, а навярно и правилото на игра, да се придържат толкова по-строго, толкова по-грижливо към изтънчената вежливост, колкото по-големи са разногласията в мненията и схващанията им и колкото по-важни са спорните въпроси, върху които се изказват. Предполага се, че тя се усвоява по отдавнашна традиция и заедно с другите функции, които би могла да има, притежава и защитна функция, Крайно вежливият тон на дебатите пази от страстна увлеченост не само спорещите лица, но им помага да съхраняват безукорно държане, защищава и пази освен това достойнството на ордена и на самата колегия, облича ги с тогите на церемониала и с ореолите на святост, така че в тази толкова често осмивана от студентите любезност има известен добър смисъл. Предшественикът на Кнехт магистър Томас фон дер Траве притежавал такова умение в голяма степен, той бил удивителен майстор на това изкуство. А Кнехт не може да бъде наречен негов наследник или подражател, той е по-скоро ученик на китайците и неговата куртоазия е от такъв вид, че е малко по-изострена и пронизана от ирония. Но между колегите си той винаги минава за ненадминат майстор на вежливостта.

Един разговор

В нашия труд стигаме вече точката, където последните години от живота на майстора и развитието, повело към раздялата му с длъжността и провинцията, навлизането в друга жизнена среда, приближаването на неговия край приковават цялото ни внимание. Макар до мига на тази раздяла той да изпълнява длъжността си с образцова преданост и до сетния ден да се радва на любовта и доверието на своите ученици и сътрудници, ние се отказваме от по-нататъшни описания на служебната му дейност, тъй като го виждаме до дън душа изморен от нея и устремен към други цели. Минал през целия кръг от възможности за разгръщане на силите, които длъжността му даваше, той бе вече до мястото, където великите натури изоставят коловоза на традицията и покорното включване в един порядък, и с упование във върховни неназовани власти опитват и поемат отговорност за новото, за още непредписаното и непреживяното.

Когато съзна това, Кнехт грижливо и трезво оцени положението си и вероятността да го промени. На необичайно ранна възраст бе вече на висотата, която всеки даровит и честолюбив син на Касталия дръзва да си представи като достойна за въжделенията и стремежите му, но сам я беше завоювал без пристрастеност и усилия, без домогване и умишлено приспособяване, почти мимо волята си, защото на личните му желания повече би отговарял един скромен, самостоятелен, неподчинен на служебни задължения живот на учен. Той не ценеше еднакво високо всички благородни богатства и привилегии, които му принадлежаха по сан, някои от тези отличия и права на власт, изглежда, му бяха опротивели още наскоро след поемането на длъжността. Винаги бе чувствал като бреме главно политическата и административната работа във върховната колегия, разбира се, без това ни най-малко да накърни добросъвестността, с която й се посвещаваше. И дори най-естествената, отличителната и неповторима задача — да създава елит от съвършени играчи на стъклени перли, — която понякога му носеше много голяма радост, а и избраниците толкова се гордееха със своя майстор, с времето за него беше може би повече тежест, отколкото удоволствие. Това, което го изпълваше с радост и задоволство, бе да преподава и възпитава, а от опит се беше убедил, че радостта, както и успехът са толкова по-големи, колкото по-млади са учениците му, и дори възприемаше като несгода и жертва, че в съответствие с длъжността си общуваше само с младежи и възрастни, а не с деца и юноши. Имаше и други съображения, гледища и опит, които в течение на годините, откакто беше магистър, допринасяха той да се настрои критично към собствената си дейност и към някои порядки във Валдцел или дори да почувства длъжността като голяма пречка за разгръщането на най-добрите и най-плодовитите си заложби. Някои от тези неща са познати на всички ни, други само предполагаме. И оставяме въпроса, дали всъщност магистър Кнехт бе прав в стремежа си да се избави от тегобата на своята длъжност в желанието за една скромна, но по-оживена дейност и в критиката за положението на Касталия, също както не докосваме и въпроса, може ли той да се разглежда като радетел, смел борец или своеобразен бунтовник, или дори като отстъпник, те са обсъждани предостатъчно; спорът по тях за известно време разделил на два лагера Валдцел, даже цялата провинция, все още не е заглъхнал. Макар да се обявяваме за благодарни почитатели на великия магистър, не искаме да вземем страна; изводът от онова противоборство на мнения и преценки за личността и живота на Йозеф Кнехт естествено отдавна е включен в книжнината. Не бихме желали да произнасяме присъди или да печелим съмишленици, а да разкажем по възможност най-достоверно историята за края на нашия уважаван майстор. Само че, строго погледнато, това не е истински разказ, по-скоро бихме го нарекли легенда, сказание, обрисовка — смес от неподправени вести и волни мълви, тъй както се стичат ведно от бистри и тъмни извори и се носят край нас по-младите от провинцията.

По време, когато мисълта на Йозеф Кнехт вече търсеше свой път към свободата, той неочаквано видя отново една някога близко позната, но отдавна полузабравена фигура от своята младост — Плинио Десиньори. Този нявгашен хоспитант, потомък на стар, заслужил за провинцията род, човек с влиянието на депутат и публицист, един ден ненадейно изникна във върховната колегия на провинцията като служебно лице. Както на всеки няколко години, така и сега се бе състоял нов избор за контролната комисия върху стопанството на Касталия и Десиньори беше станал неин член. В качеството си на такъв той се яви за пръв път по време на заседание в сградата на управлението на ордена в Хирсланд, на което присъстваше и майсторът на играта на стъклени перли; срещата му направи силно впечатление и не остана без последици. (Някои неща знаем от Тегулариус, други — от самия Десиньори, който, в това за нас не съвсем изяснено време от неговия живот, скоро отново бе приятел, дори довереник на Кнехт.) След десетилетия на забрава при първата среща говорителят на управата, както обикновено, представи на магистрите новосформираната държавна комисия. Нашият майстор чу името Десиньори изненадан, дори засрамен, защото не можеше от пръв поглед да познае другаря от своята младост, когото не бе виждал от дълги години. И докато, отказвайки се от официалния поклон и поздрав, Десиньори приятелски протягаше ръка, Кнехт внимателно се вглеждаше в лицето му и се мъчеше да проникне в същността на промените, могли да го направят неузнаваем за един стар приятел. По време на заседанието неговият поглед често се спираше върху толкова познатото някога лице. Впрочем Десиньори се обръщаше към Кнехт на „вие“ и с магистърската му титла. И трябваше два пъти да го помолят, преди да се реши и си послужи със старото обръщение и отново да му говори на „ти“.

Кнехт познаваше Плинио като буен и весел, общителен, блестящ младеж, като добър ученик и едновременно млад светски човек, който чувстваше превъзходството си над откъснатите от света касталийци и комуто често правеше удоволствие да ги предизвиква за спорове. Той навярно не бе лишен от суета, но без дребнавост, и при открития му характер повечето от неговите връстници го намираха интересен, привлекателен и заслужаващ обичта им, а някои дори ослепителен поради красивата външност, увереното държане и аромата на странност, от който бе облъхнат като хоспитант и дете на света. Години по-късно, към края на студентството си, Кнехт го видя отново, тогава му се стори обезличен, загрубял, изгубил цялото си предишно обаяние, и остана разочарован. Двамата се отнесоха един към друг смутено и хладно. Сега Десиньори повторно му изглеждаше съвсем различен. Преди всичко сякаш бе свалил от себе си или пропилял своята младост и веселост, радостта от общуването, споровете, размяната на мнения, дейната, печелеща другите открита натура. Така както при срещата с нявгашния приятел той не привлече вниманието му и не го поздрави пръв и след като бе представен, не се обърна към магистъра на „ти“, а направи това само подир искрено настояване и неохотно, така и по държането, погледа, начина на говорене, по чертите на лицето и движенията му личеше, че на мястото на предишната ненаситност на спорове, прямота и окриленост са възникнали затвореност, скъперничество на самоизяви, сдържаност или потиснатост, един вид чар или скованост, или може би просто умора. В нея бе потънала и угаснала младежката прелест, но не по-малко и чертите на повърхностното и грубосветското, те също бяха заличени. Целият човек, преди всичко обаче неговото лице — чрез израза на страдание сега изглеждаше белязано, отчасти разстроено, отчасти облагородено. И докато майсторът на играта на стъклени перли следеше водените разговори, един дял от неговото внимание неотклонно бе погълнат от Десиньори и го караше да размишлява каква би могла да бъде мъката, която така бе обзела и оставила следа върху дейния, красив, жизнерадостен човек. Струваше му се, че това е някаква чудна, непозната нему болка и колкото по-дълбоко потъваше в търсене и размисъл, толкова повече в симпатията и съчувствието си Кнехт бе привлечен от този клетник, дори заедно със състраданието и любовта долови и едно леко чувство, сякаш носеше някаква отдавнашна вина пред приятеля от младини, който изглеждаше толкова тъжен, като че ли трябваше да заглади недоразумение. След като беше стигнал до някои догадки за тъгата на Плинио, а после ги бе отхвърлил, у него възникна мисълта, че страданието, изписано върху това лице, има необикновени корени, че то е благородно, може би трагично, и изразът му не е познат в Касталия, наистина си спомняше, че понякога е съзирал сходен израз по лицата на хора вън от нея, на светски хора, но той никога не е бивал толкова силен и приковаващ. И от портретите на живелите в миналото Кнехт познаваше подобно изражение, по ликовете на някои учени или хора на изкуството се четеше една трогателна, полуболезнена, полусъдбовна печал и усамотение, и безпомощност. За магистъра, надарен с толкова тънко чувство на художник за тайните на израза и толкова жив усет за характерите като възпитател, много отдавна съществуваха известни физиономични белези, на които той се доверяваше инстинктивно, без да създава система за тях; така например за него имаше един особен касталийски и друг особен светски смях, начин на усмихване и веселост, а също и отличителни светски страдание и тъга. Сега смяташе, че в лицето на Десиньори открива тази светска скръбност, и то толкова силно и чисто изразена, като че ли на това лице бе отредено да бъде представител на много други и да разбули тайните страдания и болести на мнозина. Той бе обезпокоен и трогнат от лицето на Десиньори. Изглеждаше му не само многозначително, че светът беше изпратил тук приятеля, който бе загубил, и че Плинио и Йозеф както някога в ученическите словесни двубои, така и сега действително и внушително представляват единият света, другият — ордена; още по-важно и дълбоко символично му се струваше, че чрез това самотно и засенчено от тъга лице светът не бе изпратил в Касталия своята усмивка, своята жизнерадост, своето властолюбив, своята грубоватост, а бедата и страданието си. И то го навеждаше на много мисли, но в никакъв случай не будеше недоволството му фактът, че Десиньори сякаш повече го избягваше, отколкото търсеше, и само бавно, след голям отпор се примири и се показа достъпен. Впрочем за Кнехт естествено бе помощ и това, че неговият другар от училище, сам възпитан в Касталия, в никакъв случай не бе труден, раздразнен или дори зложелателно настроен член на тази толкова важна за провинцията комисия, както друг път се беше случвало, а принадлежеше към почитателите на ордена и благодетелите на Касталия и искаше да й направи известни услуги. Но от играта на стъклени перли той явно от дълги години се бе отказал.

Не бихме могли да кажем със сигурност по какъв начин магистърът постепенно спечели доверието на своя приятел, нека всеки от нас, който познава спокойната веселост на магистъра и неговата мила кротост, си го представи по свой начин. Кнехт не се отказа да привлече Плинио, а кой би могъл да устои дълго, щом като той сериозно бе решил да постигне това.

Накрая, няколко месеца след онази първа среща, Десиньори прие повтаряната неведнъж покана да посети Валдцел и в един облачно-ветровит есенен следобед двамата пътуваха през постоянно менящата се в играта на светлина и сянка околност към местата от времето на ученическите години и приятелството им. Кнехт спокойно-весел, неговият придружител и гост тих, но възбуден, тръпнещ, също както пустите ниви под слънцето и сянката, между радостта, че идва отново, и тъгата, че се бе отчуждил. Близо до селището те слязоха от колата и тръгнаха пеш по старите пътища, по които бяха вървели заедно като ученици, спомняха си за другари и учители и за някои от тогавашните разговори. Десиньори гостува само един ден на Кнехт, които бе обещал през целия този ден той да наблюдава всичките му служебни действия и разпоредби. Привечер — гостът искаше да си замине на следващата сутрин много рано — те седяха заедно в жилището на Кнехт сами и вече почти в атмосферата на старата близост.

Денят, през който гостът час след час можа да наблюдава работата на магистъра, му направи силно впечатление. Тази вечер между двамата се поведе разговор, който Десиньори записа веднага след връщането си вкъщи. Макар разговорът да съдържа и отделни незначителни подробности, а може би на някои от читателите ще изглежда, че накърнява трезвостта на изложението ни, ние все пак бихме искали да го споделим така, както е записан:

„— Толкова много неща мислех да ти покажа каза магистърът, — а ето че не смогнах. Например моята хубава градина. Спомняш ли си още «Градината на магистъра» и растенията, които отглеждаше майстор Томас? Да, а и толкова други работи. Надявам се, че и за това ще дойде ден и час. Все пак от вчера ти би могъл да провериш някои от своите спомени и да си изградиш представа за служебните задължения и всекидневието ми.

— Благодарен съм за това — каза Плинио. — Едва днес започвам отново да прозирам какво е всъщност вашата провинция и какви необикновени и големи тайни има тя, при все че и в годините, през които бях далеч оттук, мислех за вас много повече, отколкото би предположил. Днес ти ми даде възможност да хвърля поглед към твоя живот и длъжността ти, Йозеф, и надявам се, не ще бъде за последен път, често ще беседваме върху това, което видях тук и за което днес още не мога да говоря, но в замяна ясно чувствам, че твоето доверие ме задължава и зная, че досегашната ми затвореност би могла да те засегне неприятно. Сега ти също ще ме посетиш някой ден, за да видиш къде е моят дом. За днес мога да ти разкажа малко, толкова, колкото за да си отново в течение, а и на мен самия тази изповед, която същевременно ме кара да се срамувам и да я смятам за един вид наказание, ще донесе някакво облекчение.

Ти знаеш, произхождам от старо и заслужило за страната семейство, настроено приятелски към вашата провинция, едно консервативно семейство на земевладелци и висши чиновници. Но видиш ли, дори тази обикновена дума ме изправя пред пропастта, която ни разделя. Казвам семейство и смятам, че изричам нещо просто, самопонятно и еднозначно, но така ли е? Вие от провинцията имате вашия орден и йерархия, но нямате семейство, не знаете какво е род, кръв и потекло и не подозирате тайната и властна магия и сила на това, което се нарича семейство. Но така е всъщност за повечето от думите и понятията, които отразяват нашия живот. Повечето, които смятаме за важни, за вас не са, твърде много от тях вие намирате просто неразбираеми, а други, че означават нещо съвсем различно от това, което значат за вас. И как тогава да разговаряме?! Знаеш ли, когато ми говориш, сякаш беседвам с чужденец, но с чужденец, чийто език съм учил в младостта си, дори съм говорил на него и сега разбирам повечето думи. Ала в противния случай не е същото, когато говоря аз, слушаш един език, чиито изрази са ти познати само отчасти, не можеш да доловиш оттенъците и трептенията му, слушаш истории за някакъв човешкия живот, за една форма на съществуване, различна от твоята; повечето, дори ако действително те интересува ти остава чуждо или най-многото проникваш в смисъла му наполовина. Спомняш си за нашите безбройни словесни двубои и разговори през ученическите ни години, от моя страна те не бяха нищо друго освен опит, един от многото, да приведа в съзвучие света и езика на вашата провинция с моя. Ти беше най-отзивчивият, най-старателният и най-верният на дълга си от всички, с които някога предприемах такива опити; ти смело защищаваше правата на Касталия, без да бъдеш равнодушен към моя чужд свят и неговите права или да го презираш. Тогава ние дори значително се бяхме приближили един към друг. Е, по-късно ще се върнем на това отново.

И след като Плинио замислено помълча за миг, Кнехт каза внимателно:

— Не е чак толкова лошо, че не сме могли да се разберем. Естествено два народа и два езика никога не ще бъдат толкова разбираеми един за друг и не ще се доверяват тъй сърдечно, както двама души, които принадлежат към една и съща нация и език. Но това не е причина да се откажем от разбирателство и откровение. И между сънародници и говорещи един език се издигат стени, които пречат за откровеното споделяне и за пълното взаимно разбирателство: прегради на образование, възпитание, дарба, индивидуалност. Оправдано е да се твърди, че поначало на земята всеки човек би могъл да разкрие душата си пред всеки друг, но също и да се твърди, че на света изобщо няма двама души, между които да е възможно истинско, безкрайно дълбоко откровение и разбирателство — първото е толкова вярно, колкото и второто. Това са Ин и Ян, ден и нощ, и двете имат право, и за двете човек трябва да си спомня от време на време и аз ти давам право дотолкова, доколкото естествено не вярвам, че някога ние двамата ще можем да се разберем напълно и докрай. Но ако ти беше западноевропеец, а аз китаец и говорехме на различни езици, то при добра воля въпреки всичко пак бихме могли да споделим много, а отвъд строго споделеното да отгатнем и прозрем далеч повече един за друг. Във всеки случай нека опитаме.

Десиньори кимна и продължи:

— Преди всичко искам да ти разкажа малкото, което трябва да знаеш, за да получиш представа за моето положение. И тъй, първо, семейството е върховната власт в живота на един млад човек, независимо дали той я признава, или не. Разбирах се добре с моето семейство, докато бях хоспитант във вашето елитно училище. Прекарвах годината тук, поверен в добри ръце, а през ваканциите у дома ме посрещаха празнично и ме глезеха, бях единствен син. Обичах майка си с нежна, дори страстна любов, раздялата с нея беше единствената болка, която изпитвах при всяко заминаване.

С баща ми бях в по-хладни, обаче приятелски отношения, поне като дете и юноша, в годините, които преживях при вас; той беше стар почитател на Касталия и се гордееше, че се възпитавах във вашето елитно училище и бивах посвещаван в такива възвишени неща като играта на стъклени перли. Тези ваканционни престои вкъщи често бяха наистина радостни и тържествени, семейството ми и аз, така да се каже, се познавахме само в празнични дрехи. Понякога, когато си тръгвах за ваканция, ви съжалявах вас, които оставахте и не знаехте нищо за това щастие. Не е потребно да говоря много за миналото, та нали ти ме познаваш по-добре от който и да е. Бях почти касталиец, само малко по-светски жизнерадостен, по-груб и повърхностен може би, но изпълнен от щастлива самоувереност, окрилян и ентусиазиран. Това беше най-щастливата ера в моя живот, нещо, което тогава естествено не подозирах, тъй като през годините във Валдцел очаквах щастието и върха на своя път във времето, когато щях да напусна вашето училище и да се върна у дома и с помощта на превъзходството, придобито при вас, да завоювам тамошния свят. Вместо това, след като се сбогувах с Касталия, за мене настана време на противоречия, което продължава и до днес, и на една борба, в която не съм победител. Защото родината, където се върнах, този път вече не се състоеше единствено от бащината ми къща и в никакъв случай не чакаше само да ме прегърне и да признае моята валдцелска знатност, и дори в родния дом скоро се явиха разочарования, трудности и несъзвучия. Мина известно време, докато забележа това; в наивното доверие, в момчешката вяра в себе си и своето щастие ме подкрепяше и закриляше втълпеният ми от вас в ордена морал и привичката за медитация. Но какво разочарование и отрезвяване ми донесе университетът, в който исках да изуча политически специалности! Тонът, с който студентите общуваха, равнището на тяхното общо образование и на другаруването им, а какви личности бяха някои от преподавателите, всичко толкова рязко се отличаваше от това, с което бях свикнал при вас! Ти си спомняш как някога защищавах нашия свят срещу вашия и че тогава често произнасях възхвали на несломимия естествен живот. И ако за това заслужавах наказание, то знай, приятелю, че бях тежко наказан. Защото този естествен, невинен, инстинктивен живот, тази чистосърдечност и неукротена гениалност на наивните, която може някъде и да е съществувала, навярно у селяните или занаятчиите, или гдето и да е още, аз не успях да открия, камо ли да имам дял в нея. Ти си спомняш също, нали, как в речите си критикувах касталийците за надменност и предвзетост, тази самомнителна и изнежена каста, с нейния кастов дух и високомерието на елита. Е, а светските хора бяха не по-малко горди със своите лоши маниери, посредствено образование, дебелашки шумен хумор, грубовато-хитра ограниченост и практични самолюбиви цели, в собствените си очи те не се виждаха по-малко ценни, богоугодни и избрани в своята тесногръда естественост, отколкото някога би могъл да бъде и най-афектираният валдцелски образцов ученик. Те ми се присмиваха или ме тупаха по рамото, обаче някои реагираха на чуждото, касталийското в мене с откровената, чиста омраза, която простото винаги изпитва срещу всичко благородно и която бях решил да посрещам като един вид отличие.

Десиньори помълча малко и хвърли поглед към Кнехт, съмнявайки се да не го уморява. Погледът му срещна очите на приятеля и намери в тях израз на дълбоко внимание и приветливост, който го успокои и му подейства благотворно. Видя, че другият беше погълнат от откровението му, той не слушаше така, както се слуша брътвеж или някакъв интересен разказ, а с несравнимата отдаденост, с която човек се съсредоточава в една медитация и при това с чисто, сърдечно доброжелателство, чието отражение в очите на Кнехт го трогна, тъй сърдечно и почти детско му изглеждаше то, и дори се удиви, че го открива в лицето на същия мъж, на чиито многообразни дневни занимания, служебна мъдрост и авторитет се бе възхищавал през целия изтекъл ден. И с облекчение продължи:

— Не зная дали животът ми е бил полезен, или просто едно недоразумение, и имал ли е някакъв смисъл. А ако е имал, смисълът му е бил може би в това, че един отделен, конкретен човек от нашето време е разбрал безпределно ясно и е преживял най-болезнено колко много Касталия се е отдалечила от родната страна, а според мене и обратно колко нашата страна се е отдалечила от своята най-благородна провинция и е станала чужда и невярна на нейния дух, каква голяма пропаст зее у нас между тяло и дух, идеал и действителност, колко малко те знаят и искат да знаят един за друг. Ако в живота си съм имал задача и идеал, това беше като личност да синтезирам в себе си двата принципа, да бъда техен посредник, преводач и помирител. Опитах се и претърпях крушение. И тъй като аз естествено не мога да ти разкажа целия си живот, пък и ти не би разбрал всичко, искам да приведа само едно от обстоятелствата, показателни за моята несполука. Трудността започна с постъпването ми в университета и тя не се състоеше толкова в това да изляза наглава със закачките и нападките, които ми отреждаха като на касталиец, на примерно момче. Неколцина от моите нови другари, за които идването ми от училището на елита означаваше отличие и сензация, ми създаваха дори повече грижи и ме поставяха в по-трудно положение. Но не, най-тежкото и може би невъзможното беше сред светската общественост да продължавам да водя живот съобразно духа на Касталия. Отначало почти не забелязвах това, придържах се към правилата, научени при вас, и дълго време изглеждаше, че те се потвърждават и тук, струваше ми се, че ми вливат сила и ме бранят, струваше ми се, че пазят моята бодрост и душевно здраве и ме подкрепят в намерението, именно в намерението сам и независим да прекарам студентските си години, безпределно верен на касталийския дух, да следвам единствено своята жажда за знания и да не се поддам да бъда притиснат в някаква специалност, която не иска нищо, освен студентът за колкото е възможно по-кратко време най-основно да се подготви в една професия за хляба и да умъртви в душата си всяко предчувствие за свобода и универсалност. Но бронята, която Касталия ми бе дала, се оказа опасна и съмнителна, защото естествено не исках да съхраня душевния си покой и вглъбеността на някакъв безбурен дух, примирявайки се като отшелник, исках да завладея света, да го разбера, да го принудя и той да ме разбере, исках да го поддържам и колкото е възможно да го обновя и направя по-добър, исках в себе си да побера и примиря Касталия и света. И когато след разочарование, спор, вълнения се оттеглях в размисъл, отначало всеки път преживявах това като благодат, отпущане, дълбоко поемане на дъх, връщана при добрите приятелски сили. С времето обаче забелязах, че тъкмо вглъбяването, грижовността и радеенето за духовното са, които ме изолират там и в очите на другите ме правят тъй неприятно чужд, а мен самия неспособен да ги разбирам истински. Виждах, че ще мога да разбирам истински другите, светските хора само когато отново стана като тях, ако нямам никакво предимство, ако не търся убежище в тази вглъбеност. Естествено твърде възможно е сега, като го представям, да разкрасявам този процес. Може би, или вероятно, е било просто така, че аз без другари със същата школовка и същото настроение, без контрол от страна на учители, без предпазващата и благотворна атмосфера на Валдцел постепенно съм губел дисциплина, ставал съм ленив, невнимателен и съм поел по отъпкания път, а после, само в моменти на пробудена съвест, съм се извинявал с това, че «отъпканият път» е един от атрибутите на този свят, че като вървя по него, се приближавам до разбирателство с моята среда. Държа на това нищо да не разхубавявам пред себе си, но и не искам нито да отричам, нито да крия, че полагах усилия, стремях се и се борех дори и там, където се заблуждавах. За мен това беше сериозно. Но все едно дали моят опит да се включа в живота целесъобразно и с разбиране е бил само във въображението ми, или не, във всеки случай стана най-естественото: светът беше по-силен от мене — бавно ми показа надмощието си и ме погълна; беше точно така, като че ли животът държеше на обещанието да бъда уеднаквен напълно със света, чиято правилност, наивност, сила и превъзходство по продължителност на съществуване толкова много бях хвалил при нашите спорове във Валдцел и защищавал срещу твоята логика. Ти си спомняш.

А сега трябва да ти припомня и друго нещо, което навярно отдавна си забравил, защото за теб то нямаше никакво значение. За мен обаче имаше много голяма стойност, беше важно, важно и ужасно. Завърших следването си, бях се пригодил, бях победен, но в никакъв случай не напълно, напротив, в душата си все още се смятах за равен на вас и вярвах, че едно или друго приспособяване и отстъпване бе направено повече от житейска мъдрост, доброволно, отколкото изстрадано по принуда. Така аз още се придържах здраво към някои привички и потребности от младенческите години, между тях и към играта на стъклени перли, което вероятно едва ли имаше смисъл, защото без постоянно упражнение и непрекъснато общуване с равностойни и дори с превъзхождащи го партньори човек нищо не може да научи, самотната игра успява да замести истинската най-многото така, както един монолог — действителен и откровен разговор. И тъй, без да знаех точно докъде съм стигнал и в какво състояние е изкуството ми да играя, моето образование и всичко, придобито в елитното училище, все пак се стараех да спася тези богатства, или най-малкото нещичко от тях, и ако тогава на някои от моите приятели, които се опитваха да говорят за играта на стъклени перли без каквато и да е представа за нейния дух, нахвърлях една схема или анализирах някакъв ход, то на тези съвсем неосведомени хора това изглеждаше вълшебство. През третата или четвъртата от моите студентски години взех участие в един курс във Валдцел; новата среща с местността, с градчето, с нашето старо училище и селището на играчите за мен бе една болезнена радост, но теб те нямаше, тогава ти следваше в Монтпор или Койперхайм и минаваше за най-усърдния особняк. Моят курс беше само ваканционен, за такива като мене бедни светски хора и дилетанти, въпреки това той ми създаваше трудности и бях горд, когато накрая получих обикновената тройка, онова «задоволителен» в свидетелството си, което беше достатъчно, за да се разреши на неговия притежател отново да посещава такъв курс.

И после, няколко години по-късно, още веднъж събрах сили, отново се записах за ваканционен курс, ръководен от твоя предшественик, и положих всички усилия да се представя сравнително добре във Валдцел. Препрочетох старите си тетрадки с упражнения, правех опити да си възвърна умението за съсредоточеност, накъсо, със скромните си средства аз се подготвях, настройвах и задълбочавах за този ваканционен курс почти така, както примерно един истински играч на стъклени перли за голямата годишна игра. Пристигнах във Валдцел, където след пауза само от няколко години, отново се почувствах много по-отчужден, същевременно обаче и очарован, сякаш се Връщах в една изгубена красива родина, чийто език вече ми звучеше съвсем необичайно. Този път горещото ми желание отново да те видя, се изпълни. Спомняш ли си за това, Йозеф?

Кнехт го погледна сериозно в очите, кимна, усмихна се леко, но не каза нито дума.

— Добре — продължи Десиньори, — значи, си спомняш. Но какво е това, което си спомняш! Една бегла среща със съученик, мимолетна среща и разочарование; човек продължава пътя си и не мисли вече за това, освен ако след десетилетия другият невежливо му напомни. Не е ли така? Беше ли тази среща нещо повече за тебе?

Десиньори, макар че видимо много се стараеше да се овладее, беше силно развълнуван, изглеждаше, че у него нещо, натрупвано дълги години, търси стихиен разлив.

— Ти избързваш — каза Кнехт много внимателно. — Какво е била тя за мене, ще говорим, когато дойде моят ред и аз ще трябва да изложа равносметката си. Сега ти имаш думата, Плинио. Виждам, че онази среща не е била приятна за тебе. И за мене също. Но сега разказвай по-нататък. Говори, без да се съобразяваш с каквото и да е.

— Ще се опитам — отвърна Плинио. — Разбира се, съвсем не искам да ти правя упреци. И трябва да призная, че тогава ти се отнесе към мене напълно вежливо, дори повече от вежливо. Когато последвах сегашната ти покана да дойда тук във Валдцел, където не бях стъпвал след оня втори ваканционен курс, да, дори и след като бях избран за член на комисията за Касталия, намерението ми бе да споделя с теб тогавашните си преживявания, все едно дали те са приятни, или не за двама ни. А сега да продължа. Явих се за ваканционния курс и бях настанен в дома за гости. Почти всички участници в курса бяха приблизително на моите години, някои дори значително по-възрастни; бяхме най-много двадесет души, предимно касталийци, но или лоши, равнодушни, занемарени играчи на стъклени перли, или начинаещи, на които едва толкова късно им бе хрумнало да се запознаят с тази игра; за мен беше облекчение, че никой от тях не ме познаваше. Макар ръководителят на нашия курс, един от помощниците в архива, да Се стараеше искрено и да бе много приветлив с нас, работата почти още от началото придоби характера на второстепенна безполезна школа, нещо като наказателен курс, чиито случайно довеяни оттук и там участници не се надяват в истинския смисъл на успех, а също и учителите, въпреки че никой не признаваше това. Човек можеше да се пита учудено защо тази шепа хора са се събрали да вършат доброволно нещо, за което не им стига сила, интересът им не е достатъчно голям, за да им внуши търпение и идеята за жертва, и защо един учен се блъска да им преподава и да ги занимава с упражнения, при което сам той едва ли разчита на особен успех? Тогава не знаех, разбрах го много по-късно от опитни хора. Този курс бе за мен явна несполука, но един малко по-различен състав би могъл да подейства възбуждащо и насърчително на всички, даже да ги въодушеви. Често е достатъчно, така ми казаха по-късно, да има двама, които взаимно се разпалват или се познават от по-рано и са близки, за да могат да тласнат всички участници в един такъв курс и преподавателя си към висок подем. Ти си майстор на играта на стъклени перли и навярно това ти е познато. И тъй, ударих на камък, в нашата случайна общност липсваше малката оживяваща клетка, не се стигна до въодушевление, до полет на мисълта, курсът беше и остана само блед повторителен курс за възрастни ученици. Дните си отиваха, разочарованието растеше с всеки от тях. Но нали освен играта на стъклени перли тук още съществуваше Валдцел, за мен място на свети и добре съхранявани спомени, макар в курса работите да не вървяха, то все пак ми оставаше празникът на едно завръщане, свързването с другарите от някога, може би дори нова среща с онзи, за когото бях запазил най-силни спомени и чийто образ за мен повече от всеки друг представляваше цяла Касталия, с тебе, Йозеф. Ако видех неколцина от моите съученици и другари от младостта, ако при разходките си сред красивата, тъй горещо обичана местност отново срещнех добрите духове от младежките си години и ако ти пак пристъпеше към мене, увлечехме се в разговор и както някога в него възникнеше спор най-малкото между двама ни, както между касталийските ми опити и мен самия, тогава нямаше да ми е жал за тази ваканция, тогава щях да се примиря с курса и всичко останало.

Първите двама съученици, които отначало пресякоха пътя ми, бяха добродушни, те зарадвани ме тупаха по рамото, задаваха детински въпроси за моя приказен светски живот. Неколцината други обаче не бяха толкова безобидни, те принадлежаха към селището на играчите и по-младите от елита, не поставяха наивни въпроси, но ме поздравиха, когато се срещнахме в една от залите на твоето светилище и нямаше как да ме избягнат, с остра, някак пренапрегната вежливост, по-скоро благосклонност, и все не можеха достатъчно да подчертаят своята заетост с важни и недостъпни за мен неща, липсата на време, на любопитство, на съучастие и воля за подновяване на старото познанство. Е, какво, аз не им се натрапвах, оставих ги на спокойствие, тяхното олимпийско, весело, присмехулно касталийско спокойствие. Гледах към тях и вечно заетия им ведър ден като затворник през решетка или като болен, гладуващ и потиснат към аристократи и богаташи, към весели, хубави, образовани, благовъзпитани, добре отпочинали хора с грижливо поддържани ръце и спокойни лица.

И когато се яви ти, Йозеф, щом те видях, у мен се надигна радост и нова надежда. Вървеше през двора, гърбом те познах по походката и веднага те извиках по име. «Най-после един човек — помислих си аз, — най-после приятел, а може би и противник, но някой, с когото може да се говори, наистина пракасталиец, но при него касталийското не е замръзнало като маска и броня, един човек, същество, което разбира!» И трябва да си забелязал колко весел бях и колко много очаквах от тебе, всъщност ти ме посрещна с най-голяма любезност. Още ме познаваше, още значех нещо за тебе, доставяше ти радост отново да ме видиш. Това не продължи само при краткотрайното ни радостно приветствие в двора, ти ме покани и ми посвети, пожертва за мене една вечер. Но, мили Кнехт, що за вечер беше това? Как и двамата се мъчехме да изглеждаме наистина бодри, наистина вежливи и да се отнасяме един към друг почти другарски и колко трудно ни беше да влачим скования разговор от тема на тема! Ако другите бяха равнодушни към мене, то твоето отношение беше по-лошо, това пренапрегнато и безполезно старание в името на някогашното приятелство раняваше много по-болезнено. Тази вечер разби окончателно моите илюзии, за мен тя неумолимо ясно откри, че не съм ти другар и съмишленик, не съм от Касталия, не съм човек със същия ранг, а един досаден, натрапващ се дебелак, необразован чужденец, но тъй като всичко протичаше в толкова коректна и красива форма, а разочарованието и нетърпението оставаха така безукорно маскирани, всъщност ми се струваше, че то е още по-лошо. Да беше ме обругал, да бе ме упрекнал, да бе ме обвинил: «Какво е станало с теб, приятелю? Как си могъл така да пропаднеш?», щях да бъда щастлив и ледът щеше да се пропука. Но не се случи нищо такова. Видях: нищо не беше излязло от моята принадлежност към Касталия, нищо — от моята любов към вас, от следването ми, от играта на стъклени перли, нищо — и от нашето приятелство. Репетиторът Кнехт бе търпял досадното ми посещение във Валдцел, цяла една вечер се бе мъчил и скучал с мене, а след това ме бе отпратил с крайно изтънчена вежливост.

Борейки се с вълнението си, Десиньори млъкна и със страдалческо лице вдигна очи към магистъра. Той стоеше — съвсем внимателен слушател, — задълбочен и сам не по-малко развълнуван, гледаше своя стар приятел с една усмивка, пълна с приятелско съчувствие. И тъй като другият продължаваше да мълчи, Кнехт задържа върху него погледа си, в който преливаше благоразположение и израз на примирение и доволство, поглед, на който приятелят му устоя мрачен една минута или по-дълго.

— Ти се усмихваш — извика тогава Плинио буйно, но не зло. — Ти се усмихваш? Намираш, че всичко е в ред.

— Трябва да призная — усмихна се Кнехт, — ти представи случая отлично, просто великолепно, беше точно така, както го описваше, може би бе потребна и нотката на обида и жал в твоя глас, за да изтръгне от паметта всичко и да припомни сцената с такова съвършенство. И ти, макар че за съжаление видимо все още гледаш на нещата със същите очи и не си преодолял докрай всичко, разказа своята история обективно и правдиво, историята на двама млади мъже в едно малко мъчително положение, при което и двамата трябваше някак да се преструват и единият от които, именно ти, сгреши, като се опита да скрие действителната си и сериозна мъка от това положение зад безгрижно държане, вместо да наруши маскарада. Изглежда дори така, сякаш ти и днес още смяташ, че безрезултатността на онази среща се дължи повече на мене, отколкото на тебе, независимо че тъкмо в твои ръце бе да промениш обстоятелствата. Наистина ли не прозря тогава? Но го описа много добре, трябва да призная. Действително отново изпитах цялата потиснатост и смутеност от оня чуден вечерен час и за мигове мислех, че пак трябва да се боря със себе си, за да се държа спокойно, и малко да се срамувам за двама ни. Не, твоят разказ звучеше точно. Истинско удоволствие е да слушаш да се разказва така.

— Е, какво — започна Плинио малко удивен, а в гласа му още звучеше леко огорчение и недоверие, — разбира се, радостно е, ако поне единият от нас е възприел разказа ми като нещо приятно. На мене, следва да знаеш, той не ми достави никакво удоволствие.

— Но сега — каза Кнехт, — сега все пак виждаш колко весело бихме могли да гледаме на тази история, която и за двама ни е еднакво безславна? Можем да се смеем над нея.

— Да се смеем? Защо?

— Защото историята за бившия касталиец Плинио, който се стараеше да изучава играта на стъклени перли и да спечели признанието на някогашните си другари, е отминала и основно преодоляна, също както и историята за вежливия репетитор Кнехт, който въпреки всички касталийски правила така малко съумя да скрие смущението си пред неочаквано нахълталия Плинио, че той днес, след толкова много години, го накара отново като в огледало да види случилото се. Още веднъж, Плинио, признавам, ти имаш добра памет и разказваш хубаво, аз не бих могъл така. За нас е щастие, че цялата история е приключена и сега можем да се смеем над нея.

Десиньори беше объркан. Ала долови доброто настроение на магистъра като нещо приятно и сърдечно, далеч от какъвто и да е присмех, почувства също, че зад веселостта се крие особена сериозност и въпреки всичко, докато разказваше, отново твърде болезнено усети горчивината на някогашното преживяване и разказът му бе взел толкова много от характера на изповед, че не би могъл да смени тона си.

— Ти навярно забравяш — каза той колебливо, макар и вече с почти разведрено настроение, — че това, което припомних, не бе еднозначно за двама ни? За теб то беше най-многото една неприятност, а за мен — поражение и рухване, впрочем и начало на важни промени в живота ми. Тогава, когато курсът едва бе завършил и аз напуснах Валдцел, решен никога да не се връщам тук, малко оставаше да намразя Касталия и всички вас. Бях загубил илюзиите си и прозрял, че вече не принадлежа към вас, а може би и по-рано не съм принадлежал така всецяло, както съм си въобразявал, не ми трябваше много, за да се превърна в изменник и един от вашите заклети врагове.

Приятелят му го погледна весело и едновременно с проникновение.

— Разбира се — каза той, — надявам се, че скоро ти ще ми разкажеш и за всичко това. Но днес, струва ми се, нашето положение е следното: в ранната си младост бяхме приятели, разделиха ни, тръгнахме по съвсем различни пътища; после се срещнахме отново по време на твоя нещастен ваканционен курс, ти беше станал наполовина или изцяло светски човек, аз, един малко тайнствен, замислен върху касталийските канони жител на Валдцел, и тъкмо тази разочароваща и засрамваща ни нова среща си спомнихме днес. Видяхме отново нас самите, собствената ни тогавашна смутеност, имахме сила да изтърпим това зрелище и дори можахме да се смеем, защото сега, естествено, всичко е съвсем различно. Не искам да крия, че впечатлението, което тогава ми направи, наистина ме смути много, то беше изобщо неприятно, отрицателно впечатление, не знаех какво да предприема по отношение на тебе, ти ми изглеждаше по един необикновено тягостен и дразнещ начин недорасъл, груб, светски. Бях млад касталиец, който не познава света, а всъщност и не искаше да го познава, ти вече беше млад чужденец, чиито подбуди не разбирах истински, защо ни търсеше и защо участваше в курс по играта, след като личеше, че едва ли ти е останало неща от това, което имат учениците от елита. Ти ме нервираше, както и аз тебе. Естествено съм ти изглеждал високомерен обитател на Валдцел, който има заслуги, но грижливо се стреми да запази разстоянието между себе си и един светски човек и дилетант в играта. За мен ти беше варварин от особен вид или полуграмотен човек, който има досадни, необосновани сантиментални претенции за интерес и приятелство от моя страна. Взаимно се бранехме един от друг и бяхме близо до това да се намразим. Какво можехме да направим, освен да се разделим, тъй като никой не искаше да даде нещо на другия, а и никой не бе в състояние да бъде справедлив.

Днес обаче, Плинио, можем да възкресим свенливо погребания спомен за това и да се смеем над оная сцена и над двама ни, защото днес не сме същите и се събрахме със съвсем други намерения и възможности, без сълзливост, потиснати чувства на ревност и омраза и без самомнителност, та нали отдавна сме станали мъже. Десиньори се усмихна облекчено. Все пак добави въпроса:

— Но сигурни ли сме в това? В края на краищата нали и тогава имахме добра воля?

— Така мисля и аз — усмихна се Кнехт. — И с нашата добра воля се измъчихме непоносимо и се напрегнахме до краен предел. Тогава инстинктивно не можехме да се търпим взаимно, всеки от нас не се доверяваше на другия, пречеше му, беше му чужд и противен и само въобразяването на едно задължение, на една съпринадлежност ни заставяше цяла вечер да играем мъчителната комедия. Изясних си това още тогава, наскоро след твоето посещение. Ние не бяхме надвили истински съществувалото приятелство, както и съществувалата вражда. И вместо да ги оставим да умрат, вярвахме, че сме длъжни да ги извадим от гроба и някак да ги съживим. Чувствахме, че сме прегрешили спрямо тях и не знаехме с какво да изкупим вината си. Не е ли така?

— Смятам — каза Плинио замислено, — че ти и днес си прекалено вежлив. Казваш «ние двамата», но нали не ние двамата се търсехме взаимно и не можехме да се намерим. Търсенето, любовта беше изцяло от моя страна, също така разочарованието и мъката. Питам те, какво се промени в твоя живот след нашата среща? Нищо. При мене, напротив, тя означава един дълбок, болезнен разрез и затова не мога да ти пригласям в смеха, с който отминаваш всичко.

— Прощавай — успокои го приветливо Кнехт, бях твърде прибързан. Но пак се надявам с времето да ти помогна да пригласяш на моя смях. Ти си прав, тогава си бил оскърбен, наистина не от мене, както си мислил и, струва ми се, все още мислиш, а чрез бездната и отчуждението, които лежат между вас и Касталия и които смятахме, че сме преодолели с ученическото си приятелство, но сега изведнъж тя зееше пред нас така страшно широка и бездънна! Доколкото смяташ, че имам лична вина, моля те, изкажи свободно обвинението си.

— Ах, това никога не е било обвинение, а в действителност една жалба. Тогава ти не я чу и както ми се струва, днес също не искаш да я чуеш. Тогава й отвърна с усмивка и добро държание, така постъпваш и днес.

Макар да долавяше приятелство и дълбоко благоразположение в погледа на майстора, той не преставаше да подчертава това; искаше му се най-после веднъж да излее всичко, носено дълго и болезнено.

Кнехт не промени израза на лицето си. Той малко се замисли, накрая каза внимателно:

— Едва сега почвам да те разбирам, приятелю. Може би имаш право и следва да поговорим и за това. Преди всичко бих искал едно да ти напомня: тогава всъщност би имал право да очакваш аз да проявя интерес към това, което наричаш твоя жалба, но само ако действително бе изрекъл тази жалба. А стана тъй, че при оня вечерен разговор в дома за гости ти в никакъв случай не даде израз на жал, а се държеше, както и аз, колкото е възможно по-бодро и смело, играеше също като мене, играеше ролята на човек, който не може да бъде упрекнат в нищо и който няма от какво да се оплаква. Тайно обаче си очаквал, както сега чувам, че аз ще доловя скритата ти жалба и зад твоята маска ще позная истинското ти лице. Е, нещичко от това все пак бе ми се удало да забележа, макар и далеч не всичко. Но как бих могъл да разкрия, че съм загрижен за тебе, че ти съчувствам, без да нараня твоята гордост? А и каква полза би имало да ти протягам ръка, щом като ръката ми беше празна и аз нямах нищо да ти дам, никакъв съвет, никаква утеха, никакво приятелство, когато и нашите пътища бяха непреодолимо разделени? Да, стаените неприятности и нещастия, които ти прикриваше с безгрижно държане, за мен бяха мъчителни и смутни, откровено казано, тогава ми беше противно, те обхващаха и някакво искане за съучастие и състрадание, което обаче не отговаряше на твоето държане, а в него имаше нещо натрапчиво и детинско, така ми се струваше, и то допринасяше само за охлаждането на чувствата ми. Ти проявяваше претенция към моето другарство, искаше да бъдеш касталиец, играч на стъклени перли, а при това изглеждаше толкова неовладян, толкова нараним и потънал в егоистични чувства! Приблизително така съдех за тебе по онова време, понеже много добре виждах, че от духа на Касталия не ти е останало почти нищо, явно дори основните правила беше забравил. Е, така да е, то не беше моя работа. Но защо тогава идваше във Валдцел и искаше да ни поздравиш като другари? Ето кое бе за мен, както ти казах, дразнещо и противно и тогава си бил напълно прав, щом си изтълкувал моята усърдна вежливост като отказ. Да, аз инстинктивно те отклонявах и не защото беше рожба на света, а защото се домогваше да минаваш за касталиец. Когато след толкова много години ти се появи отново, от този твой стремеж не се долавяше и следа. Ти изглеждаше светски, говореше като човек от другия свят и особено странно ме вълнуваше изразът на тъга, болка или нещастие върху твоето лице; но всичко: държането, думите ти, дори твоята натъженост ми харесваше, беше красиво, отиваше ти, бе достойно за тебе, нищо не ме дразнеше, можех да те приема и да се съглася с всичко без каквато и да е вътрешна съпротива, този път не ми беше потребна свръхголяма вежливост и овладяност, затова веднага те посрещнах като приятел и се стремях да ти покажа моята любов и съчувствие. Този път, по-скоро в пълна противоположност с първия, аз се стараех и се мъчех да те спечеля; докато ти се държеше много затворено, разбира се, само мълком приех появата ти в нашата провинция и твоя интерес към нейната история като един вид откровение за привързаност и вярност. Сега, най-после, ти се поддаде на моя стремеж да те спечеля и вече сме отишли толкова далеч, че се открихме един другиму и така, надявам се, можем да възобновим старото си приятелство.

Ти току-що каза, че онази младежка среща била за тебе нещо болезнено, а за мен без значение. Не бива да спорим върху това, може и да имаш право. Сегашната ни среща обаче, amice, за мен в никакъв случай не е без значение. Тя има много по-голям смисъл, отколкото днес мога да ти открия и отколкото можеш да предположиш. За мен тя не представлява, да ти я очертая общо, просто връщане на един изгубен приятел и с това възкресяване на отминало време със силата за ново преобразяване. Преди всичко тя означава призив, излизане напред, прокарване на път към твоя свят, поставя ме отново пред стария проблем за синтез между вас и нас и това се случва, казвам ти го, в подходящ час. Този път призивът не ме намира глух, намира ме буден, по-буден, отколкото бях някога, защото всъщност не ме изненадва, не ми се явява като нещо чуждо, което се втурва отвън и на което можеш да откликнеш или да го сподавиш, той идва от мен самия, отговор е на едно много силно и станало вече настойчиво изискване, на една неволя и копнежа на сърцето ми. Но за това ще говорим друг път, вече е късно и двамата се нуждаем от отдих.

Ти говори по-рано за моята веселост и за своята натъженост и смяташ, така ми се струва, че аз не съм разбрал правилно това, което наричаш своя жалба, не и днес, тъй като съм отвърнал на нея с усмивка. Тук се крие нещо, което не разбирам докрай. Защо една жалба да не бъде изслушана с веселост, защо вместо с усмивка трябва да й се отговори отново с тъга? Това, че в своята скръб и обремененост ти отново си дошъл в Касталия и при мене, смятам, ми дава право да заключа: може би тъкмо нашата веселост те привлича. Но ако аз не споделям твоята тъга и угнетеност, ако не се поддавам на заразата им, то това не означава, че не ги признавам и приемам сериозно. Изражението, което имаш и носиш като отпечатък от съдбата си и своя живот в света, признавам напълно, то ти отива, принадлежи ти, за мен е мило, отнасям се към него с внимание, макар че се надявам да го видя променено. Откъде идва — мога единствено да предполагам, по-късно ще ми разкажеш за това повече или ще премълчиш, както намериш за правилно. В състояние съм само да видя, че животът ти, изглежда, е бил тежък. Но защо смяташ, че аз не искам и не мога да бъда справедлив по отношение на твоите болки?

Лицето на Десиньори отново бе станало мрачно.

— Понякога — каза той примирено — ми се струва, че ние не само имаме два различни начина на изразяване и два езика, всеки от които може да се преведе на другия единствено като се тълкува, не, сякаш сме изобщо две принципно различни същества, които никога няма да могат да се разберат. И все още ми се вижда съмнително коя от страните всъщност представлява истинският и пълноценният човек, вие или ние, и дали изобщо някой от нас? За мен настъпват времена, когато гледам към вас, хората от ордена и играчите на стъклени перли, от долу на горе, с уважение, с чувство за малоценност и завист като към вечно весели, вечно играещи и наслаждаващи се на собственото си битие, недостигаеми за никаква болка богове или свръхчовеци. В други времена вие будите у мен съжаление и ми изглеждате ту достойни за състрадание, ту за презрение. Кастрирани, изкуствено задържани в едно вечно детство, наивни и вдетинени във вашия безстрастен, чисто ограден, добре почистен свят на игри и детски градини, където вежливо се бърше всеки нос и всяко неблагоприятно вълнение на чувствата и мислите бива успокоявано и потискано, където цял живот се играят кротки, безопасни, безкръвни игри и където всяко вълнение, което пречи, всяко голямо чувство, всяка истинска страст, всеки сърдечен трепет незабавно се взема под контрола на лечението с медитация, бива отклонен и неутрализиран. Не е ли изкуствен, стерилизиран, даскалски скроен този свят, по-скоро просто привиден или някакъв полусвят, в който вие там, страхливци, вегетирате, свят без пороци и страсти, без глад, без сок и сол, свят без семейство, без майки, без деца и почти без жени! Половите нагони се обуздават с медитация, опасните, рисковани и изискващи тежка отговорност неща като икономика, правосъдие, политика от много поколения са предоставени на други; страхливо, добре защитени обаче, без грижа за прехраната и без особено тягостни задължения вие Водите своето съществование на търтеи, а за да не ви е скучно от това, усърдно се отдавате на всички ваши научни специалности: броите срички и букви, музицирате, играете на стъклени перли, докато отвън, в калта на света, бедният гонен човек живее истинския живот и познава истинския труд.

Кнехт го слушаше с неизменно приветливо внимание.

— Мили приятелю — каза той замислено, — колко много твоите думи ми напомнят за нашите ученически години, за тогавашната ти критика и твоя нападателен дух. Само че днес аз вече не ще играя същата роля; сега моята задача не е да защищавам ордена и провинцията срещу нападките ти и ми е истински приятно, че тази тежка задача, с която веднъж вече се бях пренапрягал, днес не ме засяга с нищо. Трудно е да се отбие тъкмо такава блестяща атака, каквато ти току-що подхвана. Говориш например за хора, които там отвън, в страната, живеят «истинския живот и познават истинския труд». Всичко звучи така неоспоримо, красиво и чистосърдечно, почти като аксиома, и ако някой би поискал да го обори, то би трябвало просто да бъде неучтив и да напомни на оратора, че дори неговият собствен «истински труд» отчасти се състои в това да сътрудничи на една комисия за благото и запазването на Касталия. Но да оставим за миг шегата. От твоите думи схващам И от тона им долавям, че сърцето ти все още е пълно с омраза и едновременно с отчаяна любов към нас, пълно със завист или копнеж. За тебе ние сме страхливци, търтеи или играещи деца в някаква детска градина, но на времето ти виждаше в нас и вечно весели богове. Във всеки случай вярвам, че от думите ти мога да изведа като заключение: за твоята натъженост, за твоето нещастие, или както и да го наречем, явно не е виновна Касталия, то идва от другаде. Ако бяхме виновни ние, касталийците, то положително упреците и възраженията ти срещу нас и днес не биха били същите, както в нашите юношески дискусии. При по-късни разговори ти ще ми откриеш повече и не се съмнявам, че ще намерим път, за да бъдеш по-щастлив и по-весел или най-малкото за да стане по-свободно и по-приятно отношението ти към Касталия. Доколкото сега мога да видя, към нас и Касталия, а с това и към твоята младост и ученически години ти имаш едно неистинско, принудено, сантиментално отношение, раздвоил си своята собствена душа на касталийска и светска и безкрайно си се измъчвал за неща, за които не носиш никаква отговорност. Възможно е обаче да намираш за лесни някои други неща, отговорността за които пада върху теб самия. Допускам, че от дълго време вече не правиш упражнения по медитация. Не е ли така?

Десиньори се усмихна измъчено:

— Колко си наблюдателен, domine! От дълго време, казваш ти. Изминали са много, много години, откакто съм се отказал от магията на вглъбяването. Колко си загрижен за мен изведнъж! Отдавна, когато бях дошъл във Валдцел за ваканционен курс и тук към мен бяха проявени толкова много презрение и вежливост, когато на желанието ми за другарство бе отвърнато с един тъй изискан отказ, аз се прибрах с решението завинаги да сложа край на касталийското в себе си. Оттогава се отказах от играта на стъклени перли, престанах да се занимавам с медитация, дори и музиката за дълго време избягвах. В замяна намерих нови другари, които ме научиха на светски удоволствия. Пиехме и ходехме с жени, опитвахме едно след друго всички възможни упойващи средства, плюехме и осмивахме всичко благоприлично, достойно за уважение, всички идеали. В такава крайност естествено не можеше дълго да се издържи, но все пак достатъчно продължително, за да бъде напълно разядено и свалено от мене и последното лустро на Касталия. И когато години по-късно случайно видях, че твърде бурно съм се отдал на тези неща и че би ми била много потребна известна техника в медитацията, вече се чувствах твърде горд, за да почна отново.

— Горд ли? — попита Кнехт.

— Да, твърде горд. Междувременно аз се бях потопил в света и бях станал светски човек. Не исках да бъда нищо друго освен един от тях, не исках никакъв друг живот освен техния, тяхното страстно, наивно, ужасно, неотменно люшкане между щастие и страх, презирах възможността чрез вашите средства да си създам известно облекчение и да заема някакво предпочитано място.

Магистърът го погледна остро.

— И ти си издържал в продължение на много години? Не си ли използвал други средства, за да приключиш с това?

— О, да — призна Плинио. — Правих го, правя го и днес. Настъпват времена, когато отново пия и обикновено, за да мога да заспя, се нуждая от всякакви упойващи средства.

Кнехт, сякаш изведнъж уморен, затвори за секунда очи, после отново непоколебимо задържа поглед върху приятеля си. Мълчаливо го гледаше в лицето, за пръв път изпитателно и сериозно, постепенно обаче все по-кротко, по-приветливо и по-весело.“

Десиньори описва, че дотогава никога не бил срещал човешки взор, който едновременно да бъде толкова пронизващ и толкова мил, невинен и осъждащ, така сияйно приятелски и така всезнаещ. Той признава, че този поглед отначало го объркал и раздразнил, после успокоил и постепенно го покорил с леко насилие. Но все пак се помъчил да се отбранява.

„— Ти казваш — забеляза той, — че знаеш средства, с които да ме направиш по-щастлив и по-весел. Но не питаш дали аз действително жадувам за такива.

— Е — усмихна се Йозеф Кнехт, — ако можем да направим човека по-щастлив и по-весел, трябва да го направим във всеки случай, независимо дали ни моли, или не. А как може да не търсиш и да не жадуваш за това? Нали затуй си тук, нали затуй седим отново един срещу друг, за какво иначе си се върнал при нас? Ти мразиш Касталия, презираш я, ти толкова се гордееш със светския си дух и своята натъженост, че не би се заел с малко разум и вглъбяване да облекчиш положението си, и все пак един таен и неукротим копнеж по нас и нашата веселост те е водил и привличал през всичките години, докато се завърнеш и пожелаеш още веднъж да рискуваш тук. И аз ти казвам, този път си дошъл навреме, в момент, в който и аз жадувам за призив от вашия свят, за една отваряща се врата. Но за това следващия път! Приятелю, ти ми довери някои неща, благодаря ти, и ще видиш, че и аз също имам какво да изповядам. Късно е, утре заминаваш в зори, а и мен пак ме чака работен ден, скоро трябва да си легнем. Но подари ми само четвърт час още, моля те.

Той се изправи, отиде до прозореца, погледна нагоре, където между плуващите облаци в нощното небе се виждаха дълбоко ясни ивици, осеяни със звезди. И тъй като домакинът не се обърна веднага, стана и гостът и се приближи към него до прозореца. Магистърът стоеше, загледан нагоре, и с ритмично дишане се наслаждаваше на леко прохладния въздух, на есенната нощ, Той посочи с ръка небето.

— Виж — каза Кнехт — облачния пейзаж с небесните ивици, на пръв поглед човек би помислил, че дълбочините са там, където е най-тъмно, ала веднага разбира, че тази тъмнина и мекост са само облаците и че вселената със своята глъбина започва едва от краищата и фиордите на облачните планини и води към безкрайното, където са звездите, тържествени и за нас, хората, висши символи на яснота и ред. Дълбочината на света и неговите тайни не са там, при облаците и мрака, дълбочината е в ясното и веселото. И ако мога да те помоля: преди да легнеш да спиш, погледай още малко към тези заливи и проливи с многото звезди и не отблъсквай мислите и мечтите, които ще те навестят.

Странно усещане трепна в сърцето на Плинио, неопределимо, болка или щастие. С подобни слова, така си спомни той, бе пристъпил някога, в невъобразимо далечно време, в красивата весела зора на ученическите си години във Валдцел, към първите упражнения по медитация.

— Позволи ми още една дума — отново с тих глас подхвана майсторът на играта на стъклени перли. Много искам да ти кажа още нещо за веселостта, за веселостта на звездите и духа и за нашия касталийски начин на веселост. Ти нямаш склонност към веселостта вероятно защото е трябвало да изминеш един път на тъга и сега доброто настроение и всяка ведрост ти изглеждат, особено нашите, касталийските, плоски и детински, също и страхливи, бягство от ужасите и бездните на действителността в един ясен, добре подреден свят само на канони и предписания, на чиста абстракция и изтънченост. Но, мили мой страдалецо, даже да има такова бягство и то да не е чуждо на плахите, страхливи касталийци, които играят с голи правила, нека приемем дори, че има много бягства, това не отнема нищо от стойността и блясъка на истинската веселост, веселостта на небето и духа. Онези от нас, които лесно се задоволяват и са привидно весели, се възправят срещу други хора и цели поколения, чиято веселост не е била игра и нещо повърхностно, а сериозна и дълбока. Познавах един от тях — беше нашият предишен магистър по музика, когото някога и ти сигурно си виждал от време на време във Валдцел; този човек през последните години на живота си притежаваше веселостта като добродетел в такава мяра, че тя се излъчваше от него, сякаш бе слънчева светлина, и като доброжелателство, жизнерадост, като добро настроение, доверие и упование тя преминаваше във всички и не преставаше да струи от всеки, който сериозно възприемаше нейния блясък и у когото проникваше. И аз бях озарен от тази светлина, и с мен той раздели мъничко от своята ведрост и сърдечен блясък, а също и с нашия Феромонте и неколцина други. Да се достигне тази веселост, е за мене и за много други още най-висшата и най-благородната от всички цели. Ти ще я откриеш и при някои отци от ръководството на ордена. Тази веселост не е суета, нито самолюбие, тя е върховно познание и любов, утвърждаване на цялата действителност, бдение на ръба на всички бездни и глъбини, тя е добродетел на светците и на рицарите, тя е неразрушима и с възрастта и приближаването на смъртта става по-силна. Тя е в тайната на красивото и истинската субстанция на всяко изкуство. Поетът, който слави прекрасното и ужасното в живота с ритъма на своя стих, музикантът, в чиято творба те звучат като чисто настояще, е светлоносец, умножител на радостта и ведростта на земята, и когато първо ни води през сълзи и болезнено напрежение. Може би поетът, чиито стихове ни очароват, е тъжен самотник, а музикантът — печален мечтател, но и тогава творбата му носи частица от веселостта на боговете и звездите. Това, което той ни дарява, вече не е неговата мрачност, неговото страдание или боязън — то е капка чиста светлина, вечна веселост. И когато цели народи и езици се мъчат да проникнат до глъбините на света, последното и най-висшето, до което могат да стигнат в своите митологии, космогонии, религии, е тази веселост. Ти си спомняш за старите индуси — нашият учител във Валдцел веднъж ни бе разказал чудесно за това, — един народ на страданието, на размисъла и покаянието, на аскетизма; но последното голямо откритие на неговия дух било светло и ведро, с весела усмивка са победителите на света, също и Буда, весели са образите в техните шеметно дълбоки митове. Светът, както го изобразяват тези митове, в началото си почва божествено, блажено, сияйно, пролетно красив като златен век, но веднага заболява и все повече и повече отпада, огрубява, гине в мизерия и в края на четири все по-дълбоко потъващи световни епохи съзрява да бъде стъпкан и унищожаван от смеещия се и танцуващ Шива, ала не се свършва с това. Той започва отново с усмивката на унесения в сън Вишну, който с танцуващи ръце създава нов, млад, красив и сияещ свят. Чудно е: този народ, способен на страдание, както никой друг, с ужас и срам гледал страховитата игра на световната история, вечно кръжащото колело от жажда и страдание, той прозрял и разбрал крехкостта на сътвореното, алчността и сатанинското в хората и едновременно своя дълбок копнеж към чистота и хармония и намерил тази чудесна притча за цялата красота и трагичност на творението и за епохите на света, за неговия упадък, за могъщия Шива, който танцува върху покварения свят и го превръща в развалини, за усмихващия се Вишну, който лежи в дрямка и от златните си божествени сънища като на игра създава един нов свят.

Това, което се отнася до нашата касталийска веселост, трябва да е само късна и лека разновидност на тази голяма митология, но то изобщо е естествено. Ученият свят невинаги и не навсякъде е весел, макар че би могъл да бъде. При нас култът към истината е тясно свързан с култа към красотата и възпитанието на душата чрез медитация, затова веселостта никога не може да изчезне напълно. Нашата игра на стъклени перли обаче обединява три принципа: наука, преклонение пред красотата и медитация, и затова истинският играч на стъклени перли трябва да бъде проникнат от веселост, както един зрял плод от сладкия си сок, той трябва преди всичко да има в себе си веселостта на музиката, която не е нищо друго освен смелост, освен един весел и придружен от усмивка ход и танц през ужасите и пламъците на света, празнично пренасяне на жертва. Този вид веселост се стремях да постигна, откакто още ученик и студент едва-едва, като в предусет почнах да я разбирам и никога няма да се откажа от нея, да я изоставя, не и в нещастие и мъка.

А сега да идем да спим, утре ти заминаваш рано. Върни се скоро, разкажи ми повече за себе си, ще ти разкажа и аз и ти ще узнаеш, че и във Валдцел, и в живота на един магистър има проблематичност, разочарование, дори отчаяние и демонизъм. Сега обаче преди съня трябва да послушаш музика. Преди да си легнеш — един поглед към звездното небе и ухо, в което ехти музика — това е по-хубаво от всички твои приспивателни средства.

Кнехт седна и внимателно засвири съвсем леко един пасаж от онази соната на Пърсел, любимото произведение на отец Якобус. Тоновете се ронеха в тишината като капки златна светлина, така тихо, че между тях се чуваше песента на стария неспирен водоскок в двора. Кротко и строго, пестеливо и омайно звуците се срещаха и пресичаха, прелестна музика, смела, весела, сякаш крачеше по своите вътрешни кръгове, през небитието на времето и тленността и за малко, докато не заглъхнеше, превръщаше залата и нощния час в далечни и вселенски простори, а когато Йозеф Кнехт се сбогува със своя гост, лицето му беше променено, просветнало и едновременно в очите му имаше сълзи.“

Приготовления

На Кнехт се удаде да разчупи леда и между него и Десиньори започна едно по-оживено и освежаващо за двамата общуване. Плинио, този човек, който от дълги години живееше в примирение и меланхолия, трябваше да даде право на приятеля си: всъщност копнежът по изцеление и ведрост, по касталийската веселост, го беше привлякъл отново към педагогическата провинция. Сега той идваше по-често и без комисията и служебни дела, а Тегулариус го наблюдаваше с ревниво недоверие и скоро магистърът Кнехт узна за него и живота му всичко, което му бе потребно. Животът на Десиньори не беше толкова изключителен и сложен, както Кнехт предполагаше при първите разкрития. През младостта си Плинио беше изстрадал вече познатото разочарование и обезсърчаването на своята ентусиазирана и жадна за дела натура, сам не бе могъл да стане посредник и помирител на света и Касталия, а един самотен и мрачен особняк, не бе успял да свърже светското и касталийското в своя произход и характер. Ала той не беше просто крушенец и в поражението, и в отказа въпреки всичко запазваше собственото си лице и оставаше с особена съдба. Изглеждаше, че възпитанието, придобито в Касталия, у него изобщо не се утвърждава, най-малкото отначало не води към нищо освен към конфликти и разочарования и към едно дълбоко, трудно поносимо за такава натура откъсване и усамотяване. И сякаш изведнъж попаднал на този осеян с тръни път на уединение и неприспособимост, Плинио сам правеше всичко, за да се обособи и увеличи трудностите си. Преди всичко още като студент влезе в непримиримо противоречие със своето семейство, с баща си главно. Старият, макар да не се числеше към същинските политически водачи, все пак, подобно на всички Десиньори, през целия си живот поддържаше консервативна, вярна на правителството политика и партия, враг на всички нововъведения, противник на всички претенции на онеправданите, потиснатите за права и участие, недоверчив към хората без име и ранг, верен и готов на жертва за стария ред, за всичко, което му се виждаше законно и свято. Така той, без да изпитва потребност от религия, бе приятел на църквата и се противопостави, макар че не му липсваше чувство на справедливост, доброжелателство и готовност за добри дела, упорито и принципно срещу стремежите на арендаторите за подобряване на положението им. Оправдаваше суровостта си привидно логично, с програмата и лозунгите на своята партия, а в действителност го ръководеха естествено не убеждения и възгледи, а сляпата вярност към неговите другари по съсловие и традициите на рода му, както и показателните за характера му рицарство и рицарска чест и едно подчертано омаловажаване на всичко, което се представя за модерно, напредничаво, съответстващо на времето.

Този мъж разочароваше, дразнеше и ожесточаваше своя син Плинио за това, че той като студент се приближи и присъедини към една изключително опозиционна и модернистка партия. Тъкмо тогава беше създадено ляво младежко крило на старата буржоазно-либерална партия, водена от Верагут, публицист, депутат и оратор с голямо, ослепително въздействие, един темпераментен, понякога малко самовлюбен и развълнуван приятел на народа, свободолюбец, чието желание да спечели академичната младеж с публични доклади в университетските градчета не остана безуспешно, а между другите му въодушевени слушатели и привърженици попадна и младият Десиньори. Младежът, разочарован от университета, търсейки опора, заместител на загубилия за него смисъл морал на Касталия, жадуващ за някакъв нов идеализъм и програма, се въодушеви от докладите на Верагут, удивен от техния патос и нападателна смелост, от шеговитостта му и от обвинителната позиция на оратора, от неговата красива фигура и език, и се присъедини към една група студенти от кръга на слушателите на Верагут, които той спечели за своята партия и цели. Когато бащата на Плинио узна това, незабавно замина при своя син, силно разгневен го руга за пръв път в живота му, обсипа го с обвинения за заговорничество, за измяна на баща, семейство и традиции на рода и даде недвусмислената заповед веднага да поправи грешката си, да скъса връзката с Верагут и неговата партия. Но това в никакъв случай не бе правилният път да се окаже въздействие върху младежа, комуто се струваше, че неговата позиция прераства в някакво мъченичество. Плинио твърдо издържа бурята и обясни на своя баща, че не е прекарал десет години в елитните училища и няколко години в университета, за да се откаже от собствени възгледи и преценки и да се остави шепа самолюбиви барони да му предпишат своите схващания за държавата, икономиката и справедливостта. В случая му помогна школата на Верагут, защото по примера на големите трибуни той никога не застъпваше собствени и съсловни интереси и в света не се стремеше към нищо друго освен към чистата, абсолютната справедливост и човечност. Старият Десиньори избухна в горчив смях и покани своя син първо да завърши следването си, преди да се меси в мъжки работи и да си въобразява, че разбира повече за човешкия живот и справедливостта, отколкото цяла редица достопочтени поколения от неговия благороден род, похабена издънка на който е и той, но го напада в гръб със своето предателство.

Двамата се уморяваха в спорове, огорчаваха и обиждаха с всяка дума все повече, докато старият, сякаш внезапно видял в огледало собственото си разкривено от гняв лице, млъкна в студен срам и мълчешком си тръгна. Оттогава за Плинио никога не се възвърна старото, невинно доверчиво отношение към бащината къща, защото той не само беше верен на своята група и нейния новолиберализъм, и дори още незавършил следването си, стана непосредствен ученик, помощник и сътрудник на Верагут, а няколко години по-късно и негов зет. И ако равновесието в душата на Десиньори беше нарушено и животът му бе пронизан от разяждащи съмнения поради възпитанието в елитното училище или пък поради трудностите на повторното привикване към света и родината, то тези нови отношения с бащата го поставиха в съвсем деликатно, застрашително и тежко положение. Той несъмнено спечели нещо ценно, един вид вяра, политически убеждения и партийна принадлежност, които отговаряха на младежката му потребност от справедливост и напредничавост, а в лицето на Верагут — учител, водач и по-стар приятел, когото отначало обичаше и му се удивляваше безкритично, а после ценеше, без да изглежда, че той се нуждае или държи на това; така Плинио спечели още една насока, цел, работа и задача на живота си. Това не беше малко, но трябваше да се плати скъпо. Макар младият мъж да се примиряваше със загубата на естественото си, падащо му се по наследство положение в бащината къща и сред другарите по съсловие, макар да умееше да понася с някаква фанатична радост на мъченик враждата и отритването от страна на една привилегирована каста, все пак оставаше нещо, което никога не можа да преодолее напълно — най-вече глождещото го чувство, че бе причинил болка на своята многообична майка, като я бе тласнал в едно крайно неприятно и мъчително положение между себе си и баща си и вероятно с това й бе скъсил живота. Тя почина наскоро след неговата женитба, подир нейната смърт Плинио почти не се мярна в дома на своя баща, а когато и той почина, продаде къщата, старото семейно гнездо.

Има натури, които са в състояние да привикнат с едно положение в живота, с длъжност, брак, професия, платени с жертва и именно заради тази жертва така да ги обичат, че те да ги задоволяват и да бъдат тяхно щастие. При Десиньори беше другояче. Той наистина остана верен на своята партия и на нейния водач, на политическата й линия и дейност, на брака си, на своя идеализъм, само че и с годините за него всичко продължаваше да е така проблематично, както беше и цялата му същност. Успокои се политическият и светогледният ентусиазъм на младостта, с времето борбите да се наложи го ощастливяваха все по-малко, както страданието и жертвата, произтекли от упорство; натрупваха се опит и отрезвяване в професионалния живот; накрая взе да се съмнява дали действително усетът за истината и справедливостта го бе направил привърженик на Верагут, дали за това не бе съдействало неговото ораторство, представянето за народен трибун, привлекателността и умението му при публичните речи и дали не бяха съдействали още поне наполовина тембърът на гласа и чудесната му мъжествена усмивка, а също мъдростта и красотата на неговата дъщеря. Ставаше все по-съмнително и по-съмнително дали старият Десиньори със своята вярност към собственото съсловие и със суровостта си срещу арендаторите наистина бе заемал неблагородно становище. Съмнително беше също дали изобщо има добро и зло, правда и неправда, дали И в края на краищата гласът на собствената съвест не е единственият пълновластен съдия и ако е така, то значи той, Плинио, не е прав, тъй като не живее в щастие, спокойствие и съгласие, в доверие и сигурност, а в неувереност, съмнения и с нечиста съвест. Неговият брак наистина не бе нещастен и несполучлив в грубия смисъл, но все пак пълен с обтегнатост, усложнения и противоречия, може би беше най-доброто, което Плинио имаше, но онова спокойствие, щастие, онази невинност и чиста съвест, които така много му липсваха, той нямаше. Бракът му изискваше голяма съобразителност и самообладание, струваше му много усилия, и хубавият, с усет към красотата малък син Тито, много отрано стана повод за борба и дипломация, за ревност и усилия да бъде спечелен, докато постепенно това дете, обичано прекалено силно и от двамата родители и разглезвано, все повече и повече се сближи с майката и беше неин привърженик. Това бяха последните и както изглежда, най-горчиво почувстваните оскърбление и загуба в живота на Десиньори. Те не бяха го сломили, той ги бе превъзмогнал, намерил и утвърдил свой начин на държане, държане достойно, тежко и тъжно.

Докато Кнехт постепенно узна всичко това от своя приятел при няколко посещения и срещи и в замяна сподели с него много за собствения си опит и проблеми, той не допусна никога Плинио да изпадне в положението на човек, който се изповядва и с промяната на часа и настроението стига до мисълта да съжали и пожелае да върне думите си назад, а спечели и укрепи доверието му чрез собствената си откровеност и преданост. Постепенно животът на Йозеф се разкри пред неговия приятел, един наглед прост, праволинеен, образцово подреден живот сред ясно изградена йерархическа структура, една орбита от успехи и признания, и въпреки това по-скоро суров, богат на жертви и твърде самотен живот и ако в него много неща не бяха съвсем понятни за човека „отвън“, то все пак в главните потоци и основните настроения той вникваше и в нищо друго не умееше да разбира Кнехт по-добре и да му съчувства, отколкото в копнежа да се посвети на млади хора, на невръстни, още необучени ученици, в копнежа за дейност, скромна и без блясък, и без вечната принуда за представителност, за дейността например на учител по латински или музика в някакво начално училище. И беше съвсем в стила на изцелително артистичните и възпитателните методи на Кнехт, че спечели този пациент не само с голямата си откровеност, но и с внушението, че може да му помогне и служи и с това го подтикна действително да го направи. В действителност и Десиньори можеше да бъде донейде полезен на магистъра най-малкото по главния въпрос, а още повече за задоволяване на любопитството и жаждата за знания, отнасящ се до хилядите подробности на светския живот.

Защо Кнехт поемаше върху себе си нелеката задача да научи своя меланхоличен приятел от младини отново да се усмихва и смее и дали при това изобщо играеше роля съображението, че той ще му бъде полезен с насрещна услуга, не се знае. И Десиньори, който най-вече следваше да го знае, не вярваше в това. По-късно той разказа:

„Когато се опитвам да си изясня как приятелят ми Кнехт започна да въздейства върху един толкова примирен и затворен в себе си човек като мене, виждам все по-открито, че това почива в по-голямата си част на едно вълшебство и трябва да кажа, дори на дяволия. Той беше много по-голям дявол, отколкото неговите хора подозираха, гореше от желание за игра, за шега, бе пълен с хитрост, изпитваше радост от чародейството, от преобразяването и от ненадейното потъване и изникване. Мисля, че още в момента на първата ми поява в касталийските учреждения той реши да ме улови и ми повлияе по свой начин, а това значеше да ме разбуди и приведе в по-добра форма, Най-малкото, още от първия час се стараеше да ме спечели. Защо го правеше, защо се нагърбваше и с мене, не мога да кажа. Вярвам, че хора от неговия тип вършат повечето неща несъзнателно, като че ли рефлекторно, чувстват се изправени пред една задача, доловили насочен към тях вик за помощ и му се поддават без размисъл. Той ме намери недоверчив и плах, но в никакъв случай не готов да падна в обятията му или дори да моля за помощ; намери някога толкова искрения и разговорлив приятел разочарован и затворен и тъкмо тази пречка, тази немалка трудност, изглежда, го привлече сега. Не се отказа, колкото и аз да бях уязвим, и постигна това, което желаеше. И между другото си послужи с прийома да представи отношенията ни един към друг като взаимни, сякаш неговата сила съответстваше на моята, неговата стойност — на моята, като че ли на личната ми нужда от подкрепа отговаряше такава и у него. Още при първия ни по-дълъг разговор той ми намекна, че очаквал нещо като моята поява, даже копнеел за това, и тогава постепенно ме посвети в плана си да се откаже от длъжността и да напусне провинцията и винаги даваше да се разбере колко много разчита на моя съвет, на моята подкрепа и дискретност, тъй като освен мене във външния свят той няма никакъв приятел и никакъв опит. Признавам, че слушах това с удоволствие и че то допринесе не по-малко той да спечели пълното ми доверие и така да се каже, да се оставя в неговите ръце, вярвах му напълно. Но по-късно, с течение на времето, когато отново ми се видя съвсем съмнително и невероятно, никак не можех да кажа дали действително и доколко Кнехт очаква нещо от мене, а също дали начинът му да ме привлече бе невинен или дипломатически, наивен или коварен, откровен или престорен и артистичен. Той ме превъзхождаше далеч и бе ми направил много добро, за да дръзна изобщо за подобни проучвания. Във всеки случай днес си въобразявам, че положението му приличаше на моето и че магистърът разчиташе на моята симпатия и готовност да му услужа, също като аз на неговата, че това беше просто любезност, едно печелещо и приятно внушение, в което ме бе впримчил; само не зная докъде играта му с мене беше съзнателна, обмислена и желана и докъде въпреки всичко — естествена. Защото магистър Йозеф беше голям актьор: от една страна, той можеше толкова малко да се съпротивява на порива да възпитава, влияе, изцелява, помага и разгръща сили, че му беше почти безразлично какви средства употребява, от друга страна, беше невъзможно да се извърши й най-малкото без пълна всеотдайност. Сигурно е обаче едно, че тогава той се отнасяше към мене като приятел, голям лекар и водач, че вече не ме остави и накрая ме бе излекувал и пробудил дотолкова, доколкото изобщо беше възможно. То беше забележително и напълно му отговаряше: създавайки впечатлението, че уж приема моята помощ за напускането на длъжността си и слуша спокойно, дори с одобрение, моите често груби и наивни критики, нещо повече, съмнения и ругателства срещу Касталия, докато сам се бореше да се освободи от нея, всъщност наистина той ме беше примамил и повел назад към Касталия, отново ме върна към медитацията, бе ме възпитавал и преобразил чрез касталийската музика и задълбочаване, касталийска веселост и касталийска смелост и мене — който въпреки копнежа си към вашия свят не бях касталиец, имах нещо антикасталийско — Кнехт бе ме направил ваше подобие и моята нещастна любов към Касталия беше превърнал в щастлива.“

Така се изразява Десиньори и явно има основание за удивление и благодарност. Може би не е толкова трудно с помощта на нашите утвърдили се отдавна методи момчета и юноши да бъдат възпитани в стила на живот на ордена, обаче да превъзпитаваш мъж, който вече наближава петдесетте, е, разбира се, тежка задача, дори и когато той проявява много добра воля. Не че Десиньори стана образец на касталиец, но на Кнехт се удаде напълно това, което си бе предначертал: да го освободи от упоритостта и страшното бреме на неговата тъга, и душата му, станала прекалено чувствителна, наплашена, отново да се приближи до хармония и веселост, една част от лошите му привички да се заменят с добри. Естествено майсторът на играта на стъклени перли не извърши сам многото дребни неща, потребни за това; той обвърза апарата и силите на Валдцел и ордена с почетния гост, за известно време дори му изпрати вкъщи майстор по медитация от Хирсланд, седалището на ръководството на ордена, за постоянен контрол при неговите упражнения. Но планът и ръководството оставаха в собствените му ръце.

През осмата година от работата си като магистър, Кнехт за пръв път прие тъй често повтаряната покана на своя приятел да го посети в неговия дом в столицата. С разрешение на ръководството на ордена, чийто председател Александер му бе близък, той използва един празничен ден за посещението, от което очакваше много и въпреки това отлагаше цяла година, донякъде защото преди всичко искаше да бъде уверен в своя приятел и донякъде явно от естествена плахост: нали това беше първата му крачка в оня свят, от който другарят му Плинио донесе своята неизменна тъга и в който за него имаше толкова важни тайни. Кнехт намери модерната къща, с която неговият приятел бе заменил стария градски дом на Десиньори, управлявана от една солидна, много умна и сдържана дама, дамата обаче — във властта на хубавото, дръзко и по-скоро невъзпитано синче, около чиято личност, изглежда, тук се въртеше всичко и което като че ли бе усвоило от майка си едно властническо, с чувство на превъзходство и малко обезсърчително поведение към бащата. Впрочем тук бяха хладни и недоверчиви срещу всичко касталийско, но майката и синът не можеха да устоят много дълго на магистъра, чиято длъжност за тях бездруго съдържаше нещо тайнствено, свещено и легендарно. Но все пак при първото посещение отношенията им бяха крайно сковани и принудени. Кнехт се държеше като наблюдател, мълчеше, изчаквайки, дамата го прие с хладна, официална вежливост, но с дълбока съпротива, така както се приема разквартируван вражески висш офицер; синът Тито ни най-малко не се стесняваше от това, навярно той достатъчно често е бивал наблюдател или забавляващ се свидетел на подобни положения и извличал полза от тях. Баща му, изглежда, много по-усърдно играеше ролята на господар в дома, отколкото бе наистина. Между него и жената господстваше тон на кротка, внимателна, някак плаха, сякаш ходеща на пръсти вежливост, към която тя се придържаше далеч по-леко и по-естествено, отколкото той. По отношение на сина бащата проявяваше старание за приятелство, което момчето, явно свикнало, ту приемаше така, че да го използва, ту отхвърляше дръзко. С една дума, в цялата къща се чувстваше едно мъчително, виновно съжителство, душно от потисканите пориви, изпълнено със страх от смущения и избухвания, винаги напрегнато, и стилът на държане и говор, както стилът на целия дом, беше прекалено изискан и нагласен, като че ли защитният вал срещу възможните нахлувания и нападки не бе могъл да се изгради достатъчно здрав, с дебели и сигурни стени. Кнехт си отбеляза още едно наблюдение: голяма част от възвърнатата веселост на Плинио отново бе изтрита от лицето му; той, който във Валдцел или в сградата на ръководството на ордена в Хирсланд изглеждаше, че е свалил бремето си и че се е освободил от тъгата, сега тук, в собствения си дом, стоеше отново в сянка и предизвикваше критика, както и състрадание. Къщата беше хубава и свидетелстваше за богатство и изтънченост, всяко помещение, обзаведено съобразно размерите му, издържано в приятно съчетание от два или три цвята, тук и там — скъпи художествени предмети, на които Кнехт с удоволствие спираше поглед; но всички тези носещи наслада на очите неща накрая му изглеждаха прекалено хубави, прекалено съвършени и обмислено добре подредени, без развой, без история, без обновление, и той долови, че и тази красота на помещенията и предметите имаше смисъла на заговор, на защитен жест и че тук стаи, картини, вази и цветя обграждат и придружават живот, който копнее за хармония и красота, без да може да я постигне другояче освен в грижите за една толкова хубаво съчетана обстановка.

Във времето подир това посещение, оставило у него не съвсем ведри впечатления, Кнехт изпрати на своя приятел учител по медитация. След като прекара един ден в необикновено тягостната и сякаш заредена атмосфера на тази къща, той стигна до някои прозрения, които съвсем не би желал, а и до други, които му липсваха, но ги търсеше заради приятеля си. И те не произтичаха само от това първо посещение, а и от многото по-късни, и водеха към разговори за възпитанието и за младия Тито, в които вземаше участие и неговата майка. Магистърът постепенно спечели доверието и симпатиите на тази умна и недоверчива жена. Когато веднъж полушеговито той каза, че е жалко, дето синчето не е изпратено навреме да се възпитава в Касталия, тя прие забележката сериозно като упрек и се защити: било крайно съмнително дали Тито наистина би намерил добър прием там, той действително е достатъчно надарен, но трудно му се влияе, а така да се намесва в живота на момчето против собствената му воля, тя никога не би си позволила, още повече, че точно същият опит някога се оказал напълно несполучлив при неговия баща. Освен това тя и нейният мъж дори не били помислили да се възползват за своя син от привилегията на старата фамилия Десиньори, тъй като те скъсали с бащата на Плинио и с всички традиции на стария род. И съвсем накрая добави, усмихвайки се болезнено, че при никакви обстоятелства не би могла да се раздели с детето си, защото освен него тя няма нищо, което да дава стойност на нейния живот. Върху тази по-скоро неволна, отколкото обмислена бележка Кнехт трябваше дълго да разсъждава. Следователно красивата къща, в която всичко бе толкова благородно, разкошно и чудесно съчетано, мъжът, политиката и партията му, наследството, оставено от някога обожавания баща, не бяха достатъчни, за да придадат смисъл и стойност на живота й, това можеше да направи само нейното дете. И тя предпочиташе да остави това дете да расте при толкова лошите и вредни условия, каквито бяха възникналите в дома и този брак, вместо за доброто му да се раздели с него. За една такава твърде умна, привидно тъй хладна интелигентна жена това бе удивително признание. На нея Кнехт не можеше да помогне по такъв непосредствен начин, по какъвто помогна на мъжа й, пък и не мислеше да опита. Но чрез редките си посещения и това, че Плинио бе под негово влияние, все пак в неестественото и чудато състояние на семейството се внасяше умереност и зоркост. За магистъра обаче, който с всяко ново посещение печелеше влияние и авторитет в дома на Десиньори, животът на тези светски хора, колкото по-добре го опознаваше, ставаше все по-богат на загадки. Но за посещенията му в столицата, за видяното и преживяното знаем твърде малко и се задоволяваме само със загатнатото тук.

Начело на ръководството на ордена в Хирсланд стоеше майстор, който досега не бе се сближил с Кнехт повече, отколкото изискваше служебната дейност. Наистина го виждаше само при онези разширени заседания на възпитателната колегия, които ставаха в Хирсланд, а и там той най-често изпълняваше повече официални и церемониални служебни действия, приемането и сбогуването с колегите, докато главната работа, ръководството на заседанията, се падаше на заместника. Досегашният управител, по времето на когото Кнехт прие длъжността, вече човек на почтена възраст, беше много уважаван от Magister Ludi, но никога не даде повод да се намали дистанцията помежду им, за него магистърът вече почти не беше човек, не личност, а витаеше във висините — първосвещеник, символ на достойнство и съсредоточеност, мълчалив връх и венец на колегията и цялата йерархия. Този достопочтен човек беше починал и на негово място орденът бе избрал нов ръководител — Александер. Александер бе тъкмо оня майстор по медитация, когото ръководството на ордена преди години, когато Йозеф Кнехт встъпваше в длъжност, изпрати да му помага и го подкрепя и оттогава магистърът се удивляваше на този образцов член на ордена, бе му благодарен и го обичаше, но и той през цялото време бе наблюдавал майстора на играта на стъклени перли и понеже тогава всекидневно му посвещаваше грижи и в известен смисъл беше негов изповедник, така бе проникнал в личността и държането му, че го обичаше. Приятелството им, латентно до момента, в който Александер стана колега на Кнехт и председател на колегията, бе осъзнато от двамата, тъй като сега се виждаха по-често, имаха обща работа и се сближиха. Разбира се, на приятелството им липсваше всекидневието, както липсваха и общите младежки преживявания, това беше една колегиална симпатия между високопоставени и нейните изяви се ограничаваха с малко повечко топлота при поздрав и сбогуване, с едно безупречно взаимно разбирателство или някакво минутно бъбрене в паузите между заседанията.

Макар да беше законно председателят на ръководството на ордена, наричан още майстор на ордена, да не се поставя по-високо от своите колеги магистрите, това все пак се пораждаше от традицията, според която той председателстваше заседанията на върховната колегия; и колкото по-склонен към съзерцателност и по-монашески ставаше орденът през последните десетилетия, толкова бе порасъл и авторитетът му, естествено само вътре в йерархията и провинцията, не навън. Във възпитателната колегия все повече и повече двамата — председателят на ордена и майсторът на играта на стъклени перли, се налагаха като истински застъпници и представители на касталийския дух; по отношение на прастарите, пренесени отпреди касталийско време дисциплини, като граматика, астрономия, математика или музика, всъщност медитативната дисциплина на духа и играта на стъклени перли бяха блага, присъщи само на Касталия. Така че не беше без значение, ако двамата сегашни представители и ръководители на тези два клона са в приятелски отношения, и за двамата това бе утвърждаване и извисяване на тяхното достойнство и прилив на топлота и доволство в живота, нов подтик за осъществяване на задачата им: всеки да представлява и въплъщава двете най-съкровени и свещени блага и сили на касталийския свят. И така за Кнехт това значеше една връзка повече, една уравновесяваща тежест в повече срещу надигащото се у него стремление за отказ от всичко и за пролом в друга, нова жизнена сфера.

И все пак това стремление продължаваше да се развива неудържимо. След като той сам го осъзна напълно, навярно през шестата или седмата година, откакто стана магистър, то се засили, прието от него, човека на „пробуждането“, без боязън в съзнателния му живот и мислене. И тъкмо от онова време — смятаме, че имаме основание да кажем: мисълта за наближаващото прощаване с длъжността и провинцията вече бе стаена в него, понякога по начина, по който затворникът вярва в освобождаването си, а понякога и така, както тежко болният знае за смъртта. В онази първа беседа със завърналия се другар от младини Плинио той за пръв път облече тази мисъл в думи, възможно е само за да спечели своя мълчалив и станал затворен приятел, да го накара да се открие, а може би и с това първо споделяне да покаже на друг своето ново „пробуждане“ и своята нова нагласа на човек, който ще запази тайната му, или то е първото обръщане навън, първият тласък към осъществяване. В по-нататъшните разговори с Десиньори желанието на Кнехт нявга да промени сегашния си начин на съществуване и да дръзне за „скок“ в един нов живот вземаше характера на решение. Междувременно той възстанови приятелството си с Плинио, който сега не само му се удивляваше, но и изпитваше благодарността на оздравелия и излекувания, грижливо поддържаше това приятелство, чрез което имаше мост към външния свят и неговия обременен със загадки живот.

Не бива да ни учудва това, че магистърът много по-късно позволи на приятеля си Тегулариус да хвърли поглед към тайната и плана му за бягство. С каквото и благоразположение и покровителство да изграждаше всяко от приятелствата си, пак умееше толкова самостоятелно и дипломатично да ги насочва и обхваща с поглед. С повторното влизане на Плинио в живота на магистъра за Фриц на сцената се явяваше съперник, един нов приятел, но познат от младини, който претендираше за вниманието и сърцето на Кнехт и който едва ли бе учуден от това, че Тегулариус най-напред реагира с буйна ревност; за известно време, докато Десиньори трябваше да бъде напълно спечелен и правилно насочен, за магистъра сърдитата сдържаност на Тегулариус беше добре дошла. С времето, разбира се, ставаше по-важно едно друго съображение. Как желанието му да се измъкне кротко от Валдцел и магистърската длъжност да се направи достъпно и лесно разбираемо за характер като Тегулариус? Щом някога Кнехт напуснеше Валдцел, то той завинаги щеше да бъде загубен за този приятел; а да го вземе със себе си по тесния и опасен път, който се откриваше пред него, не би могло и да се мисли, дори ако Тегулариус, противно на всички очаквания, прояви желание и дързост за това. Преди да го посвети в своите намерения, Кнехт изчакваше, размишляваше, колебаеше се много дълго. Накрая той все пак го направи, когато отдавна бе взел твърдо решение за бягство. Би било съвсем в разрез с природата му да държи приятеля си до последния момент в неведение и, така да се каже, да изковава планове зад гърба му и да подготвя стъпки, чиито последици биха го засегнали. Доколкото бе възможно, той искаше Тегулариус, също както и Плинио, не само да бъде посветен, но и действителен или поне въображаем помощник и съучастник, тъй като активността помага всяко положение да се възприеме по-лесно.

Мислите на Кнехт за падението, заплашващо касталийския дух, естествено приятелят му отдавна знаеше, доколкото той бе пожелавал да ги сподели с него, а другият — готов да ги възприеме. Те бяха повод за магистъра и когато реши да се открие пред Тегулариус. Противно на очакването му и за голямо облекчение Фриц прие споделеното доверчиво, без трагизъм, нещо повече, изглеждаше, че представата магистърът да захвърли своята длъжност пред колегията, да изтупа краката си от прахта на Касталия и избере живот по свой вкус приятно го вълнуваше, дори забавляваше. Като самотник и враг на всякакво нормиране, Тегулариус винаги беше на страната на отделния човек срещу колегията; винаги — готов по остроумен начин да се бори, дразни и надхитрява официалната власт. С това на Кнехт бе посочен път и отдъхвайки си, с една вътрешна усмивка той веднага обърна внимание и на реакцията на приятеля си. Не разколеба схващането му, че се отнася за един вид атака срещу колегията и чиновническата педантичност и че при това му отрежда ролята на съучастник, сътрудник и съзаклятник. Трябваше да бъде изготвена молба на магистъра до колегията, едно изложение и разяснение на всички причини, които го бяха накарали да вземе решението за отказ от длъжността и подготовката и оформянето на тази молба следваше да бъде задача главно на Тегулариус. Преди всичко бе необходимо той да усвои историческите възгледи на Кнехт за възникването, разрастването и сегашното състояние на Касталия, тогава да събере исторически материал, с който да подкрепи желанията и предложенията на Кнехт. Че с това той трябваше да навлезе в една област, която досега избягваше и презираше — заниманието с история, — изглежда, не му пречеше и Кнехт побърза да му даде необходимите указания. Така Тегулариус се задълбочи със старанието и упоритостта, които умееше да проявява при отделни странични начинания в своята нова задача. На него, упорития индивидуалист, тези изследвания даваха едно странно мрачно задоволство, с което беше в състояние да докаже на бонзите и членовете на йерархията техните недостатъци и проблематичност или поне да ги подразни.

Кнехт споделяше това задоволство толкова малко, колкото и вярваше в успеха от старанията на своя приятел. Той бе решил да се избави от оковите на сегашното си положение и да се освободи за задачите, които чувстваше, че го чакат, но му беше ясно, че нито ще се пребори с колегията с разумни доводи, нито ще може да възложи на Тегулариус макар и малка част от това, което трябваше да свърши тук. За него бе благоприятно, че докато още живееше близо до него, той бе зает и вниманието му отклонено за известно време. При последното посещение на Плинио Десиньори, след като разказа за това, той добави:

— Приятелят ми Тегулариус сега се занимава и по този начин е обезщетен за това, което смята, че е загубил чрез твоето завръщане. Ревността му почти преминава и работата му в подкрепа на моето намерение и срещу колегите ми му се отразява добре, той е почти щастлив. Но, Плинио, не вярвай, че очаквам кой знае какво от неговата акция, освен добрините, които тя прави нему. Че нашата върховна колегия ще даде ход на запланираната молба, е съвсем невероятно, дори невъзможно, най-многото тя да ми отговори с едно кротко неодобрително напомняне. Това, което се възправя между моите намерения и тяхното осъществяване, е самият основен закон на нашата йерархия и на мен съвсем не би ми харесвала колегия, която би освободила своя майстор на играта на стъклени перли въз основа на една колкото и убедително обоснована молба и би му разрешила дейност извън Касталия. Освен това съществува и майстор Александер от ръководството на ордена, човек, когото нищо не може да превие. Не, тази борба ще трябва да изведа сам. Но нека Тегулариус поупражни своето остроумие! По този път загубваме само малко време, а то и бездруго ми е потребно, за да мога да оставя тук всичко в пълен ред и оттеглянето ми да не нанася щети на Валдцел. Но междувременно ти трябва да ме подслониш и ми създадеш възможност за работа, пък било и най-скромна, в краен случай бих се задоволил с мястото на учител по музика, то трябва да бъде само начало, един трамплин.

Десиньори мислеше, че нещо такова ще се намери, стига да дойде моментът, а неговата къща по всяко време бе отворена за приятеля му. Но Кнехт не беше доволен от това.

— Не — каза той, — не бих искал да бъда третиран като гост, трябва да имам работа. А свръхвсичко един престой в твоя дом, който е толкова хубав, ако трае по-дълго от няколко дни, само ще увеличи напрежението и трудностите там. Имам голямо доверие в тебе, а и твоята жена любезно свикна с моите посещения, но всичко това мигом би придобило друго лице, ако аз вече не съм посетителят, не съм гостът и Magister Ludi, а един беглец и гост за дълго.

— Ти се отнасяш към всичко прекалено строго — каза Плинио. — Ако се освободиш и преместиш да живееш в столицата, много бързо ще получиш достойно за тебе назначение, най-малкото като професор в някой университет, с положителност можеш да разчиташ на това. Но такива неща изискват време, ти, разбира се, го знаеш и аз естествено мога да предприема нещо за тебе едва когато се освободиш от тука.

— Естествено — каза майсторът, — дотогава решението ми трябва да остане в тайна. Не мога да се поставя на разположение на вашите власти, преди да съм осведомил моите и да имам решението им, това е естествено. Но и после на първо време няма да търся официално назначение. Моите потребности са малки, по-малки, отколкото ти вероятно можеш да си представиш. Нуждая се от една стаичка и насъщния хляб, преди всичко обаче от работа и задача като учител и възпитател, от един или няколко ученици и възпитаници, с които да живея и на които да влияя; за университет аз мисля най-малко, също така с голямо удоволствие, не, далеч по-приятно би ми било да бъда домашен учител на някое момче, или нещо подобно. Всичко, което търся и което ми е потребно, е една проста, естествена задача, един човек, комуто да съм нужен. Назначаването в университет поначало би ме включило отново в структурата на един традиционен, осветен и механизиран апарат от длъжности, а това, за което аз жадувам, е тъкмо обратното.

Но сега Десиньори колебливо почна да излага една молба, която от доста време носеше в себе си.

— Искам да ти направя едно предложение — каза той — и те моля поне да го изслушаш и оцениш благосклонно. Може би ще го приемеш, с това също ще ми направиш услуга. От оня първи ден, когато дойдох тук на гости, ти в много отношения ми помагаше. Ти опозна моя живот и моя дом и разбираш как стоят нещата. Не вървят добре, но сега малко по-добре, отколкото преди години. Най-тежкото е отношението между мене и моя син. Той е разглезен и нескромен, в нашата къща си е извоювал положението на привилегирован и закрилян, беше наведен на идеята за това и улеснен да го постигне в годините, когато, още дете, и майка му, и аз се стремяхме да го спечелим. Тогава той реши да бъде на страната на майка си, а на мен постепенно ми се изплъзнаха от ръцете всички действени възпитателни средства. Понасях това така, както и целия мой несретен живот. Примирих се. Но сега, когато с твоя помощ отново до известна степен съм здрав, надеждата ми се съживи. Ти виждаш какво искам; очаквам твърде много от това, ако Тито — той бездруго среща трудности в своето училище — има за известно време учител и възпитател, който да се заеме с него. Зная, че това е егоистична молба, но не зная дали задачата би те привлякла. Ала ти ме окуражи да изкажа предложението си.

Кнехт се усмихна и му протегна ръка:

— Благодаря ти, Плинио. Никое предложение не би могло да бъде по-добре дошло за мене. Само че още липсва съгласието на твоята жена. И по-нататък вие двамата би трябвало да се решите за начало да оставите вашия син изцяло на мене. За да имам влияние върху него, следва да бъде изключено всекидневното въздействие на родителския дом. Ти трябва да говориш с жена си и да я склониш да приеме това условие. Подхвани внимателно, не избързвай.

— А ти вярваш ли — попита Десиньори, — че ще можеш да постигнеш нещо с Тито?

— Защо не? Той има добра основа и дарби от двамата родители, липсва само съзвучието на тези сили. Да се събуди у него потребност за такова съзвучие, да се укрепи и накрая той да го осъзнае, ще бъде задачата, която поемам на драго сърце.

Така Йозеф Кнехт съумя да обвърже и двамата си приятели, всеки по съвсем различен начин, със своята работа. Докато в столицата Десиньори излагаше нови планове на жена си и се опитваше да й ги представи като приемливи, Тегулариус седеше във Валдцел в една работна стая на библиотеката и по указанията на Кнехт трупаше материал за замисленото послание. Магистърът го увлече здравата с четивото, което му предложи; Фриц Тегулариус, който страшно презираше историята, сега упорито се залови и се влюби в историята на военната епоха. Всякога сериозен труженик в игрите, той събираше с все по-силно желание симптоматични анекдоти от онази епоха, от суровото правреме на ордена и натрупа толкова много, че неговият приятел, когато му ги предложи след няколко месеца, можа да остави едва една десета.

По това време Кнехт много пъти посещаваше столицата. Госпожа Десиньори почна да изпитва все по-голямо доверие към него, защото, както обикновено става, здравият, хармоничният човек лесно намира път към трудния и утежнения и тя скоро бе спечелена за плана на своя мъж. От Тито знаем, че при едно от тези посещения малко дръзко заявил на магистъра, че не желае да бъде заговаряй на „ти“, тъй като на него всички, и учителите от училището, му говорели на „ви“. Кнехт благодарил, с голяма вежливост се извинил и му разказал, че в неговата провинция учителите говорят на „ти“ на всички ученици и студенти, дори и когато отдавна са пораснали. А след обяда той помолил момчето да излезе заедно с него и му покаже нещо от града. При тази разходка Тито го повел по една внушителна улица на стария град, където в почти непрекъсната редица се издигат столетни къщи на благородни, богати патрициански фамилии. Пред една от тези солидни високи къщи с тясна фасада Тито се спрял, посочил герба над портала и поставил въпроса:

— Познавате ли това? — и тъй като Кнехт отрекъл, той казал: — Това е гербът на Десиньори и старата ни родова къща, която е принадлежала на семейството триста години. Сега обаче живеем в нашата безлична стереотипна къща само защото моят баща след смъртта на дядо ми имал хрумването да продаде тази красива достойна фамилна къща и да си построи модерна, която впрочем сега вече не е чак толкова съвременна. Можете ли да разберете нещо такова?

— Мъчно ли ви е за старата къща? — попитал Кнехт приятелски и когато Тито страстно потвърдил, повторил въпроса: — Можете ли да разберете нещо такова? Човек може всичко да схване и разбере, когато то се разясни. Една стара къща е нещо хубаво и ако новата седеше редом с нея и той можеше да избира, положително би запазил старата. Да, старите къщи са красиви и внушителни, понякога тъй красиви, както тази тука. Но сам да построиш къща, е също така хубаво и когато един старателен, честолюбив млад мъж се изправи пред избора дали примирен да се настани удобно в едно готово гнездо, или да си построи съвсем ново, трябва да разберем, че неговият избор ще падне върху новия строеж. Така както познавам баща ви, а аз го познавах още когато беше на вашата възраст и бе страстен смелчага, зная, че продажбата и загубата на къщата никому не е причинила по-голяма болка, отколкото нему. Той бе в тежък конфликт със своя баща и семейство и както изглежда, възпитанието му при нас в Касталия не бе съвсем правилно за него, най-малкото то не можа да го предпази от някои ревностно прибързани неща. Едно от тях явно е продажбата на къщата. С това той удари в лицето и поиска да обяви война на семейната традиция, на баща си, на цялото минало и всичката зависимост, поне желанието, струва ми се, е съвсем разбираемо. Но човекът е чуден, затова и друга една мисъл не ми се вижда съвсем невероятна — мисълта, че продавачът на старата къща с тази продажба е искал да причини болка не само на рода, но и на себе си. Семейството го беше разочаровало, то го бе изпратило в нашите елитни училища и оставило да бъде възпитаван там по нашия маниер, а когато той се върна, го посрещна със задачи, изисквания и амбиции, за които не би могъл да бъде дорасъл. Но не бих искал да се задълбочавам повече в психологично тълкуване. Във всеки случай историята с продажбата на тази къща показва колко голяма е силата на стълкновението между бащи и деца, на тази омраза, на тази превърната в омраза любов. При живи и даровити натури този конфликт се явява често, световната история е пълна с примери. Впрочем аз бих могъл съвсем добре да си представя един по-късен млад Десиньори, който ще си постави като задача на живота на всяка цена да си възвърне собствеността върху фамилната къща.

— Е — извика Тито, — бихте ли го оправдали, ако той направи това?

— Не бих искал да бъда негов съдник, Млади господине. Но ако един потомък на Десиньори осъзнае величието на своя род и задължението, което то налага върху неговия живот, ако той вложи силите си в служба на града, държавата, народа, на правото и благополучието и е достатъчно твърд, че заедно с това да осъществи и възвръщането на къщата, той ще бъде внушаващ уважение човек и ние бихме му свалили шапка. Но ако не си постави в живота друга цел освен тази история с къщата, тогава не ще бъде нещо друго, а само вманиачен, влюбен в тази идея, човек на страстта и най-вероятно такъв, който никога няма да открие смисъла на младежкия конфликт с бащата и цял живот, и след като възмъжее, ще го влачи със себе си. Бихме могли да го разберем, също и да го съжалим, но той няма да увеличи славата на своя род. Хубаво е, когато един стар род изпитва любов към своята къща, но той се подмладява и сдобива с ново величие винаги само чрез това, че неговите синове си поставят по-големи цели, отколкото да служат на фамилията.

Ако при тези разходки Тито слушаше внимателно и сравнително охотно госта на своя баща, то при други поводи му показваше отново своята упоритост и неодобрение, той предусещаше в този човек, на когото неговите иначе толкова неединни родители, изглежда, много държаха, една сила, която почваше да става опасна за собствената му разглезеност и свобода, и понякога се показваше изключително непослушен; разбира се, после всеки път изпитваше съжаление и желание да заглади всичко, защото самочувствието му се нараняваше от това, че бе разкрил една своя слабост пред веселата вежливост, с която магистърът се обвиваше като с блестяща броня. Със своето неопитно и малко подивяло сърце скрито той долавяше още, че този човек би могъл да бъде много обичан и почитан.

Тито почувства това особено в един час, когато намери Кнехт сам да чака баща му, който бе задържан от някакви дела. При влизането си в стаята Тито видя, че гостът седеше с полупритворени очи, неподвижен, в една поза на статуя, излъчвайки тишина и спокойствие в своята вглъбеност, и неволно запристъпва тихо и искаше да се измъкна навън на пръсти. Но тогава седящият отвори очи, поздрави го приветливо, изправи се, посочи към пианото, което беше в стаята, и го попита дали музиката му създава радост.

Да, отвърна Тито, макар че от доста дълго време вече не вземал уроци по музика и престанал да се упражнява, защото в училище успехът му не бил блестящ, а и там достатъчно го измъчвали с опявания, но когато слушал музика, винаги изпитвал удоволствие.

Кнехт отвори пианото, седна пред него, установи, че е настроено, и изсвири в анданте откъс от Скарлати, който неотдавна бе поставил в основата на едно упражнение за играта на стъклени перли. После спря и тъй като намери, че момчето е внимателно и задълбочено, започна с пестеливи думи да му обяснява приблизително как протича подобно упражнение при играта на стъклени перли, разложи музикалния откъс на неговите части, показа му няколко вида анализ, които биха могли да се приложат, и му загатна пътищата за превеждане на музиката в йероглифите на играта. За пръв път Тито гледаше майстора не като гост, не като учена знаменитост, която не иска да приеме, защото потиска неговото самочувствие, а го виждаше при работата му, един човек, който владее толкова тънко аналитично и точно изкуство и го представя като майстор, изкуство, чийто смисъл Тито наистина можеше само да подозира, което обаче видимо изискваше ума и сърцето на слушателя и неговата всеотдайност. На самочувствието му се отразяваше благотворно и това, че гостът го взе за достатъчно порасъл и умен, за да го заинтересува с тези объркани неща. Той притихна и в този половин час започна да долавя от какви извори идва веселостта и нерушимото спокойствие на един забележителен човек.

Към края си служебната дейност на Кнехт беше почти толкова напрегната, колкото някога в най-тежкото време, когато приемаше длъжността. Той отдаваше голямо значение на това да остави в образцово състояние всички нейни отрасли. Постигна тази цел, но не успя в замисъла заедно с нея да създаде впечатлението, че биха могли да минат и без него или поне, че като личност е лесно заменим. При нашите високи длъжности почти винаги е така: магистърът се носи само като някакво върховно украшение, блестящ отличителен знак на властта, над сложното многообразие от служебните задължения; идва и си отива бързо, лек като приветлив дух, казва две думи, кимва в знак на съгласие, с един жест загатва някаква поръчка и вече си е отишъл, вече е зает със следващото; със своя служебен апарат той борави като музикант с овладян инструмент, сякаш не му е потребна никаква сила и едва ли се замисля, всичко тече както трябва да протича. Но всеки чиновник в този апарат знае какво значи магистърът да е отпътувал или да е болен и какво значи, ако той дори само за часове или за един ден трябва да го замества.

Докато Кнехт още веднъж, проверявайки, обикаляше цялата малка държава на Vicus Lusorum, посвещаваше най-голяма грижливост главно на целта незабелязано да въведе своята Сянка в задачите, за да го замества най-сериозно, едновременно можа да установи как душата му постепенно се избавя и отдалечава от всичко, как цялата скъпоценност на този добре обмислен малък свят вече не му носи щастие и не го пленява. Той гледаше на Валдцел и на своята магистърска длъжност вече почти като на нещо, което е зад гърба му, област, вече премината, която му бе дала много и го бе научила на много, но към която днес не го привличаха никакви сили и никакви дела. През времето на това бавно самоосвобождаване и сбогуване все повече и повече му ставаше ясно: същинската причина за неговото отчуждаване и желание да се махне не беше убеждението, че на Касталия предстоят опасности, не бе и грижата за нейното бъдеще, просто имаше едно незаето, празно място в него самия, в сърцето, в душата му, което сега жадуваше да получи своето право и искаше да се изпълни.

Тогава той още веднъж проучи основно конституцията и статута на ордена и видя, че всъщност избягването му от провинцията не е толкова тежко, не е почти невъзможно, както отначалото си го представяше. Да напусне длъжността си по съвест, той можеше свободно, да остави ордена — също, обетът пред ордена не задължаваше за цял живот, при все че само рядко някой член на ордена и никога — на върховната възпитателна колегия се бе възползвал от тази свобода. Не, това, което правеше тази крачка да изглежда толкова трудна, не беше строгостта на закона, а самият дух на йерархията, лоялността и верността към нея в собственото му сърце. Разбира се, той не мислеше да избяга тайно, подготвяше една обстойна молба, за да изиска свободата си, и наивният Тегулариус се съсипваше от писане заради нея. Но Кнехт не вярваше в успеха на тази молба. Щяха може би да го успокоят, да го предупредят или да му предложат отпуск за почивка в „Мариафелс“, където отец Якобус наскоро бе починал, или навярно в Рим. Но никога нямаше да го освободят. Смяташе, че знае това с все по-голяма увереност. Освобождаването щеше да противоречи на цялата традиция на ордена. Ако колегията го направеше, тя щеше да признае, че изискването му бе справедливо, да признае, че животът в Касталия дори и на такъв висок пост в някои случаи не задоволява човека и му изглежда като затвор и пленничество.

Посланието

Приближаваме се към края на нашия разказ. Както вече загатнахме, познанията ни за този край не са без празноти и той носи повече характера на сказание, отколкото на историческо изложение. Трябваше да се задоволим с това. Но толкова по-приятно ни е да подкрепим тази предпоследна глава от животоописанието на Кнехт с един автентичен документ, а именно с онова просторно послание, в което майсторът на играта на стъклени перли сам излагаше своето решение и причините за него пред колегията и молеше да бъде освободен от длъжност.

Време е естествено да се каже, че Йозеф Кнехт, както отдавна знаем, не вярваше в успеха на това толкова грижливо подготвено послание и че той, след като то действително бе готово, би предпочел изобщо да не го пише и изпраща. С него стана така, както с всички хора, които упражняват естествена и първоначално неосъзната власт над другите: тази власт не се упражнява без последици за нейния носител и ако магистърът се радваше, че чрез нея спечелва своя приятел Тегулариус за намерението си, че го превръща в радетел и сътрудник за неговото осъществяване, то сега написаното вече притежаваше по-голяма сила, отколкото в собствените му мисли и желания. Спечели или изкуши Фриц за една работа, в чиято стойност той, вдъхновителят, вече не вярваше; но когато най-после Тегулариус я представи, не можеше да я върне назад, нито пък да я сложи настрана и остави неизползвана, без с това наистина да оскърби и разочарова приятеля си, за когото искаше да направи раздялата им по-приемлива. И както сме уверени, по онова време на замисъла на Кнехт много повече отговаряше, без всякакви други усложнения, да напусне длъжността си и да обяви излизането си от ордена, вместо да избере този заобиколен път, с молбата превърнат пред очите му едва ли не в комедия. Но съобразяването с приятеля го подтикна още веднъж за известно време да овладее своето нетърпение.

Вероятно би било интересно да се запознаем с ръкописа на прилежния Тегулариус. Всъщност той се основавал на исторически материал, събран за доказателство или илюстрация, но бихме сгрешили много, ако приемем, че съдържал някои остроти и духовито изказани критични мисли по отношение на йерархията, света и световната история. Ако този ръкопис, струвал необикновено упорита работа в течение на месеци, още съществуваше, което е много възможно, и ако бихме разполагали с него, пак щяхме да се откажем да го публикуваме, тъй като нашата книга не би била подходяща за това.

За нас е от значение единствено как Magister Ludi използва работата на своя приятел. Когато Тегулариус тържествено му я поднесъл, той я взел със сърдечни думи на благодарност и признание, а тъй като знаел, че с това ще му достави радост, го помолил да му я прочете на глас. И много дни Тегулариус седял при магистъра в градината и по половин час — било лято — му четял със задоволство от купчината листа, от които се състоял неговият ръкопис, нерядко четенето бивало прекъсвано от звучния смях на двамата. Това били добри дни за Тегулариус. След тях обаче Кнехт се оттеглил и съчинил, използвайки някои части от ръкописа на своя приятел, посланието си до колегията, което ние включваме тук дословно и което вече не са нуждае от коментар.

Послание на Magister Ludi

до възпитателната колегия

Различни съображения ме накараха мен, Magister Ludi да изложа една молба от особен род в отделно и до известна степен частно послание до колегията, вместо да я включа в своя официален отчет. Действително аз прибавям посланието си към съответния служебен доклад и очаквам официалното си освобождаване, но гледам на него по-скоро като на един вид колегиално обръщение към другите магистри.

Към задълженията на магистъра спада и това да обръща внимание на колегията, когато при съобразеното с правилата изпълнение на длъжността си се натъкне на пречки или го застрашават опасности. Изпълнението на моята длъжност сега е (или ми се струва, че е), макар да се старая и да влагам в него всичките си сили, застрашено от една опасност, причината за която се таи лично в мен, без обаче да съм единственият й извор. Най-малкото смятам моралната заплаха от накърняването на моята лична пригодност за майстор на играта на стъклени перли едновременно като обективна и лежаща извън мене опасност. И за да го изразя съвсем накратко: почнах да се съмнявам в моята способност пълноценно да изпълнявам длъжността си, защото виждам, че самата длъжност и насърчаваната от мен игра са заплашени. Смисълът на моето послание е да се обърне внимание на колегията, че загатнатата опасност съществува и че тъкмо тази опасност, след като вече съм я открил, настойчиво ме призовава на друго място, а не на това, на което стоя. Нека ми бъде позволено да разясня положението с едно сравнение: седи си някой в таванската стаичка над софистична научна работа и ето забелязва, долу в къщата трябва да е избухнал пожар. Той няма да преценява дали е задължен и не ще ли е по-добре да препише на чисто своите таблици, а ще изтича надолу и ще се опита да спаси къщата. Така седя и аз в един от най-горните етажи на нашата касталийска сграда, зает с играта на стъклени перли, работейки с истински нежен, чувствителен инструмент, и по инстинкт, с обонянието си, долавям, че някъде долу гори, че цялата наша постройка е заплашена и застрашена и че сега не бива да анализирам музика или да уточнявам правилата на играта, а да забързам натам, където дими.

Институцията Касталия, нашият орден, нашите занимания с наука и учебно дело, заедно с играта на стъклени перли и всичко друго на повечето от нас, членовете на ордена, изглеждат тъй естествени, както за всеки човек въздухът, който диша, и земята, на която стои. Едва ли някой някога е помислил, че може да дойде ден този въздух да не му стига и земята под краката му да изчезне. Имаме щастието да сме добре приютени в един малък, чист и ведър свят, мнозинството от нас живее, колкото и чудно да ви се струва, с измислицата, че този свят е съществувал винаги и те са родени в него. В младостта си аз самият живях с този крайно приятен блян, въпреки че знаех истината, а именно че не съм роден в Касталия, а доведен тук и възпитан благодарение на колегията, че Касталия, орденът, колегията, училищните сгради, архивът и играта на стъклени перли в никакъв случай не са съществували винаги, не са дело на природата, а едно благородно и, подобно на всичко сътворено, тленно създание на човешката воля. Всичко това аз знаех, но за мен то не беше реално, просто не мислех за него, оставаше извън обсега на зрението ми и съм убеден, че поне трите четвърти от нас живеят и ще умрат в тази чудата и приятна заблуда.

Но така, както са минали столетия и хилядолетия без ордена и Касталия, и за в бъдеще отново ще настанат такива времена. И ако днес напомням една прастара истина на моите събратя и многоуважаваната колегия и ги подтиквам да обърнат взор към опасността, която надвисва над нас, и ако за миг съм влязъл в по-скоро нежеланата и предизвикваща лека насмешка роля на пророк, на проповядващ покаяние, то съм готов да приема и вероятния присмех, но въпреки всичко ми остава надеждата, че мнозинството от вас ще прочетат посланието ми до края и че дори неколцина ще се съгласят с мене по няколко точки. А това би било вече много.

Институция като нашата Касталия, една малка държава на духа, е изложена на външни и вътрешни опасности. Вътрешните опасности, или поне някои от тях, са ни познати, ние ги наблюдаваме и превъзмогваме. Отново и отново връщаме отделни ученици от елитните училища, тъй като откриваме у тях неизкореними черти и подтици, които ги правят непригодни и опасни за нашата общност. Повечето от тях, така се надяваме, независимо от това са пълноценни хора, но само неприспособими към касталийския начин на живот, и след връщането си в света могат да намерят подходящи за тях условия на съществуване и да бъдат прилежни мъже. В това отношение нашата практика се оказа добра и в основни линии за общността ни може да се каже, че държи на своето достойнство и самодисциплина, решава задачата си да представлява върховен слой, едно благородно съсловие на духа и непрестанно да създава ново. Вероятно не бихме могли да търпим недостойното, ленивото сред нас повече, отколкото е естествено и поносимо. Не тъй безупречно е положението с надменността на ордена, със съсловното високомерие, към каквото бива изкушено всяко благородническо съсловие, всяко привилегировано положение, и в което въпреки всичко ту със, ту без основание може да бъде упрекната всяка аристокрация. В историята на обществото постоянно се правят опити за създаване на благороднически съсловия, които да бъдат негов връх и корона, един вид аристокрация, господство на най-добрите, това е може би същинската, макар и невинаги признавана цел и идеал на всички опити за формиране на общност. Властта неизменно, без разлика дали е монархическа или анонимна, проявява готовност да насърчи едно възникващо благородническо съсловие с покровителство и привилегии, независимо дали се отнася за политическа или друга някаква аристокрация, по рождение или подбор и образование. Всякога облагодетелстваното благородническо съсловие е крепнело под това слънце, всякога обаче стоенето на огряната от слънцето страна и привилегироваността от една определена степен на развитие са се превръщали в изкушение за самото съсловие и са водили към покварата му. И ако сега разгледаме нашия орден като благородническо съсловие и сетне се опитаме да проверим доколко отношението ни към целия народ и света оправдава нашето особено положение, доколко сме обхванати и нападнати от характерната за благородническото съсловие болест — престъпна самонадеяност, надменност, съсловно високомерие, мания за многознайство, неблагодарност, ползване на облаги, — тогава могат да ни навестят някои съмнения. На днешния касталиец може да не липсва покорност спрямо законите на ордена, прилежание, изтънчена душевност; но не му ли липсва твърде често преди всичко разбиране за неговото място в структурата на населението, в света, в световната история? Съзнава ли той кое е основата на неговото съществуване, чувства ли принадлежността си към едно живо растение като лист, цвят, клон или корен, подозира ли нещо за жертвите, които му принася народът, като го изхранва и облича и му предоставя възможност да се школува, да работи над разнообразни студии? А много ли го е грижа за смисъла на нашето съществование и особеното ни положение, има ли истинска представа за целта на нашия орден и живот? Допускам изключения, много и славни изключения, но съм склонен да отговоря на всички тези въпроси с „не“. Средният касталиец гледа на светския човек и на неукия може би без презрение, без завист, без враждебност, но едновременно не го гледа като брат, не вижда в негово лице своя хранител и ни най-малко не се чувства съотговорен за това, което става отвъд в света. Цел на неговия живот му се струва развитието на науките за тях самите или единствено приятното разхождане из градината на едно образование, което на драго сърце се представя за универсално, без да е напълно такова. С две думи, това касталийско образование, разбира се, високо и благородно, на което съм дълбоко благодарен, за повечето си носители и представители не е орган и инструмент, не е дейно и целенасочено, не е осъзнато като служба на по-великото или по-дълбокото, а клони малко към самонаслаждение и самохвалство, към формиране и елитно развиване на духовни деликатеси. Зная, че има мнозина целеустремени и високоценени касталийци, които действително не искат нищо друго, освен да служат, главно обучените при нас учители, особено ония, които вън в страната, далеч от приятния климат и духовното изнежване на нашата провинция, изпълняват щедра на лишения, но неоценимо важна служба в светските училища. Тези почтени учители там отвъд, най-строго взето, в действителност са единствените от нас, които наистина постигат целта на Касталия и чрез чийто труд ние се отплащаме на страната и народа за многото добрини, които ни правят. Че нашата върховна и най-свята задача се състои в това да съхраним духовната основа на страната и света, което се е утвърдило и като морален елемент с най-голямо въздействие: а именно усета за истината, на който, между другото, се опира и правото — всеки от нашия орден знае много добре, но ако при една самопроверка повечето от нас ще трябва да признаят, че за тях доброто на света, съхраняването на духовната почтеност и чистота и извън нашата така красиво пазена чиста провинция изобщо не е най-важното, съвсем не е важно, и че с голямо удоволствие сме предоставили на смелите учители там, отвъд, с всеотдайния си труд да изплащат дълга ни към света, а нам, играчи на стъклени перли, астрономи и математици, да оставят удоволствието да ползваме привилегиите си. С вече споменатото високомерие и кастовия дух е свързано и това, че не се грижим достатъчно и не мислим да заслужим привилегиите си с постижения, а мнозина от нас смятат за достатъчно, ако се придържаме към изискваната от ордена сдържаност по отношение на материалното в живота и си въобразяват, че това е добродетел, която те сякаш изпълняват по своя воля, докато тя все пак е минимална отплата, загдето страната осигурява нашето касталийско битие.

Задоволявам се с посочването на тези вътрешни слабости и опасности, те естествено будят съмнение, макар че в спокойни времена нашето съществуване още дълго не би било застрашено. Но сега ние, касталийците, сме зависими не само от нашия морал и разум, а много съществено от състоянието на страната и волята на народа. Ние ядем нашия хляб, ползваме нашите библиотеки, изграждаме нашите училища и архиви, но ако народът вече няма желание да ни дава възможност за всичко това или ако страната чрез обедняване, война и тъй нататък не бъде в състояние да го направи, в същия миг ще настъпи край на нашия живот и нашите занимания. Че един ден страната ще гледа на своята Касталия и на културата й като на лукс, който повече не може да си позволи, да, един ден вместо, както досега, добродушно да се гордее с нас, тя ще ни почувства като търтеи и вредители, дори като еретици и врагове — това са опасностите, които ни заплашват отвън.

Но ако се помъча да обясня тези опасности на средния касталиец и реша преди всичко да го направя с примери от историята, ще се натъкна на една пасивна съпротива, на някаква почти наивна неосведоменост и безразличие. Интересът към световната история у нас, касталийците, вие знаете това, е изключително слаб, на повечето липсва не само интерес, но дори бих искал да кажа, справедливост и внимание към историята. Тази неблагосклонност към занимания със световната история, смес от равнодушие и високомерие, много често ме е подтиквала да изследвам причините и аз намерих, че те са две. Първата: съдържанието на историята — естествено не говоря за духовната и културната история, за които полагаме особени грижи — ни изглежда нещо малоценно; за нас световната история, доколкото имаме представа от нея, се състои от брутални борби за власт, богатства, земи, суровини, за пари, с една дума, за материални и количествени неща, величини, които ние разглеждаме по-скоро като недуховни и заслужаващи презрение. За нас седемнадесетият век е епоха на Декарт, Паскал, Фробергер, Шютц, а не на Кромуел или Луи XIV Втората причина за нашата плахост пред световната история се състои в наследеното и до голяма степен, както мисля, справедливо недоверие към един вид разглеждане на историята и на историческите писания, които в епохата на упадък преди основаването на нашия орден са били много разпространени и към които поначало нямаме ни най-малко доверие: така наречената историческа философия, чийто духовен разцвет и едновременно най-опасно влияние намираме при Хегел, което обаче и в следващото столетие води до най-противното фалшифициране на историята и деморализиране на чувството за истина. Пристрастието към така наречената историческа философия за нас спада към главните белези на онази епоха на духовен упадък и политически борби за власт от широк обхват, които ние понякога наричаме „военна епоха“ или най-често „епоха на вестникарските литературни притурки“. Върху развалините й, с преборването и надмогването на нейния дух или недух, възниква нашата сегашна култура, възникват орденът И Касталия. И това, че ние се отнасяме към световната история и по-точно към новата почти така, както примерно един аскет или пустинник от ранното християнство към театъра на светския живот, е свързано с нашето духовно високомерие. Историята ни изглежда арена на инстинкти и моди, на алчност и ненаситност, на властолюбив и кръвожадност, на насилия, разрушения и войни, на честолюбиви министри и продажни генерали, на съсипани градове и забравяме твърде лесно, че това е само един от многото й аспекти. Забравяме преди всичко, че ние самите сме част от историята, нещо създадено и обречено да отмре, щом като загуби способността за по-нататъшно развитие и преобразяване. Ние самите сме история и сме съотговорни за световната история и нашия живот в нея. Но най-вече ни липсва съзнание за тази отговорност.

Ако хвърлим поглед към нашата собствена история, към времената на възникването на днешната педагогическа провинция в нашата страна, както и в някои други, на възникването на различните ордени и йерархии, един от които е и нашият, то веднага ще видим, че йерархията и родината, нашата мила Касталия, в никакъв случай не са основани от хора, които са се отнасяли с такова отчаяние или такова високомерие към световната история, с каквито се отнасяме ние. Нашите предшественици и вдъхновители са започнали своето дело в края на военната епоха, в един разрушен свят. Привикнали сме да обясняваме едностранчиво състоянието на света от онова време, когато приблизително започват първите така наречени световни войни, че тъкмо тогава духът не е имал някаква особена стойност и че за тираничните властници той е бил само случайно използвано второстепенно средство за борба, в което виждаме последица от покварата през времето на вестникарските литературни притурки. И сега е лесно да установим враждебността към духовното и грубостта, с която са се водили онези борби за власт. Ако ги наричам враждебни на духовното, то не го правя, защото не виждам огромните им постижения в областта на интелектуалното и методиката, а защото сме свикнали и държим на това да разглеждаме духа на първо място като воля за истина, а онова, което като дух е влагано и е служило в споменатите борби, във всеки случай, изглежда, няма нищо общо с волята за истина. Нещастие за онова време е, че срещу огромното бързо увеличаване на човечеството по численост, възникналата динамика и тревожност в никакъв случай не стои здрав морален ред; онова, което остава от един такъв ред, бива изместено от актуални лозунги и в хода на онези борби се натъкваме на чудновати и страхотни факти. Съвсем сходно, както при разделянето на църквата посредством Лутер четири столетия по-рано, изведнъж целият свят се оказва обзет от неизмеримо неспокойствие, навред се очертават фронтове за борба, навред изведнъж възниква люта смъртна вражда между млад и стар, между родина и човечество, между червено и бяло и ние, съвременните хора, изобщо не сме в състояние да възстановим властта и вътрешната динамика на онова „червено“ и „бяло“, същинското съдържание и значение на всички тези девизи и борчески призиви, камо ли пък да ги разберем и да им съчувстваме; и също както по времето на Лутер виждаме в цяла Европа, дори в половината земя, как въодушевени или отчаяни се нахвърлят един срещу друг вярващи и еретици, млади и стари, защитници на вчерашното и защитници на утрешното, често фронтовете секат териториите на страните, делят народи и семейства и ние не бива да се съмняваме, че за мнозинството от борещите се или поне за техните водачи всичко това крие несравним смисъл, така както бихме могли да видим, че някои от предводителите и вдъхновителите в онези борби имат особена смела добродушност, известен идеализъм, както тогава са го наричали и който не можем да отречем. Навред се разгаря борба, убиват и рушат навред, от двете страни, с вярата, че се бият за бога срещу дявола.

За нас онова диво време на високо въодушевление, на необуздана омраза и неизразими страдания потъва в един вид забрава, която едва ли се схваща, защото е толкова тясно свързана с възникването на всички наши институции и е тяхна предпоставка и причина. Някой сатирик би могъл да сравни тази забрава с разсеяността на проникнали във върхушката преуспяващи авантюристи, които не се сещат за своя произход и за родителите си. Нека отделим още малко внимание на онази военна епоха. Четох някои от нейните документи и се интересувах по-малко от поробваните народи и разрушените градове, а повече исках да разбера поведението на хората на духа в онова време. Било им е трудно и мнозина не са издържали. Имало е мъченици както сред учените, така и сред религиозните, тяхното мъченичество и пример и в онези претръпнали от ужасите времена не останало без въздействие. И все пак повечето представители на духа не понесли тежестта на онази насилническа епоха. Някои се предали и поставили на разположение на властниците своите дарования, знания и методи; известно е изказването на един тогавашен университетски професор в републиката на масагетите. „Колко е две по две определя не факултетът, а нашият господин генерал.“ Други отново минавали и оставали в опозиция, докато могли, и от някое що-годе защитено място излизали с протести. Тогава един световноизвестен автор — четем това у Цигенхалс — за една-единствена година подписал над двеста такива протеста, предупреждения, апели към разума и тъй нататък, може би повече, отколкото действително прочел. Мнозина обаче се учели да мълчат. Учели се да гладуват и мръзнат, а също и да просят и да се крият от полицията, умирали преждевременно, а останалите живи завиждали на мъртвите. Безброй слагали край на живота си. Действително вече не било ни удоволствие, ни чест да бъдеш учен или писател: който се поставял в служба на властниците или лозунгите, той наистина имал служба и хляб, но също и презрението на най-добрите измежду своите колеги, а явно в повечето случаи и угризения на съвестта; който отхвърлял тази служба, трябвало да гладува, да живее волен като птичка и да умре в нищета или изгнание. Тогава се извършвал страхотен нечувано суров естествен подбор. Не само изследванията доколкото те не служели за целите на властта и войната, бързо западнали, но и учебното дело. Преди всичко световната история, която всяка водеща в дадено време нация насочвала изключително към собствената си история, била безкрайно опростена, пресъчинена и настанало господство на историческата философия и на вестникарските литературни притурки чак и в училищата.

Но достатъчно подробности. Били са бурни и диви времена, хаотични, времена на вавилонско стълпотворение, в които народите и партиите, стар и млад, „червено“ и „бяло“ не са могли вече да се разбират. А краят им настъпил след достатъчно обезкръвяване и нищета с един все по-силен копнеж на всички към опомняне, към това отново да се намери общ език, с копнеж по ред, нравственост, валидни мерки за нещата, към азбука и таблица за умножение, които вече не са диктувани от интересите на властта и променяни във всеки миг. Възникнала огромна потребност за истина и справедливост, за разум и за преодоляване на хаоса. На този вакуум в края на една насилническа и изцяло обърната към външното епоха, на този неизразимо настойчив и станал дори умолителен копнеж на всички към едно ново начало и ред дължим нашата Касталия и нашето съществование. Съвършено малкото смело, полугладно, обаче непреклонно ято от истински хора на духа започнало да съзнава своите възможности, започнало в аскетично героична самодисциплина да си изгражда един ред и основен закон и навсякъде, в малки и съвсем малки групи, отново да работи, да приключи с лозунгите и из основи да гради духовност, образование, изследване, обучение. Постройката излязла сполучлива, от своите бедняшко-езически наченки бавно се вдигнала до чудесна сграда и в цяла редица от поколения създала ордена, възпитателната колегия, елитните училища, архивите и сбирките, специалните училища и семинарите, играта на стъклени перли и днес ние сме наследниците и хората, които ползват плодовете и живеят в тази почти прелестна постройка. И нека го кажем още веднъж, живеем в нея като сравнително неподозиращи нищо и приятно разположили се гости, вече не искаме да знаем за огромните човешки жертви, върху които са вдигнати основите й, не и за мъчителния опит, чиито наследници сме, нищо и за световната история, съзиждала или търпяла нашата сграда, която носи и търпи и нас, а може би и още някои касталийци и магистри след сегашните, но някога тя ще събори отново нашата сграда и ще я погълне, Както срутва и поглъща всичко, което сама е откърмила.

Връщам се от историята назад и изводът, приложен към днешния ден и нас, е следният: нашата система и орденът са достигнали най-високия разцвет и щастие, които понякога загадъчната игра на световната история позволява на красивото и желаното, те са го и преминали. Ние сме в упадък, който може би ще се проточи още дълго, но във всеки случай няма да ни се падне нищо по-възвишено, по-красиво, по-желано от това, което някога сме притежавали, пътят води надолу; исторически, смятам аз, сме узрели за края и несъмнено той ще дойде, не днес и утре, но вдругиден. Не стигам до това заключение само от едно твърде морално осъждане на нашите постижения и способности, заключавам го много по-отдалеч от вълнения, които виждам, че се надигат във външния свят. Наближават усилни времена, навред се долавят признаци, светът отново иска да премести центъра на тежестта си, подготвя се преминаване на властта в други ръце, което няма да стане без война и насилие, една заплаха не само за мира, но и за живота и свободата ни се надига от Далечния изток. Дори и нашата страна да запази неутралната си политика, дори целият наш народ да се придържа упорито и единодушно към сегашното (което той не прави) и да иска да остане верен нам и на касталийските идеали, това ще бъде напразно. И сега някои от нашите депутати при случай изтъкват достатъчно ясно, че Касталия била твърде скъпо изящество за страната. Щом страната бъде принудена да мине към сериозни военни приготовления, към въоръжения само за защита, а това може да стане скоро, ще се наложат много строги мерки за икономии и въпреки цялата благоразположеност на правителството към нас, значителна част от тях ще ни засегне. Гордеем се, че нашият орден и непоколебимостта на духовната култура, която той осигурява, изискват от страната относително скромни жертви. В сравнение с другите епохи, особено с ранната „епоха на вестникарските литературни притурки“ с нейните щедри дарения за висшите училища, с нейните безбройни тайни съветници и свръхлуксозни институти, тези жертви всъщност не са големи, изглеждат нищожни и особено в съпоставка с онова, което във военната епоха са погълнали войната и въоръженията. Но тъкмо такова едно въоръжение навярно скоро отново ще се превърне във върховна повеля и в парламента отново ще имат превес генералите, а когато народът бъде поставен пред избора да жертва Касталия или да се изложи на опасност от война и гибел, ние знаем как ще се гласува. Тогава незабавно и без съмнение ще процъфти и една военнолюбива идеология и ще обхване главно младежта, един светоглед, състоящ се от лозунги, според който учени и учения, класици и математици, образованието и всички други грижи за духа ще имат право на съществуване само доколкото могат да служат на военни цели.

Вълната вече приижда, някога тя ще ни отнесе. Може би това ще бъде добро и необходимо. Преди нея обаче, многоуважаеми колеги, в зависимост от нашето вникване в събитията, от мащаба на нашата прозорливост и смелост, имаме право на онази ограничена свобода на решения и действия, която е позволена на хората и която превръща световната история в човешка история. Бихме могли, ако желаем, да затворим очи, защото опасността е още твърде далеч. Вероятно всички ние, които днес сме магистри, бихме могли съвсем спокойно да изпълняваме длъжността си докрай и спокойно да посрещнем смъртта, преди опасността да дойде наблизо и да стане видима за всички. За мен обаче, а вероятно не само за мен самия, това спокойствие няма да означава и спокойна съвест. Не бих могъл несмущаван да упражнявам по-нататък своята длъжност, да се занимавам с играта на стъклени перли, доволен от това, че връхлитащото няма да ме завари жив. Не, струва ми се, длъжен съм да помня, че и ние, аполитичните, принадлежим към световната история и подпомагаме нейното развитие. Ето защо във въведението на посланието си казах, че моето усърдие в длъжността е ограничено или даже заплашено, тъй като не мога да попреча на това голямата част от мислите и грижите ми да са заети с бъдещата опасност. Аз забранявам дори на моето въображение да си рисува формите, които нещастието би могло да вземе за мене и за нас. Но не мога да бъда глух за въпроса: какво трябва да направим ние и какво да сторя аз, за да пресрещнем опасността? Нека ми бъде позволена още една дума за това.

Не бих могъл да споделям мисълта на Платон, че ученият, а още повече мъдрецът, трябва да господства в държавата. Тогава светът е бил по-млад. И Платон, макар той да е един вид насърчител на Касталия, в никакъв случай не е касталиец, а роден аристократ от княжески произход. И ние сме аристократи и представляваме едно благородническо съсловие, но то е съсловие на духа, а не на кръвта. Не вярвам, че някога на човечеството ще се удаде да съедини и отгледа едновременно благородническо съсловие по кръв и дух, това би била една идеална аристокрация, тя обаче остава мечта. Ние, касталийците, макар да сме високонравствени и много умни хора, не сме подходящи за владетели; ако би трябвало да управляваме, щяхме да го правим не със силата и наивността, потребни на истинския владетел, а при това бързо бихме занемарили и полето на същинската наша дейност, и нашата най-непосредствена грижа, старанието за един образцов духовен живот. За да властва някой, в никакъв случай не му е потребно да бъде глупав и брутален, както понякога мислят суетните интелектуалци, но той трябва да изпитва несломима радост от една насочена навън активност, от една страст да се идентифицира с цели и стремежи, разбира се, да има и определена бързина и непоколебимост при избора на пътищата за успех. Всъщност само качества, които един учен — за мъдрец изобщо да не говорим — не бива да носи и не носи, тъй като за нас наблюдението е по-важно от делото и в избора на средства и методи, за да постигнем целите си, сме се научили да бъдем толкова внимателни и недоверчиви, колкото едва ли е възможно. Следователно не можем да управляваме и да се занимаваме с политика. Ние сме специалисти в проучването, анализа, преценката, съхраняването и несменяеми проверители на всички азбуки, таблици за умножение, контрольори на духовните мерки и теглилки. Естествено ние сме едновременно и много други неща, при дадени условия можем да бъдем новатори, откриватели, авантюристи, завоеватели, претълкуватели, но нашата главна и най-важна дейност, заради която народът ни търпи и храни, е да запазим чисти всички извори на науката. В търговията, в политиката и където и да е другаде може би понякога означава постижение или гениалност да направиш от един игрек хикс, при нас обаче никога.

В ранните епохи при бурните, така наречени велики времена, при войни и Преврати, понякога от интелектуалците се изисквало да се политизират. Така било особено в късната „епоха на вестникарските литературни притурки“. Към тези изисквания принадлежи и изискването за политизиране и милитаризиране на духа. Така както църковните камбани можели да се претопяват за топове, още невръстни ученици да се свикват под знамената за попълване на избитите полкове, така трябвало и духът да бъде конфискуван и използван като военно средство.

Разбира се, бихме могли да не приемем подобно изискване. Че в случай на нужда ученият може да бъде взет от катедрата или изследователската маса и превърнат във войник, или че при някои обстоятелства той доброволно прави това, че по-нататък в една изтощена от войната страна ученият трябва да се откаже от всичко материално чак до най-необходимото и да гладува, не ще и дума. Колкото е по-високо образованието на човека, толкова по-големи са привилегиите, от които се ползва, толкова по-голяма в случай на беда трябва да бъде и жертвата, която той принася; надяваме се, че някога това ще бъде съвсем естествено за всеки касталиец. Но ако сме готови да жертваме благоденствието, удобството, живота си за народа, когато той е в опасност, това не значи, че сме готови да пожертваме самия дух, традицията и морала, нашата духовност в интерес на деня, на народа или генералите. Страхливец е оня, който се измъква от делата, жертвите и опасностите, на които неговият народ трябва да устои. Но не по-малък страхливец и предател е оня, който изменя на принципите на духовния живот заради материални интереси, следователно който е готов например да предостави на властниците решението кога две по две е четири. Да се жертват чувството за истина, интелектуалната честност, верността към законите и методите на духа за други някакви интереси, дори и тези на отечеството, е предателство. Когато в борбата за интересите и лозунгите надвисне опасност истината да бъде обезценена, преиначена или изнасилена, също както отделният човек, както езикът, изкуствата, както всичко органично и отгледано изкуствено, тогава наш единствен дълг е да се противопоставим и да спасим истината, това значи стремежа за истина като наш върховен канон. Ученият, който като оратор, автор, учител съзнателно казва нещо невярно, съзнателно подкрепя лъжи и фалшификации, действа не само срещу органичните основни закони, освен това той, противно на всяко временно впечатление, не е полезен на своя народ, а му нанася тежки щети, разваля му въздуха и земята, храната и водата, отравя мислите и правото и помага на всичко зло и враждебно, което заплашва да унищожи народа.

Следователно касталиецът не бива да бъде политик; в случай на беда той може да жертва себе си, никога обаче верността си към духа. Духът е благотворен и благороден само когато е подчинен на истината; щом й измени, щом се откаже от страхопочитанието пред нея, стане ли продажен, огъва ли се за нечия угода, вече понася в себе си като възможно дяволското, което е много по-лошо от първичното, инстинктивно животинското, което винаги и въпреки всичко запазва нещо от невинността на природата.

Предоставям на всеки от вас, многоуважаеми колеги, да помисли върху това, в какво се състоят задълженията на ордена, когато страната и той самият са застрашени. Ще има различни мнения. Аз също имам своето и много съображения, по всички тук приведени въпроси за себе си създадох ясна представа — какво е мой дълг и към какво трябва да се стремя. Само това ме води към личната молба до многоуважаемата колегия, с която искам да завърша моето послание.

От магистрите, които влизат в състава на нашата колегия, според длъжността си като Magister Ludi стоя най-далеч от външния свят. Математикът, филологът, физикът, педагогът и всички други магистри работят в области, които имат нещо общо с обикновения свят; и в некасталийските, обикновените училища на нашата и на всяка друга страна математиката и граматиката са в основата на обучението, в светските висши училища също се изучават астрономия, физика, а музиката се упражнява и от съвсем необразовани хора; всички тези дисциплини са прастари, много по-стари от нашия орден, те са съществували дълго преди него и ще го надживеят. Единствено играта на стъклени перли е наше собствено откритие, наш специалитет, любимка, наша играчка, тя е последният, най-изтънченият израз на нашата неповторима касталийска духовност. Едновременно тя е най-драгоценната и най-неполезната, най-обичаната и едновременно най-крехката скъпоценност в нашето съкровище. Тя е първото, което ще загине, когато се постави под въпрос по-нататъшното съществуване на Касталия; не само затуй, че е най-чупливото от нашите богатства, а и защото за лаиците без съмнение тя е най-излишната част от Касталия. Когато ще се стигне до това страната да пести всеки ненужен разход, ще ограничат елитните училища, ще намалят и накрая ще зачеркнат фондовете за издръжка и увеличаване на библиотеките и сбирките, ще ограничат разходите за прехрана, нашето облекло няма да се подновява повече, но ще оставят да съществуват главните дисциплини на нашия Universitas Litterarum, само не играта на стъклени перли. Математиката е потребна и за да се откриват нови огнестрелни оръжия, но никой няма да повярва, че от затварянето на Vicus Lusorum и премахването на нашата игра на страната и народа ще се нанесат някакви щети, а най-малко военните. Играта на стъклени перли е най-екстремната и застрашена част от нашата постройка. Може би с това е свързан и фактът, че тъкмо Magister Ludi, който е начело на тази най-чужда на света дисциплина, пръв предусеща идващото земетресение или може би пръв заговаря пред колегията за това свое усещане.

И така, в случай на политически или, по-точно, на военни превратности смятам играта на стъклени перли за загубена. Тя ще погине бързо и макар много отделни хора да съхранят привързаността си към нея, няма да бъде възродена. Атмосферата, която ще последва една нова епоха на войни, не ще допусне това. Играта ще изчезне точно така, както известни високоразвити традиции в историята на музиката, примерно хоровете от професионални певци в началото на шестнадесетия или в седемнадесетия век, украсените претрупани композиции за неделната музика в църквите. Тогава човешките уши са долавяли звуци, които никоя наука и никоя магия не може да им възкреси в онази ангелска сияйна чистота. Така и играта на стъклени перли няма да бъде забравена, но ще стане невъзвратима. Онези, които после ще изследват нейната история, възникване, разцвет и край, ще въздишат и ще ни завиждат, че сме могли да живеем в толкова мирен, грижливо уреден и чист духовен свят.

Макар сега да съм Magister Ludi, аз в никакъв случай не смятам за своя (или наша) задача да попречим или да отложим края на играта. И красивото, и най-красивото са преходни, щом като са станали история и са се явили на земята. Знаем това и може да изпитваме тиха тъга, но не се залавяме сериозно да го променим, защото е непроменимо. Когато играта на стъклени перли стигне до упадък, Касталия и светът ще претърпят една загуба, но в момента едва ли ще я почувстват, в голямата криза толкова много ще са заети да спасят това, което още може да се спаси. Една Касталия без играта на стъклени перли е мислима, но не и Касталия без страхопочитание пред истината, без вярност на духа. Една възпитателна колегия може да мине без Magister Ludi. Но нали този Magister Ludi, нещо, което ние почти сме забравили, първоначално и в действителност не означава специалистът, когото днес наричаме с тази дума. Magister Ludi първоначално означава съвсем просто учител. И учителят, добрият и почтен учител, ще бъде толкова по-необходим на нашата страна, колкото по-застрашена бъде Касталия и колкото нейните скъпоценности се лишават от стойност и губят. По-необходими от всичко друго са ни учители, мъже, които да вкоренят у младежта способността да преценява и съди и да бъдат за нея примери в страхопочитанието пред истината, подчинението на духа, в службата на словото. И това се отнася не само и не главно за нашите елитни училища, чието съществуване някога също ще има край, то важи и за светските училища отвън, където трябва да бъдат възпитавани и обучавани граждани и селяни, занаятчии и войници, политици, офицери и властници, докато те са още деца и са податливи на обучение. Там е основата на духовния живот на страната, не в семинарите или в играта на стъклени перли. Всякога сме осигурявали на страната възпитатели и учители, вече го казах, те са най-добрите от нас. Ние обаче трябва да направим много повече от направеното досега. Не бива вече да се уповаваме на това, че от училищата отвън при нас винаги ще се стича елитът на надарените и ще ни помага да се запази нашата Касталия. Трябва да осъзнаем и развием у смирените отговорността за тежката служба в училищата, светските училища като най-важната и най-почетната част от нашата задача.

Затова и стигнах до идеята за лично послание, което бих искал да отправя на многоуважаемата колегия. С него моля колегията да ме освободи от моята длъжност на Magister Ludi и да ми повери вън в страната едно обикновено училище, голямо или малко, и да ми разреши постепенно да привлека в това училище щаб от млади членове на ордена като учители, люде, в които ще имам доверие, че вярно ще ми помагат нашите принципи да се превърнат в плът и кръв за млади светски хора.

Нека ми бъде позволено, ако многоуважаемата колегия намери за добре, с това да завърша своето послание, а тя с благоразположение да провери обосновката му и тогава да ми отправи своите заповеди.

Майсторът на играта на стъклени перли

Послепис:

Нека ми бъде позволено да приведа един израз на уважавания отец Якобус, който съм си отбелязал при някой от незабравимите часове на индивидуално обучение с него:

„Възможно е да дойдат времена на ужас и най-големи беди. Но ако в бедата все пак остане някакво щастие, то може да бъде само духовното, обърнато назад към това да се спаси образованието от по-ранните епохи и напред към ведрото и неуморно представяне на духа от едно време, което иначе изцяло ще потъне във вещественото.“

Тегулариус не знае колко малко от неговата работа остава в това съчинение; той не го вижда в този последен вариант. Явно обаче Кнехт му дава да прочете два предишни много обстойни варианта. Той изпраща молбата и чака отговор от колегията с далеч по-малко нетърпение, отколкото неговият приятел. Решава да не го посвещава в крачката, която ще предприеме; така спестява по-нататъшните обсъждания на случая и само намеква, че без съмнение до пристигането на отговор ще мине дълго време.

А после, когато отговорът се получава в много по-кратък срок, отколкото той самият очаква, Тегулариус не узнава нищо. Отговорът от Хирсланд гласи:

До многоуважаемия Magister Ludi във Валдцел

Многоуважаеми колега,

С необикновен интерес ръководството на ордена, както и колегията на магистрите се запозна с Вашето тъй топлосърдечно и мъдро послание. Историческите ретроспекции в него не по-малко от Вашите грижовни прозрения в бъдещето приковаха нашето внимание и, разбира се, тези вълнуващи и отчасти справедливи съображения ще продължат и по-нататък да занимават някои от нас, за да извлечем полза от тях. С радост и признание всички ние открихме убеждението, което Ви въодушевява, убеждението на истински и самоотвержен касталиец, една искрена и превърнала се във втора природа любов към нашата провинция, към нейния живот и нрави, една угрижена и засега малко тревожна любов. С не по-малка радост и признание доловихме личното и временното звучене и настроеност на тази любов, Вашата готовност за саможертва, Вашия творчески устрем, сериозността, усърдието и порива Ви към героичното. Във всички тежнения отново виждаме характера на нашия майстор на играта на стъклени перли, неговата енергия, неговата жар и смелост. Колко много подхожда нему, ученика на прочутия бенедиктинец, да не изучава историята като равнодушен наблюдател с чисто научна крайна цел и сякаш тя е естетическа игра, а познанията му по история да са устремени непосредствено към тълкуването на момента, към дело, към готовност за помощ! И колко много, уважаеми колега, отговаря на Вашия характер, че целта на личните Ви желания е тъй скромна, че не Ви привличат политически задачи и мисии, влиятелни и почтени постове, че не жадувате да бъдете нищо друго освен Ludi Magister, един учител.

Това са някои от впечатленията и мислите, които възникват естествено още при първото прочитане на Вашето послание. У повечето колеги те са едни и същи или сходни. При по-нататъшното разглеждане на Вашите откровения, предупреждения и молби, напротив, колегията не можа да стигне до единодушие. В свиканото специално за това заседание бе обсъден живо именно въпросът, доколко мнението Ви за застрашеността на нашето съществуване е приемливо, както и въпросът за вида, обхвата и вероятното отстояние във времето на опасностите и по-голямата част от членовете на колегията приеха тези въпроси видимо сериозно и се въодушевиха от тях. И все пак, както следва да Ви съобщим, по някои от въпросите мнозинството от гласовете не бе дадено в полза на Вашето схващане. Признаваше се само силата на въображението и далновидността на Вашите историко-политически наблюдения, но поотделно нито едно от Вашите предположения или, нека ги наречем, пророчества не бе одобрено в пълния му обхват и не бе прието като убедително. Също и по въпроса, доколко орденът и касталийският ред могат да бъдат съпричастни за опазването на един необикновено дълъг период на мир и доколко те изобщо и по принцип могат да имат значение като фактори за политическата история и положение, само малцина, и то сдържано, се съгласиха с Вас. Спокойствието, приблизително така гласи мнението на мнозинството, настъпило в нашата част на земята след изтичането на военната епоха, можело да се дължи донякъде на всеобщата изтощеност и обезкръвяване, последици на отминалите ужасни войни, и много повече на обстоятелството, че тогава Западът престанал да бъде фокус на световната история и арена на претенциите за хегемония. Без ни най-малко да се поставят под съмнение заслугите на ордена, на касталийските идеи, идеите за едно високо духовно образование под знака на съзерцателността и душевната дисциплина, не можело да им се признае същинска, творяща история сила, а това ще рече, живо влияние върху политическото състояние на света, както по цялото си естество касталийският дух бил невъобразимо далеч от подтик и честолюбие от този вид. Не било, така бе подчертано в някои много сериозни изказвания по темата, нито воля, нито предопределение на Касталия да упражнява политическо влияние за война или мир, за такова предопределение не ставало и дума, защото всичко касталийско се позовавало на разума и се разигравало в сферата на разумното, което не можело да се каже за световната история, иначе би се изпаднало в теологически-поетичната екзалтация на романтичната историческа философия и целият апарат за убийства и унищожение на силите, които правят историята, би се обявил за средство на световния разум. И при най-беглия обзор на историята на духа сме се убеждавали, че големият разцвет на духа всъщност никога не можел да се обясни с политическите състояния, нещо повече, културата или духът, или душата имали своята собствена история, която заедно с така наречената световна история, а това значи с никога нестихващите борби за материална власт, протичала към втора тайна, безкръвна и свята история. Нашият орден имал работа единствено с тази свята и тайна, не с „действителната“ брутална световна история и никога не можело да бъде негова задача да брани политическата история или дори да помага за нейното създаване.

И тъй, независимо дали световното политическо положение било действително такова, каквото го очертаваше Вашето послание, или не, във всеки случай за ордена не било достойно да заеме друга позиция освен на търпеливо изчакване. Въпреки няколкото гласа в подкрепа на Вашето мнение, че трябва да гледаме на това положение като на призив да се заеме активна позиция, то бе решително отхвърлено от мнозинството. Що се отнася до Вашето схващане за съвременното положение на света и предвижданията Ви за най-близкото бъдеще, те наистина явно направиха известно впечатление на повечето от колегите, а върху неколцина подействаха като сензация, но и в тази точка, колкото и преобладаващата част от ораторите да засвидетелстваше уважение към Вашите знания и проницателност, не бе установено съгласие на мнозинството с Вас, напротив, взе връх склонността Вашите изказвания върху това да се оценят като забележителни и във висока степен интересни, но прекомерно песимистични. Дочу се и един глас, който попита дали не е опасно, дори престъпно, но най-малкото лекомислено един магистър да се заема така да плаши своята колегия с толкова мрачни картини за уж приближаващи се опасности и изпитания. Разбира се, при случай едно предупреждение за преходността на всички неща било позволено всекиму; още повече оня, който стоял на толкова висок и отговорен пост, трябвало от време на време да си казва „memento mori“[39], но така обобщено и в добавка толкова нихилистично да се представя общото състояние на ордена, магистрите, цялата йерархия, да им се възвестява някакъв уж съвсем близък край, било недостоен пристъп не само срещу душевното спокойствие и въображението на колегите, то заплашвало колегията и нейната дееспособност. Невъзможно било дейността на един магистър да спечели, ако всяка сутрин той тръгвал за работа с мисълта, че неговата длъжност, трудът му, неговите ученици, отговорността пред ордена, животът му за и в Касталия, че всичко това утре или вдругиден ще изчезне и загине. И макар този глас да не беше подкрепен от мнозинството, той все пак намери известно одобрение.

Ние Ви отговаряме немногословно, но сме на разположение за разговор. От нашия кратък ответ все пак виждате, многоуважаеми, че Вашето послание нямаше въздействието, което навярно сте очаквали. В голямата си част неуспехът явно се корени в обективни причини, в действителното разграничение между сегашните Ви възгледи и желания и тези на мнозинството. Но към това се присъединяват и формални причини. Струва ни се, че едно пряко устно обсъждане с Вас и колегите най-малкото би протекло значително по-хармонично и по-положително. И не само тази форма, формата на писмено послание, такова е убеждението ни, затруднява приемането на Вашата молба; много повече необичайното за нашите отношения свързване на личната молба с един вид колегиално споделяне на мнение. Повечето виждаха в тази сложност един несполучлив опит за новаторство, други го характеризираха направо като недопустим.

По този начин стигаме до най-невралгичната точка във Вашия случай, до молбата Ви да бъдете освободен от длъжност и за използването Ви в светските училища. Това, че колегията не може да се съгласи с една толкова рязко поставена и тъй своеобразно обоснована молба, че е невъзможно да я одобри и приеме, е нещо, което молителят би следвало да знае предварително. Естествено колегията й отговаря с „не“.

Какво би станало с нашата йерархия, ако престане да съществува орденът и разпоредбите на колегията, които поставят всеки на подходящо място? Какво би произлязло от Касталия, ако всеки сам почне да оценява своята пригодност за един пост, дарбите и характера си! Препоръчваме на майстора на играта на стъклени перли да помисли няколко минути върху това и му възлагаме и занапред да изпълнява достойната длъжност, която сме му поверили.

С това изпълняваме молбата Ви за отговор на Вашето послание. Не можем да Ви дадем отговора, на който навярно сте се надявали. Но не можем да премълчим признанието си за вълнуващата и предупреждаваща стойност на Вашия документ. Разчитаме да побеседваме с Вас непосредствено за неговото съдържание, и то скоро, тъй като ръководството на ордена смята, че може да се уповава на Вас, но все пак онези точки от посланието, в които Вие говорите за снижаване или застрашаване на Вашата пригодност за по-нататъшното водене на длъжността, му дават основание за тревога.

Кнехт четеше отговора без особени очаквания, но с най-голямо внимание. Това, че колегията все пак имаше „основание за тревога“, той би могъл да си представи, пък и смяташе, че може да заключи за нея от един определен признак. Неотдавна в селището на играчите се появи един гост от Хирсланд с редовни документи и препоръка от ръководството на ордена, той помоли за гостоприемство под предлог, че ще работи в архива и библиотеката, и с това се опита като гост да присъства на няколко лекции на Кнехт, беше тих и внимателен, един вече възрастен човек, появяваше се почти във всички помещения или части на селището, бе се осведомил за Тегулариус и много пъти посещаваше живеещия наблизо директор на Валдцелското елитно училище; нямаше съмнение, човекът беше наблюдател, пратен, за да установи какво е положението в селището на играчите, забелязва ли се занемаряване, дали магистърът е здрав и на поста си, чиновничеството прилежно и учениците не са ли обезпокоени от нещо. Той остана цяла седмица, не пропусна нито една от лекциите на Кнехт. Неговото наблюдение и мълчаливото му присъствие навсякъде беше направило впечатление на двама от чиновниците. Явно ръководството на ордена бе изчакало доклада на този наблюдател, преди да прати отговора до магистъра.

Какво можеше да се мисли сега за отговора и кой ли бе неговият автор? Стилът не го издаваше, това беше общо употребим, безлик учрежденски стил, какъвто изискваше случаят. При по-внимателно взиране в написаното все пак можеше да се долови повече своеобразие и нещо лично, отколкото човек би предполагал при първото четене. Основата на целия документ беше в духа на ордена и йерархията, справедливостта и любовта към реда. Ясно можеше да се види колко нежелано, неудобно, дори тягостно и будещо гняв беше посланието на Кнехт. Отхвърлянето му, положително решено от автора на отговора още щом се бе запознал с него, не бе повлияно от преценките на другите. Въпреки възмущението и отказа все пак се долавяше едно друго вълнение и настроение, следа от симпатия, подчертаване на всички кротки и приятелски оценки и изказвания, раздали се по време на заседанието по повод молбата на Кнехт. Кнехт не се съмняваше, че Александер, председателят на ръководството на ордена, е авторът на отговора.

Тук ние стигаме предела на нашия път и, надяваме се, сме разказали всичко съществено за живота на Йозеф Кнехт. Без съмнение един по-късен биограф ще установи и ще може да сподели още някои подробности за края на неговия жизнен път.

Отказваме се да дадем собствено изложение за последните дни на магистъра, за тях не знаем повече, отколкото всеки валдцелски студент, и не бихме могли да го направим по-добре от „Легендата за майстора на стъклени перли“, която при нае се разнася в много преписи и вероятно е съчинена от неколцина любими ученици на изчезналия. Нека тази легенда завърши нашата книга.

Легендата

Когато слушаме беседите на приятелите върху изчезването на нашия майстор и причините за това, за правотата или неправотата на неговите решения и стъпки, смисъла и безсмислието на съдбата му, то те ни се виждат като обясненията на Диодор Сицилийски относно вероятните причини за наводненията на Нил и ни се струва не само безполезно, а и несправедливо да увеличаваме тези обяснения с нови. Вместо това искаме да съхраним в сърцата си спомените за майстора, който много скоро след тайнственото си потегляне за „света“ премина в едно още по-чудно и тайнствено „отвъд“. В името на неговата памет, която ни е скъпа, искаме да обрисуваме всичко, което сме чули за тези събития.

След като магистърът прочете писмото, в което колегията решително отхвърляше молбата му, той усети лека тръпка, едно чувство за утринен хлад и отрезвяване, което му показа: дошъл е часът и сега вече няма колебаене и бавене. Това странно чувство, което сам наричаше „пробуждане“, му бе познато от решителните мигове на неговия живот, то беше оживяващо и едновременно болезнено, смесица от раздяла и ново начало и като пролетна буря разтърсваше дълбоко чак до несъзнателното. Той погледна към часовника. Час по-късно му предстоеше да изнася лекция пред курсисти. Реши да посвети този час на размисъл и се упъти към тихата магистърска градина. По пътя го придружаваше един стих, който неочаквано му хрумна:

Защото ти, начало, чудо си готово…

Казваше си го тихо, без да знае у кой поет някога го бе чел, но стихът му въздействаше и му се харесваше и изглеждаше напълно подходящ за преживяванията му в мига. В градината Кнехт седна на обсипана с първите увехнали листа пейка, успокои дишането си и подири вътрешен покой, докато с просветлено сърце се отдаде на съзерцание, при което положението му в този час от живота се заниза в общи, надвишаващи личното картини. Но по обратния път към малката аудитория пак се обади оня стих, следваше отново да си го спомни, намери, че може би звучеше някак по-различно, същевременно светкавично паметта му се проясни и му дойде на помощ. Той тихо си каза:

И ето ти, начало, чудо си готово

да ни закриляш и помагаш да живеем.

Но едва надвечер, когато лекцията отдавна беше минала и бе свършена още каква ли не всекидневна работа, той откри произхода на тези стихове. Те не бяха от някакъв стар поет, а из едно от собствените му стихотворения, които бе писал някога като ученик и студент, и стихотворението завършваше с думите:

Сърце, вземи си сбогом и хайде, оздравявай!

Още същата вечер той повика при себе си своя заместник и му съобщи, че на другия ден трябва да замине за неопределено време. С немногословни указания му предаде всички текущи работи и се сбогува с него приятелски и делово, както обикновено преди краткотрайни служебни пътувания.

Това, че трябваше да остави приятеля си Тегулариус, без да го посвети и без да го обремени с едно сбогуване, му бе станало ясно отдавна. Необходимо беше да действа така не само за да пощади чувствителния си приятел, но и за да не застраши целия свой план. С едно осъществено действие, с един свършен факт Тегулариус вероятно щеше да се оправи, докато изненадващото разкритие и прощалната сцена биха могли да предизвикат у него мъчителни изблици. Доста време Кнехт беше обмислял дали да замине, без изобщо да го види още веднъж. Но сега, като разсъди, намери, че това много би приличало на бягство от трудността. Колкото мъдър и спокоен да беше и да искаше да спести на приятеля си сцената на вълнение и повода за глупости, толкова по-малко можеше да си позволи да щади себе си по подобен начин. Оставаше още половин час до времето за нощен покой, той можеше да посети Тегулариус, без да пречи нему и на когото и да е друг. Вече беше тъмно по широките вътрешни дворове, които той прекоси. Похлопа на килията на приятеля си със своеобразното чувство, че е за сетен път, и го намери сам. Изненадан, както чете, Тегулариус го поздрави с радост, остави книгата си настрана и покани госта да седне.

— Едно старо стихотворение ми дойде наум — започна Кнехт — или само няколко стиха от него. Може би ти знаеш къде ще се намери цялото? — И той рецитира:

И ето ти, начало, чудо си готово…

На Тегулариус не беше потребно да си дава особен труд. Не мисли дълго, позна стиха, стана и извади от едно чекмедже на бюрото ръкописа със стиховете на Кнехт, първоначалния ръкопис, който някога сам му беше подарил. Прелисти го и изтегли две страници с първия запис на стихотворението. Подаде ги на магистъра.

— Тук — каза той усмихнат, — достопочтени, можете да ги видите. За пръв път от много, много години вие си спомняте тези стихове.

Йозеф Кнехт внимателно и не без вълнение разглеждаше листата. Някога като студент по време на престоя си в Източноазиатския институт той беше изписал тези два листа със стихове и сега от тях го гледаше далечно минало, всичко говореше за едно почти забравено, само предупреждаващо и болезнено съживено нявга: леко пожълтялата хартия, младежкият почерк, зачеркванията и поправките в текста. Мислеше, че си спомня не просто годината и сезона, в който бяха възникнали тези стихове, но и деня, и часа, и едновременно отдавнашното настроение, чистото и гордо чувство, което го бе изпълнило и ощастливило тогава — негов израз бяха станали и стиховете. Бе ги написал в един особен ден, когато позна душевното състояние, което наричаше „пробуждане“.

Явно заглавието беше възникнало още преди самото стихотворение, преди да съчини първите му редове. С големи букви и стремителен почерк го бе написал той и то гласеше:

ТРАНСЦЕНДЕНЦИЯ!

Едва по-късно, в друго време и при друго настроение и жизнени условия, Кнехт беше зачеркнал този наслов заедно с удивителната и с по-ситни, по-тънки и по-скромни букви бе добавил втори. Той гласеше „Стъпала“. Сега Кнехт отново си спомни как тогава, окрилен от мисълта за своето стихотворение, бе написал думата „Трансценденция!“ като призив и повеля, някакво назидание към себе си, сякаш едно изразено отново и потвърдено намерение да постави под този знак живота и действията си и да се насочи към трансцендентното, решително и ведро да прекрачва границите, да изпълнява дълга си и да оставя зад себе си всеки простор и всеки отрязък от своя път. Полугласно той си прочете строфата:

Би трябвало с усмивка всичките пространства

да прекосим и нищо да не ни обвързва,

духът световен тук с вериги не ни свързва,

той иска в извисяването да се странства.

— Много години бях забравил стиховете — каза магистърът — и когато днес случайно ми хрумна един от тях, не знаех откъде е и че е мой. Как ти се струват днес? Говорят ли ти нещо?

Тегулариус се замисли.

— Тъкмо към това стихотворение аз неизменно имам едно странно отношение — отвърна той тогава.

— Стихотворението спада към малкото ваши стихове, които всъщност не обичам, в които нещо ме отблъсква или смущава. Какво точно, тогава не знаех. Днес мисля, че го схващам. Вашето стихотворение, уважаеми, което сте написали със заповедно „Трансценденция!“ и чието заглавие по-късно, слава богу, сте заменили с друго, много по-хубаво, никога не ми харесваше истински, защото в него има нещо повелително, морализаторско или даскалско. Ако можеше да му се отнеме тази частица или пък да се измие това лустро, то би било едно от най-хубавите ви стихотворения, току-що отново го забелязах. Същинското му съдържание не е лошо загатнато с наслова „Стъпала“; но вие също така добре бихте могли да напишете над него „Музика“ или „Същината на музиката“, защото, като се изтръгне морализаторската му или проповедническа жилка, то действително е истинско наблюдение върху същината на музиката или, според мене, едно хвалебствие на музиката за нейната неподвластност на времето, за нейната веселост и решителност, за нейната жизненост и неуморната й решителност и готовност стремително да се носи напред, да напуска просторите, където току-що е пристъпила. Ако бяхте се задоволили само с тези наблюдения или с това хвалебствие за духа на музиката и не бяхте го превърнали — явно още тогава сте били обзети от възпитателски амбиции — в предупреждение и проповед, стихотворението можеше да бъде съвършена скъпоценност. Такова, каквото е сега, то ми изглежда не само твърде наставническо, твърде даскалско, но и че страда от една идейна грешка. Стихотворението поставя, вероятно заради моралното въздействие, музиката и живота като равностойни, което най-малкото е доста проблематично и оспорвано, от естествения и несвързан с морала мотор, който е задвижващата пружина на музиката, то прави един „живот“, а той иска да ни възпитава и развива с призиви, заповеди и добри поучения. Накратко в тези строфи едно видение, нещо неповторимо, красиво и величествено е подправено и използвано за педагогически цели и това е, което винаги ми е пречило да го възприемам истински.

Магистърът слушаше със задоволство приятеля си и наблюдаваше неговата малко гневна разпаленост в разговора, която му допадаше.

— Навярно ти имаш право — подхвана той полушеговито. — Във всеки случай с това, което казваш за отношението на стиха към музиката. „Прекрачването на просторите“ и основната мисъл на моя стих идва, без да зная или да обърна внимание на това, всъщност от музиката. Дали съм накърнил мислите, или съм предал невярно видението, не зная; може би ти имаш право. Когато съчинявах стиха, той вече не се отнасяше до музиката, а до едно преживяване, именно до преживяването, че красивата музикална притча ми откри своята морална страна и в мен се превърна в пробуждане, напомняне, повик за живота. Заповедната форма на стихотворението, която на теб не ти харесва, не е израз на желание да се властва или поучава, защото повелята, предупреждението е насочено единствено към мен самия. Това би трябвало, ако бездруго не го знаеш добре, да видиш от последния стих, драги. И тъй, аз имах едно прозрение, едно откритие, вътрешно видение и исках да си втълпя съдържанието и морала от това вникване и чрез тях да се самопризова. Ето защо стихотворението, без сам да го зная, е останало в паметта ми. Тези стихове могат да бъдат добри или лоши, но те са постигнали целта си, напомнянето им продължава да живее в мене и не е забравено. Днес то пак ми звучи като ново: това е едно красиво, малко преживяване, което твоят присмех не можа да ми вгорчи. Но време е да си тръгвам. Колко хубави бяха онези години, приятелю, когато ние, и двамата студенти, по-често дръзвахме да не спазим реда в заведението и до късно през нощта да стоим заедно на приказки. Като магистър не мога да си позволя нарушение, жалко!

— Ах — каза Тегулариус, — би могло пак, само че кураж няма.

Кнехт, усмихнат, сложи ръка на раменете му.

— Що се отнася до куража, мили мой, аз съм способен и на съвсем други щуротии. Лека нощ, стари недоволнико!

Кнехт излезе радостен от килията, но по пътя в нощната пустота на коридори и дворове, на селището, отново бе обзет от сериозност, сериозността на прощаването. Сбогуването с нещо винаги събужда възпоменания и по тези коридори сега го навести споменът за времето, когато той, още момче, като новопристигнал ученик направи своята първа, изпълнена с предчувствия и надежди, обиколка на Валдцел и на Vicus Lusorum и едва сега, сред вечернохладните и мълчаливи дървета и постройки усети пронизващо и болезнено, че вижда всичко това за последен път, за последен път долавя затихването и унасянето в сън на така оживеното през деня селище, за последен път вижда слабата светлинка над къщата на портиера да се отразява в басейна на фонтана, за последен път гледа нощните облаци да се носят над дърветата в неговата магистърска градина. Бавно Кнехт преброди всички алеи и кътчета на селището на играчите, изпита потребност още веднъж да отвори вратата на градината и да влезе в нея, но не носеше ключа със себе си. Това му помогна бързо да отрезвее и да се опомни. Върна се в жилището си, написа още няколко писма, между тях едно известие до Десиньори за пристигането си в столицата, после в грижлива медитация се освободи от душевните вълнения на този час, за да има утре достатъчно сили за последното си дело в Касталия — разговора с ръководителя на ордена.

На другата сутрин магистърът стана в обичайния час, поръча кола и замина, само неколцина забелязаха неговото отпътуване, но то никому не направи особено впечатление. Той пътуваше към Хирсланд в напоеното с първата ранноесенна мъгла утро, пристигна към обед и се обади да уведомят магистър Александер, председателя на ръководството на ордена. Със себе си носеше завито в кърпа красиво метално ковчеже, което бе извадил от едно тайно чекмедже в своята канцелария и което съдържаше атрибутите на неговата власт, печатите и ключовете.

В „голямата“ канцелария на ръководството на ордена го посрещнаха малко изненадани, едва ли някому би дошло наум, че един магистър може да се яви тук без предварително съобщение или покана. По поръка на ръководителя на ордена го нагостиха, в старата аркада на манастирския двор му отвориха една килия за почивка и му съобщиха, че достопочтеният се надява след два или три часа да се освободи и го приеме. Кнехт поиска да му дадат един екземпляр от правилника на ордена, седна и изчете цялата брошура и за сетен път се увери, че намерението му е естествено и законно, но в действителност и в този час още му изглеждаше невъзможно да облече в думи неговия смисъл и вътрешна справедливост. Той си спомни един израз от правилата, върху който бе размишлявал някога, в последните дни на младежката си свобода и студентството, преживяване от момента преди приемането му в ордена. Препрочете израза, задълбочи се в него и при това усети колко много в този час се различава от някак плахия млад репетитор, какъвто бе тогава. „Ако върховната колегия те назначи — така се казваше в оня пасаж от правилника — на някаква длъжност, то знай: всяко изкачване по стъпалата на длъжностите не е крачка към свободата, а към обвързването. Колкото по-голяма е властта на една длъжност, толкова по-строга е службата. Колкото по-силна е личността, толкова по-недопустимо е своеволието.“ Как някога всичко това му звучеше напълно завършено и недвусмислено, но колко много оттогава за него се бе изменило — дори преминало в пълната си противоположност — значението на някои думи, на тези така съдбовни слова, като обвързване, личност, своеволие. И все пак колко красиви, ясни, установени и удивително внушителни биха тези изрази и как на един млад интелект можеха да се виждат абсолютни, неподвластни на времето и истинни до корен! О, и те биха останали такива, стига само Касталия да беше светът, целият, разнообразен и въпреки това неделим, вместо да бъде само един малък свят в света или един по-смел и по-насилнически кът от него! Ако земята би била елитно училище, ако орденът би бил общност на всички хора и председателят на ордена — бог, колко съвършени биха били тогава тези изречения и целият правилник! Ех, ако би било така, колко прелестен, цъфтящ и невинно красив би бил животът! А някога той наистина беше, някога Кнехт можеше да гледа така на всичко това и така да го възприема: ордена и касталийския дух като божествени и абсолютни, провинцията като свят, касталиеца — като човечество, а некасталийската част на цялото — един вид детски свят, някакво подготвително стъпало към провинцията, праземя, която чака последната култура и избавлението, която гледа към Касталия със страхопочитане от долу на горе и от време на време допуска любезни посещения на пратеници от рода на младия Плинио.

Колко странно се стекоха нещата и край него самия, Йозеф Кнехт, и собствения му дух! Не гледаше ли в ранните времена, дори до вчера, на онова присъщо му схващане и познание, на онова преживяване на реалността, което означаваше като „пробуждане“, проникване в сърцето на света, крачка по крачка, все към средоточието на истината, като на нещо, така да се каже, абсолютно, като на път или нахлуване, което в действителност трябва да премине само постепенно, но което като идея беше непрекъснато и праволинейно? Нали някога в младостта едно „пробуждане“ му се струваше напредък и безусловно ценно и правилно да уважава външния свят в образа на Плинио, а сам съзнателно и строго да се дистанцира от него като касталиец? И отново бе напредък и истинност, когато сам след дългогодишно съмнение реши да се посвети на играта на стъклени перли и живота във Валдцел. И отново, когато беше поканен от майстор Томас да заеме длъжност и посредством майстора по музика да бъде приет в ордена, а по-късно и обявен за магистър. Това бяха само малки или големи стъпки по един на вид праволинеен път — и все пак сега, към края на този път, той в никакъв случай не стоеше в сърцето на света и в душата на истината, а и сегашното „пробуждане“ беше само едно отваряне на очите, идване на себе си сред нови обстоятелства, някакво примиряване с нови положения. Същата строга, ясна, недвусмислена, неотклонна пътека, която го бе водила към Валдцел, към „Мариафелс“ и към ордена и магистърската длъжност, сега отново го водеше извън тях. Това, което бе последица от акта на „пробуждане“, едновременно беше и низ от сбогувания. Касталия, играта на стъклени перли, магистърската длъжност бяха теми, които той трябваше да видоизмени и осъществи, един простор, който следваше да премине. Те вече лежаха зад него. И явно, че някога, когато Йозеф мислеше и действаше противно на това, което днес мисли и върши, вече бе съзнавал или най-малкото подозирал нещичко за съмнителното положение на нещата: нали той бе поставил над онова стихотворение, което написа още като студент и в което ставаше дума за стъпала и сбогуване, призива за „Трансценденция!“.

Така неговият път бе вървял в кръг или по елипса, или спирала, може би както винаги — само не праволинейно, защото правата линия явно принадлежи единствено на геометрията, не на природата и на живота. Той добросъвестно откликваше на самонапомнянето и самоокуражаването от стихотворението и дълго след като бе забравил самите строфи и тогавашното „пробуждане“, наистина не съвършено и не без колебания, съмнения, пристъпи на чувства и борби; но Кнехт премина стъпало подир стъпало, пространство след пространство, смел, съсредоточен и доста бодър, не така лъчезарен, както старият майстор по музика, но все пак без да е уморен и посърнал, без да а отцепник и неверник, и ако сега той действаше привидно в разрез с целия морал на ордена, в интерес на собствената си личност, следователно своеволно, това също беше в духа на смелостта и музиката, стегнато и ведро, пък с останалото да става каквото ще. Само да можеше всичко, което нему се виждаше толкова явно, да изясни и докаже на другите: а именно „своеволието“ на сегашното му действие служи на истината и всъщност е покорство, той не се устремява към нова свобода, но към нови, непознати и злокобни обвързвания, не е беглец, а призован, не е своеволник, а покоряващ се, не е господар, а жертва! И как тогава би стоял въпросът с добродетелите, с ведростта, с проявата на такт и смелост? Те щяха да бъдат нищожни, но ще продължат да съществуват. И ако човек вече нямаше да върви, а само да бъде воден, ако вече нямаше своеволно надвишаване на опита и сетивното възприятие, а само едно въртене в пространството около оня, който стои в средата му, то добродетелите пак устояваха и запазваха своята стойност и своето вълшебство, те се изразяваха в готовността да кажеш „да“ вместо „не“, да се подчиниш вместо да се отклониш, а може би малко и в това да мислиш и действаш така, сякаш си господар, сякаш си деен и приемаш живота и самоизмамата, тези отражения, без да ги подлагаш на проверка привидно като самоопределение и отговорност, и още така, като че ли по неизвестни причини всъщност си създаден повече за действие, отколкото за познание, че си по-инстинктивен, отколкото духовен. Ох, да можеше да поговори за това с отец Якобус!

Мисли или мечти от подобен род бяха отзвук от неговата медитация. Струваше му се, че при това „пробуждане“ въпросът не е до истина и познание, а до действителността и нейното изживяване и съществуване. С „пробуждането“ не проникваше по-близко до сърцевината на нещата, до истината в тях, човек обхващаше, развиваше, изстрадваше само отношението на собственото си „аз“ към моментното положение на тези неща. При това той не стигаше до закони, а до решения, не попадаше в центъра на света, а в центъра на собствената си личност. Ето защо и преживяното в такъв момент толкова малко можеше да бъде споделено и така странно се изплъзваше от възможността да бъде разказано и формулирано; като че ли вестите от тази сфера на живота не се числяха към целите на езика. Само по изключение можеше да се отиде малко по-напред, тогава оня, който би го разбрал, би бил човек в подобно състояние, човек, който страда заедно с него или се „пробужда“. Малко повече би го разбрал явно Фриц Тегулариус, още по-дълбоко би стигнало разбирането на Плинио. Кого другиго можеше да назове? Никого.

Взе да се здрачава. Кнехт бе съвсем унесен и изолиран от света в играта на своите мисли, когато се почука на вратата. И тъй като не се оборави веднага и не отговори, оня, който стоеше пред вратата, изчака малко и се опита повторно да похлопа леко.

Сега Кнехт отговори, стана, тръгна с пратеника, който го въведе в сградата на канцеларията и без по-нататъшно обаждане в кабинета на председателя. Майстор Александер го посрещна.

— Жалко — каза той, — че идвате без предварително съобщение; затова и се наложи да чакате. Изгарям от нетърпение да узная какво ви води насам тъй неочаквано. Не е нещо лошо, нали?

Кнехт се усмихна:

— Не, нищо лошо. Но наистина ли идвам неочаквано и съвсем ли не можете да си представите какво ме води?

Александер го погледна сериозно, със загриженост в очите.

— Е, да — каза той, — мога да си представя едно или друго. Тъкмо тези дни например си мислех, че случаят с вашето послание положително за вас не ще да е приключен. Колегията трябваше да ви отговори накратко, в един за вас, Domine, може би разочароващ смисъл и тон.

— Не — каза Йозеф Кнехт. — Всъщност аз едва ли очаквах нещо различно от това, което по смисъл съдържа отговорът на колегията. А що се отнася до тона, тъкмо той ми подейства благотворно. По писмото разбирам, че то е струвало на автора усилия, едва ли не мъка, и че той е изпитвал потребност да примеси към неприятния и някак засрамващ ме отговор, няколко капки мед, което естествено му се е удало отлично и за което съм му благодарен.

— И значи ли, че вие, многоуважаеми, сте приели съдържанието на писмото?

— Запознах се с него, разбира се, и в основни линии го схванах и одобрих. Отговорът естествено не можеше да донесе нищо друго освен отказ на моята молба, свързан с едно кротко предупреждение. Моето послание беше нещо необичайно и за колегията истински неудобно, никога не съм се съмнявал в това. Но то, доколкото съдържаше и една лична молба, вероятно не бе съчинено достатъчно целесъобразно. И аз едва ли можех да очаквам друго — само отрицателен отговор.

— На нас ни е приятно — каза председателят на ръководството на ордена с една нотка на острота, — че вие така приемате ответа и следователно писмото ни не ви е изненадало в болезнен смисъл. Това ни е много приятно. Но все още не разбирам едно. Ако при съчиняването и изпращането на вашето послание — правилно ли ви разбирам? — вече не сте вярвали в успеха и положителния отговор, дори сте били предварително убеден в неуспеха, защо все пак сте го изпратили, още повече, че ви е струвало твърде много труд да го съчините, препишете на чисто и изпратите.

Кнехт го гледаше приветливо, докато отговаряше:

— Господин председател, моето послание имаше две съдържания, две намерения и аз не вярвам, че и двете са съвсем напразни и неуспешни. То съдържаше една лична молба за освобождаване от длъжността ми и за използване на моите сили на друго място; тази лична молба смея да разглеждам като нещо относително странично, всеки магистър следва, доколкото е възможно, да оставя на заден план личните си дела. Молбата ми беше отхвърлена, мога да се примиря с това. Но моето послание съдържаше още много други неща освен онази молба, обхващаше куп факти, някои мисли, смятах за свой дълг да осведомя колегията за тях и да ги предложа на нейното внимание. Всички магистри, или поне мнозинството от тях, са прочели изложението ми, за да не кажа предупреждението ми, и ако естествено повечето от тях са приели тази храна неохотно и са се отнесли към нея по-скоро с отвращение, то все пак те са го прочели и са узнали каквото бих желал да им кажа. Това, че те приемат посланието с неодобрение, в моите очи не е неуспех, аз не търсех одобрение и съгласие, много повече целях да предизвикам тревога и разколебаване. Бих съжалявал много, ако по изказаните от вас причини се откажех да изпратя посланието. Независимо дали е въздействало повече, или по-малко, все пак е било едно разбуждане, един призив.

— Естествено — каза колебливо председателят, — но за мен загадката не се решава с това. Ако вашите напомняния, разбуждащи викове, предупреждения е трябвало да стигнат до колегията, защо тогава сте отслабили или дори застрашили въздействието на златните си думи, свързвайки ги с една частна молба, молба, в чието изпълнение и изпълнимост сам не сте вярвали истински? Засега още не разбирам това. Но сигурно ще се изясни, когато обсъдим всичко докрай. Във всеки случай слабата страна на вашето послание е тъкмо там, в свързването на молбата с тези разбуждащи викове, напомнянето с жалбата. Надявам се, че не сте разчитали да използвате молбата като средство за пренасяне на предупредителната ви реч. Бихте могли устно или писмено достатъчно лесно да се доберете до своите колеги, щом сте смятали за необходимо те да бъдат разтърсени душевно. А молбата ви би тръгнала по своя собствен служебен път.

Кнехт го погледна приветливо.

— Да — каза той с лекота. — Може да имате право. Но вгледайте се още веднъж в тази объркана работа! Нито напомнянето, нито молбата е нещо всекидневно, привично и естествено, но и двете са свързани още с това, че са необикновени, възникнали от неволя и се поставят извън общоприетото. Не е нито обикновено, нито нормално, че без настойчива външна причина един човек внезапно почва да заклина колегите си да си спомнят своята смъртност и проблематичността на цялото съществуване, а още по-малко обичайно и всекидневно е един касталийски магистър да иска да заема учителска длъжност извън провинцията. Дотолкова двете съдържания на моето послание прилягат едно към друго чудесно. По мое мнение читателят, който действително би взел цялото послание сериозно, след прочитането му би стигнал до следния извод: в случая един малко чудат мъж не само се залавя да оповести своите предчувствия и да проповядва на колегите си, но за този човек, с всички негови мисли и притеснения, това е страшно сериозно, той е готов да зареже своята длъжност, титлата, миналото си и да почне отначало на едно скромно място, наситил се на знатност, на покой, на уважение и авторитет, иска да се избави от тях или горещо желае да ги захвърли. От този резултат — аз все още се опитвам да вникна в мислите на читателя на моето послание — тогава, струва ми се, биха били възможни два извода: авторът на тази морална проповед за съжаление е малко побъркан, следователно вече не бива да влиза в сметката като магистър, или: тъй като авторът на тази досадна проповед видимо не е побъркан, а нормален и здрав, зад неговите поучения и черногледства трябва да се крие нещо повече от каприз и приумица, именно една реалност, една истина. Така долу-горе си представях процеса в главата на читателя и следва да призная, че съм сгрешил. Вместо моята молба и призивът ми за пробуждане да се подкрепят и засилват взаимно, те не са взети сериозно и са сложени настрана. От това неприемане на посланието аз не съм нито много натъжен, нито истински изненадан, защото всъщност, трябва да го повторя, въпреки всичко го очаквах и в основата си, също трябва да призная, за мен това отхвърляне е и заслужено. Моята молба, в чийто успех не вярвах, беше един вид хитрина, един жест, формалност.

Лицето на магистър Александер беше станало още по-сериозно и почти мрачно. Но въпреки това той не прекъсна Кнехт.

— Моето състояние не бе такова — продължи той, — че при изпращането на посланието сериозно да се надявам на благоприятен отговор и да го чакам с радост, но и не можех да приема отрицателния отговор като по-високо решение и послушно да му се подчиня.

— Не бяхте готов да приемете отговора на вашата колегия като върховно решение, правилно ли съм ви чул, магистър? — прекъсна го председателят, като остро подчертаваше всяка дума. Явно едва сега той бе открил цялата сериозност на положението.

Кнехт леко се поклони.

— Разбира се, правилно сте чули. Беше така, че аз едва ли можех да вярвам в изгледа за успех на молбата ми, но въпреки това мислех, че трябва да я изложа, за да спазя реда и формата. По този начин в ръцете на многоуважаемата колегия аз давах до известна степен една възможност да приключи работата със снизхождение. Ако тя не беше склонна на подобно решение, то още тогава бях готов да не допусна да ме залъгват, успокояват, а да действам.

— И как да действате? — попита Александер с тих глас.

— Така, както ми нашепват сърцето и разумът. Бях решен да напусна длъжността си и да се заема с някаква дейност извън Касталия, и без поръчение или отпуск от колегията.

Ръководителят на ордена притвори очи и като че ли престана да слуша. Кнехт разбра: той изпълняваше онова упражнение, с чиято помощ хората от ордена в случай на внезапна опасност и заплаха се опитват да запазят вътрешното си спокойствие и самообладание и което е свързано с двукратно много продължително задържане на дишането при празни дробове. Той гледаше лицето на мъжа, за чието неприятно положение съзнаваше, че е виновен, леко да побледнява, после, при бавното поемане на въздух с помощта на коремните мускули, отново да добива своя цвят, виждаше, че очите на обичания, многоуважаван човек отново се отварят и че за момент гледат някак втренчено и безучастно, но веднага след това по-будно и по-бодро; с някакъв лек страх Кнехт гледаше тези ясни, винаги овладявани, привикнали на строгост очи на човек, който бе еднакво велик както в покорството, така и в повеляването; тези очи сега се насочваха към него и го наблюдаваха с невъзмутима хладина, измерваха го, пронизваха го. Трябваше дълго мълком да издържи този поглед.

— Смятам, че съм ви разбрал — каза накрая Александер с по-спокоен глас. — От доста дълго време сте били изморен от длъжността или от Касталия, или ви е измъчвал копнеж по живота в света. Решили сте да се вслушате повече в това настроение, отколкото в законите и вашите задължения, не сте изпитали потребността да ни се доверите и да потърсите съвет и подкрепа от ордена. И, значи, само за да спазите една формалност и да облекчите съвестта си, сте отправили онова послание към нас, една молба, която сте знаели, че не можем да приемем, но на която, ако работата станеше предмет на дискусия, можехте да се позовете. Да приемем, че сте имали причина за вашето необичайно държане и намеренията ви са били почтени, заслужавали са внимание, аз изобщо не мога да си го представя другояче. Но как бе възможно, с такива мисли, с такава жажда и решение в сърцето, вътрешно вече отстъпник, толкова дълго време мълчешком да останете на своята длъжност и външно да продължавате да я изпълнявате безпогрешно.

— Аз съм тук — каза майсторът на играта на стъклени перли с неизменна приветливост, — за да обсъдя с вас всичко това, да ви отговоря на всеки въпрос и тъй като вече съм поел пътя на своеволието, възнамерявам да не напусна Хирсланд и самия дом, преди да съм уверен, че донякъде сте разбрали положението и действията ми.

Майстор Александер се замисли.

— Значи ли това, че вие очаквате някога да одобря вашето държане и плановете ви! — попита тогава колебливо той.

— Ах, за одобрение съвсем не мисля. Надявам се и очаквам да бъда разбран от вас и да си запазя един остатък от уважението ви и когато си тръгна оттук. Това е единственото сбогуване в нашата провинция, което ми предстои. Днес напуснах завинаги Валдцел и селището на играчите.

Александер отново затвори за няколко секунди очи. Откровенията на този човек, когото не можеше да разбере, идваха толкова смайващи.

— Завинаги ли? — попита той. — Значи, вие изобщо не мислите да се върнете към длъжността си. Трябва да ви кажа, че умеете да изненадвате. Един въпрос, ако е позволено. Смятате ли се всъщност още за майстор на играта на стъклени перли, или не?

Йозеф Кнехт посегна към ковчежето, което беше донесъл със себе си.

— Бях довчера — каза той — и смятам, че днес ще бъда освободен, след като връча на вас и на колегията печатите и ключовете. Те са в безупречно състояние и в селището на играчите, ако отидете да надзърнете, ще заварите пълен ред.

Срещу него председателят на ордена бавно се надигна от стола, изглеждаше уморен и сякаш остарял изведнъж.

— За днес ще оставим вашето ковчеже тук — каза той сухо. — Ако връщането на печатите трябва да означава едновременно и освобождаване от длъжността, то бездруго аз не съм компетентен, би следвало да присъства най-малкото една трета от цялата колегия. По-рано вие толкова добре разбирахте старите обичаи и традиции, не мога така бързо да свикна с този нов начин. Може би ще имате любезността да ми оставите време до утре сутринта, преди да продължим разговора си.

— Аз съм напълно на ваше разположение, многоуважаеми. Вие ме познавате, знаете и уважението, което храня към вас от няколко години, повярвайте ми, това с нищо не се е променило. Вие сте единственият човек, с когото се сбогувам, преди да напусна провинцията, и то не е само заради вашата длъжност, като председател на ръководството на ордена. Така както полагам в ръцете ви отново печата и ключовете, така се надявам, когато най-после си изкажем всичко, Domine, чрез вас да бъда освободен и от обета си като член на ордена.

Александер го погледна в очите тъжно и изпитателно и потисна една въздишка.

— Оставете ме сега сам, многоуважаеми, за един ден вие ми създадохте достатъчно грижи и достатъчно материал за размисъл. Стига за днес. Утре ще продължим разговора, елате отново тук един час преди обеда.

Той се сбогува с магистъра е жест на любезност; този жест беше пълен с примирение и тази любезност вече не се отнасяше към колегата, а към един съвсем чужд човек, което нарани по-дълбоко майстора на играта на стъклени перли, отколкото всички думи на Александер.

Помощникът, който малко по-късно дойде да го вземе за вечеря, заведе Кнехт до една маса за гости и съобщи, че майстор Александер се оттеглил за по-продължително упражнение и смятал, че господин магистърът днес също не желае компания, една стая за гости му била на разположение.

Александер беше много изненадан от посещението и споделеното от майстора на играта на стъклени перли. Той наистина смяташе, след като отредактира отговора на колегията по повод посланието му, че едва ли ще се мине без посещение на Кнехт и един предстоящ разговор и бе мислил за него с леко вълнение. Но че магистър Кнехт, при неговата образцова покорност и добро придържане към всички правила, скромност и вроден такт ще се отбие тук един ден, без да е съобщил, и че самоволно, без предварително съвещание с колегията, ще напусне длъжността си и че по този поразителен начин ще наруши всички обичаи и традиции, бе смятал за напълно невъзможно. Наистина трябваше да признае, че държането на Кнехт, тонът и изразите в неговото слово, ненатрапливата му вежливост бяха същите, както винаги, но колко страшно и нараняващо, ново и изненадващо, о, и съвсем не касталийско бяха съдържанието и духът на откровенията му! Ако наблюдаваше и слушаше Magister Ludi, никой не би могъл да се усъмни, че той е болен, преуморен, раздразнен или загубил власт над себе си; дори и строгите наблюдения, които колегията неотдавна осъществи във Валдцел, не установиха ни най-малък белег на смущение, безредие или леност в живота и работите в селището на играчите. И въпреки всичко сега тук стоеше този страхотен човек, довчера все още негов колега, най-милият му сред колегите, връщаше ковчежето с атрибутите на длъжността си, като че ли това беше пътна чанта, обясняваше, че престанал да бъде магистър, престанал да бъде член на колегията, престанал да се числи към ордена и Касталия, и набързо бил дошъл да си вземе сбогом. Ето кое беше най-страшното, най-тежкото и ужасното положение, в което някога го бе поставяла длъжността му на председател в ръководството на ордена, струваше му огромни усилия да запази самообладание.

И какво сега? Трябваше ли да пристъпи към средства на насилие, да наложи почетен арест на Magister Ludi и веднага, още сега, тази вечер, да изпрати бързи вестоносци до всички членове на колегията и да ги свика? Говореше ли нещо в полза на противното, не беше ли това най-близкото до ума и най-правилното? И въпреки всичко нещо в него го разубеждаваше. Какво в действителност можеше да постигне с подобни мерки? За магистър Кнехт нищо освен оскърбление, за Касталия нищо, само най-многото за себе си самия, за председателя, известно разтоварване, известно облекчаване на съвестта, тъй като вече нямаше да стои срещу неприятното и тежкото като единствен носител на отговорност. Ако все още нещо би било поправимо във фаталното дело, ако би бил възможен един призив към чувството за чест на Кнехт и допустима една промяна на неговия замисъл, това можеше да бъде постигнато само на четири очи. Те двамата — Кнехт и Александер — трябваше да решат изхода на тази сурова борба, никой друг. И докато премисляше това, трябваше да признае, че всъщност Кнехт постъпва правилно и благородно, щом сам се оттегля от колегията, която вече не признава, но все пак се изправя пред него, председателя, за последната схватка и сбогуване. Този Йозеф Кнехт и когато извършваше нещо забранено и ненавистно, пак беше уверен в държането и такта си.

Майстор Александер реши да се довери на това съображение и да остави извън играта целия служебен апарат. Едва сега, като бе намерено известно решение, той започна да обмисля работата до подробности и преди всичко да се пита какво наистина е справедливо или несправедливо в действията на магистъра, който естествено правеше впечатление на убеден в своята изрядност и в правотата на нечуваната си крачка. С желанието да даде някаква формулировка на дръзкото намерение на майстора на играта на стъклени перли, и Александер почна да проверява законите на ордена, които никой не познаваше така дълбоко, както той, и стигна до изненадващото заключение, че всъщност Йозеф Кнехт нито бе нарушил буквалния текст на правилника, нито бе възнамерявал да ги нарушава, тъй като по тяхната естествено от десетилетия непроверявана валидност във всяко време и за всеки член на ордена бе открита възможността да го напусне, а заедно с това и да се откаже от правата си и живота в касталийската общност. Щом Кнехт връщаше своя печат, обявяваше на ордена, че излиза и тръгваше за света вън от Касталия, с това той предприемаше нещо действително нечувано от незапомнени времена, нещо невъобразимо, страшно и може би твърде неподобаващо, но не накърняваше правилата на ордена. Че магистърът не искаше да направи тази необяснима, но формално в никакъв случай не в противоречие със закона крачка зад гърба на председателя на ръководството на ордена, а очи в очи с него, беше повече, отколкото го задължаваше буквата на правилника. Ала как многоуважаваният човек, един от стълбовете на йерархията, бе стигнал до идеята? Как можеше той да съобразява намерението си, което въпреки всичко беше отстъпничество, с писаните правила, щом като му го забраняваха и стотици неписани, но не по-малко свети и естествени връзки?

Александер чу да бие някакъв часовник, изтръгна се от болезнените мисли, отиде да се окъпе, отдели десет минути за грижливи дихателни упражнения и се оттегли в своя кът за медитация, за да може преди съня да почерпи сила и спокойствие още от един час, а после до сутринта вече да не мисли за този случай.

На другия ден един млад помощник отвежда магистър Кнехт от дома за гости на ръководството на ордена при председателя и става свидетел как двамата се поздравяват. На него, свикналия да наблюдава майстори на медитацията и себеовладяването и да живее сред тях, при все това в поздрава на двамата достопочтени му прави впечатление нещо особено, нова проява, небивала крайна степен на съсредоточеност и яснота. Това беше, така ни разказа той, не съвсем обичайно поздравление между двама носители на най-високи достойнства, един ведър и леко изпълняван церемониал или може би празнично-радостен тържествен акт, а от време на време приличаше на някаква надпревара в любезност, подчиненост и изтъквано смирение. И като че ли беше пристигнал някакъв чужденец, пътувал отдалеч, велик майстор на йогата, дошъл да засвидетелства уважението си на председателя на ордена и да се сравни с него. Думи и жестове, изпълнени със спокойствие, сдържаност и съсредоточеност, но и с едно скрито напрежение, сякаш те и двамата бяха осветени или заредени с електрически ток. Нашият доверен човек не могъл да види и да чуе повече от тази среща. Двамата изчезнали във вътрешността на помещението, вероятно в частния кабинет на майстор Александер, и прекарали заедно много часове, без някой да посмее да ги безпокои. Това, което се предава за разговорите им, произтича от случайни разкази на господин Десиньори, с когото Йозеф Кнехт споделил нещичко.

— Вчера вие ме изненадахте — започна председателят — и почти щях да загубя самообладание. Междувременно обаче можах да поразмисля над всичко. Моето становище естествено не се е променило, аз съм член на колегията и на ръководството на ордена. Имате право да обявите излизането си от него и да се откажете от длъжността си и според буквалния текст на правилника. Вие сте стигнали дотам, че длъжността вече ви е тягостна и чувствате потребност от един опит да заживеете извън ордена. Мога ли да ви предложа да дръзнете за този опит, но не в смисъла на вашето бурно решение, а навярно под формата на една по-дълга или дори неограничена командировка? Нещо подобно целеше, струва ми се, и вашата молба.

— Не съвсем — каза Кнехт. — Ако моята молба беше одобрена, аз наистина щях да остана в ордена, но не и на служба. Това, което вие толкова любезно предлагате, би било отклонение. Впрочем за Валдцел и за играта на стъклени перли не би бил от особена полза един магистър, който за дълго, за неопределено време, отсъства поради отпуск и за когото не се знае дали ще се върне, или не. И ако дори се завърне след година, след две, то що се отнася до длъжността и неговата дисциплина, играта на стъклени перли, той само ще я забрави и няма да научи нищо ново.

Александер:

— Може би той все пак би научил някои неща. Навярно би узнал, че светът отвъд е по-друг, отколкото си го е представял, и че се нуждае от него толкова малко, колкото и той самият от този свят, би се върнал обратно успокоен и би се радвал отново да живее сред старото и изпитаното.

— Вашата доброта отива много далеч. Благодарен съм ви, но не мога да я приема. Това, което търся, е не толкова уталожване на едно любопитство или на някаква похот за светски живот, то е много повече — безусловност. Не искам да ида в света отвън с осигуровка за връщане в джоба в случай на разочарование, като някакъв предпазлив пътешественик, който отива да поразгледа малко света. Напротив, горещо желая дръзновение, утежняване и опасност, жаден съм за действителността, за задачи и дела, също и за лишения и страдания. Мога ли да ви помоля да не настоявате на вашето добродушно предложение и изобщо да не правите опит да ме разколебаете и примамите назад? Не би довело до нищо. Посещението ми при вас би загубило за мен своята стойност и святост, ако донесе едно закъсняло одобрение на молбата ми, за каквото вече не жадувам. След онази молба аз не съм стоял на едно място; пътят, по който поех, сега е всичко за мен, мой закон, моя родина, моя служба.

С въздишка Александер му кимна благосклонно.

— Нека приемем — каза той търпеливо, — че всъщност нищо не може да ви трогне и да промени вашето настроение. Вие сте, противно на целия ви външен облик, глух, разгневен до кръвожадност луд или яростен воин, който не се вслушва в никакъв авторитет, разум, доброта, на чийто път човек не бива да се изпречва. Искате да се откажа предварително да променя настроението ви или да ви влияя. Но говорете ми сега по това, което дойдохте да кажете тук, разправете ми историята на вашето отричане, обяснете ми делата и решенията, с които ни плашите! Все едно дали това ще бъде изповед, равносметка или обвинение, аз искам да го чуя.

Кнехт кимна.

— Разгневеният до кръвожадна лудост ви благодари и се радва. Няма да излагам обвинения. Това, което бих искал да кажа, само да не бе толкова тежко — невероятно трудно е то да се предаде с думи, — за мен има смисъла на едно приключване, а за вас вероятно на изповед.

Той се облегна в креслото и погледна нагоре, където по свода на тавана още се провиждаха бледи следи от някогашната украса, от времето, когато Хирсланд бил манастир, нежни като в съновидение линии и багри на цветя и орнаменти.

— Мисълта, че от една магистърска длъжност също можеш да се наситиш и да се откажеш, ме споходи за пръв път само няколко месеца след обявяването ми за майстор на играта на стъклени перли. Тогава един ден седях и четях книжката на моя някогашен прочут предшественик Лудвиг Васермалер, в която той, проследявайки цялата трудова година, месец след месец, даваше съвети и указания на своите последователи.

Прочетох напомнянето му своевременно да се мисли за подготовката на публичните игри за текущата година и в случай че човек не изпитва удоволствие и му липсват идеи за игрите, да се настрои за тях чрез съсредоточаване. Когато с голямото си самочувствие на най-млад магистър четях това предупреждение, се усмихвах малко младежки високомерно над загрижеността на стария човек, който бе написал предупрежденията, но все пак в тях за мен звучеше нещо като сериозност и опасност, нещо заплашващо и притесняващо. Размисълът върху това ме доведе до решението: ако някога дойде ден, в който мисълта за близката тържествена игра вместо с радост ще ме изпълва със загриженост, вместо с гордост — със страх, то аз, за да не се мъча и терзая страшно с нова празнична игра, ще напусна и ще върна на колегията символите на властта си. За пръв път ме занимаваше тази мисъл още тогава, тъкмо когато издържах големите трудности по привикването с моята длъжност и бях устремен напред с издути от вятъра платна и най-съкровено не приемах напълно вероятността, че и аз някога ще бъда стар човек, уморен от работа, труд и живот, че някога, ядосан и смутен, ще стоя пред задачата да изсмуквам от пръстите си идеи за нови игри на стъклени перли. И все пак това решение възникна у мене. По онова време вие ме познавахте достатъчно добре, многоуважаеми, може би по-добре, отколкото аз самият се познавах, бяхте мой съветник и изповедник в трудното начало на длъжността ми и съвсем наскоро бяхте напуснали Валдцел.

Александер го погледна изпитателно.

— Аз едва ли някога съм имал по-хубава задача — каза той, — тогава бях доволен и от себе си, и от вас, както рядко се случва. Ако е вярно, че всичко приятно в живота трябва да се заплати, то излиза, че сега трябва да изкупя тогавашното си възвишено чувство. Тогава наистина се гордеех с вас. А днес не мога. Ако чрез вас орденът преживява едно разочарование и Касталия — сътресение, аз се чувствам съотговорен за това. Може би на времето като ваш придружител и съветник е трябвало да остана още няколко седмици в селището на играчите или да се отнеса към вас малко по-строго, по-зорко да ви контролирам.

Кнехт отвърна на погледа му бодро.

— Не бива да се измъчвате така, Domine, трябва да ви напомня някои от предупрежденията, които ми правехте тогава, когато като най-млад магистър встъпих в длъжност и поемах твърде тежко задълженията и отговорностите си. Веднъж в подобен час вие ми казахте, това ми хрумна тъкмо сега, ако аз, Magister Ludi съм злодей или негодник и ако върша всичко, което един магистър не бива да върши, и ако се насочвам преднамерено към опити от собственото си високо положение да нанеса възможно най-много щети, всичко това не би попречило и не би развълнувало нашата мила Касталия повече, отколкото едно камъче, хвърлено в езеро. Няколко вълнички и кръгове и отново всичко отминава. Така здрав, така уверен бил нашият касталийски ред, така недостигаем — духът на Касталия. Спомняте ли си? Не, а за моите опити да бъда колкото може по-лош касталиец и колкото е възможно да навредя на ордена, вие, разбира се, сте невинен. И естествено знаем, че на мен съвсем не ми се е удало и не може да ми се удаде сериозно да наруша вашия мир. Но аз искам да разкажа по-нататък, че още в началото, когато станах магистър, взех това решение и не го забравих, и сега съм на път да го осъществя, и че то е свързано с едно особено душевно преживяване, което от време на време ме обзема и което наричам „пробуждане“. Но за това вие вече знаете, веднъж ви говорих за него, когато бяхте мой наставник и учител, и действително на времето ви се оплаках, че от поемането на длъжността описаното преживяване ми убягва и ми се мержелее от все по-голяма далечина.

— Спомням си — потвърди Александер, — че тогава бях малко смутен от вашата способност за такъв вид преживяване, при нас обикновено то се среща рядко, а отвън в света се явява в много различни форми: може би при гениите, особено държавниците и пълководците, а после и при слабите, полупатологичните, общо взето, не твърде надарените натури като ясновидци, телепати, медиуми. С тези два вида хора — с военните герои, както и с ясновидците и откривателите на подземни богатства с лескова вилка, струваше ми се, че вие нямате нищо общо. Нещо повече, тогава, а и до вчера, ми се виждахте един добър член на ордена, съсредоточен, ясен, покорен. Струваше ми се, че на вас изобщо не ви подхожда да бъдете навестяван или овладяван от тайнствени гласове, божествени или демонични, или гласове на собствената душа. Затова вашето състояние на „пробуждане“, както ми го описвате, схващам просто като настъпващо от време на време осъзнаване на личното израстване. Оттук естествено се разбира и защо това душевно преживяване тогава не се е появявало дълго време. Вие току-що бяхте встъпили в една длъжност и поели задача, която ви обгръщаше като твърде широко палто, с което трябваше да се сраснете. Но кажете, вярвали ли сте някога, че същото „пробуждане“ е нещо като откровение на по-висши сили, вест или призив от сферите на една обективна, вечна или божествена истина?

— С това — каза Кнехт — стигаме до моята задача и трудност в момента, а именно да изразя с думи онова, което винаги се изплъзва на думите; да превърна в рационално онова, което явно е отвъд рационалното. Не, при моите „пробуждания“ аз никога не съм мислил за манифестация на някакъв бог или демон, или на една абсолютна истина. Всичко, което дава сила и убедителност на тези преживявания, не е съдържанието на истина, техният висок произход, тяхната божественост или нещо подобно, а реалността им. Те са неизмеримо реални, така както може би една силна физическа болка или изненадващо природно явление, буря или земетресение, ни изглежда по съвсем друг начин заредено с реалност, съвремие, неизбежност, отколкото обикновените времена и състояния. Поривът на вятъра, който предшества една развихряща се буря и който бързо ни гони към къщи и едва не изтръгва от ръката ни къщната врата, или силната зъбна болка, която сякаш съсредоточава в нашата челюст всички напрежения, страдания и конфликти на света, това са неща, чиято реалност или значение по моему ние по-късно някога може да почнем и да оспорваме, в случай че сме склонни към подобни занимания, но в часа на преживяването те са несъмнени и са толкова наситено реални, чак до пръсване. Подобен вид повишена реалност има за мен и моето „пробуждане“, и оттук идва и името му; в такива часове сякаш наистина дълго време съм прекарал в сън или полусън и сега съм буден и бодър, и възприемчив както никога. Моментите на големи болки или разтърсвания, също и в световната история, са убедителна необходимост, те разпалват едно чувство за потискаща актуалност и напрежение. Подир тях като последица от разтърсването може да се дойде до нещо красиво и светло или чудовищно и мрачно; във всеки случай това, което ще настъпи, ще носи обвивката на величие, необходимост и важност и ще се различава и извисява над всичко всекидневно.

— Но нека да опитам — продължи той, след като бе спрял да си поеме дъх — да разгледам това и от друга страна. Спомняте ли си легендата за свети Христофор? Да? И тъй, този Христофор бил човек с голяма сила и смелост, но не искал да бъде господар и да управлява, а да служи. Служенето било неговата мощ и изкуство, това умеел той. Но не му било безразлично кому служи. Трябвало да бъде на най-големия, на най-могъщия господар. И когато той научавал за някой господар, който бил още по-могъщ от неговия досегашен, то предлагал службата си нему. Този голям служител винаги ми е допадал и може би аз малко приличам на него. Поне в известно време от своя живот, в което разполагах със себе си, през годините на студентството дълго търсех и се колебаех на кой господар да служа. Години наред се пазех и отнасях недоверчиво към играта на стъклени перли, която все пак отдавна бях открил като най-скъпоценния и своеобразен плод на нашата провинция. Бях опитал стръвта и знаех, че на земята няма по-прелестно и по-изтънчено от това да се посветиш на тази игра, но и сравнително рано забелязах, че очарователната игра не изисква наивни играчи, които да прекарват с нея вечерите си, а изисква и привлича да й служат такива, които ще я усвоят по-основно, ще й се посветят изцяло. И сега завинаги с всичките си сили и интереси да се отдам на това вълшебство, в мен се противопоставяше един инстинкт, първичният усет за простото, цялостното и здравото, който ме предпазваше от духа на валдцелското Vicus Lusorum като от дух на специалист и виртуоз, наистина високо усъвършенстван, изключително богато развит дух, който обаче, откъснат от целостта на живота и човечеството, се беше издигнал до някаква високомерна самота. Години се съмнявах и проверявах, докато у мен узря решението въпреки всичко да се посветя на играта. Направих го, защото носех в себе си тъкмо оня напор да търся най-висшето си осъществяване, да служа само на най-голям господар.

— Разбирам — каза Александер, — но така, както аз го виждам и както вие пожелахте да го изразите, винаги се натъквам на една и съща причина за цялото ваше своеобразие. Вие притежавате прекомерно чувство за собствената си личност или сте прекалено зависим от нея, което в никакъв случай не е равнозначно на това да бъдеш голяма личност. Някой може да бъде звезда от първа величина по дарование, сила на волята, търпеливост, но и толкова добре центриран, че без всякакви търкания и загуба на енергия да кръжи със системата, към която принадлежи. Друг има същите високи дарби, и още по-прекрасни може би, но при него оста не минава точно през центъра и той разпилява половината от силите си в ексцентрични движения, които поглъщат собствената му мощ и внасят смущения в околната среда. Вероятно спадате към този вид хора. Но откровено трябва да ви призная: умеете да криете това отлично. Изглежда, че сега злината се разразява толкова по-бурно. Вие ми разказвате за свети Христофор и длъжен съм да посоча: макар в този образ да има нещо величествено и вълнуващо, той не може да бъде пример за служител на нашата йерархия. Който иска да служи, трябва да служи на господаря, комуто се е заклел, с когото се е свързал во веки веков, а не с потайното намерение да смени господаря си, щом намери по-величав. С това служителят става съдия на своите господари, а точно същото правите и вие. Искате винаги да служите на най-върховния господар и сте толкова чистосърдечен, че сам решавате какъв е рангът на господарите, между които правите избора си.

Кнехт го слушаше внимателно, но не без по лицето му да премине сянка на тъга. Той продължи:

— Високо уважавам вашата преценка, не можех да очаквам нищо друго. Но нека разкажа по-нататък, още малко. И така аз станах майстор на играта на стъклени перли и за известно време бях убеден, че служа на най-висшия от всички господари. Моят приятел Десиньори, нашият благодетел от федералния съвет, ми описа веднъж необикновено картинно как някога съм бил арогантен, високомерен, самомнителен виртуоз в играта и елитен рогач. Но трябва да ви кажа още какво значение от годините на следването ми и пробуждането насам е имала за мен думата трансценденция. Струваше ми се, че съм я възприел без усилие, четейки философите на Просвещението, или под влияние на майстор Томас фон дер Траве, и оттогава, също както „пробуждане“, за мен тя е истинска вълшебна дума, която насърчава и тласка напред, утешава и обещава. Моят живот, така възнамерявах, трябваше да бъде едно прекрачване на границите, издигане нагоре от стъпало на стъпало, той трябваше да прекосява предел след предел и да ги оставя зад себе си, както музиката минава тема след тема, темпо след темпо, приключва, изпълнява, завършва и оставя зад себе си, никога не знае умора, никога не знае сън, винаги будна, винаги съвършено съвременна. Във връзка с преживяванията на „пробуждането“ забелязах, че има такива стъпала и предели и че всякога последните дни на един отрязък от живота носят в себе си оттенъка на увяхване и желание за смърт, който после води към преминаване в ново пространство, към „пробуждане“, към ново начало. И този образ на трансценденцията споделям с вас като средство, което може би ще ви помогне да разтълкувате моя живот. Решението да се посветя на играта на стъклени перли беше важно стъпало, не по-малко от първото доловимо включване в йерархията. И с моята длъжност на магистър преживях такива изкачвания по стъпалата. Най-доброто, което ми донесе тя, беше откритието, че не само музиката и играта на стъклени перли са дейности, които ощастливяват, а също обучаването и възпитаването. И постепенно открих още, че възпитавах с толкова по-голяма радост, колко по-млади и необразовани бяха питомците. С годините това също, както и някои други неща, разгаряше желанието ми да имам млади и все по-млади ученици, повече от всичко желаех да бъда учител в някое начално училище, накратко, понякога моята фантазия се занимаваше с работи, които лежаха извън обсега на длъжността ми.

Той помълча, за да си отдъхне. Александер забеляза:

— Вие неизменно ме удивлявате, магистър. Ето, говорите за вашия живот и едва ли става дума за нещо друго освен за лични, субективни преживявания, лични желания, лично развитие и решение. Действително не знаех, че касталиец от вашия ранг може да гледа така на своя живот.

В гласа му отекна една нотка между упрек и тъга, която причини болка на Кнехт, ала той се овладя и извика бодро:

— Многоуважаеми, но в този час ние говорим не за Касталия, колегията или йерархията, а единствено за мене, за психиката на един човек, който за съжаление трябваше да ви създаде големи неприятности. На мен не ми прилича да говоря за начина, по който изпълнявах длъжността си и своя дълг, за моята стойност или незначителност като касталиец и магистър. Изпълнението на длъжността ми, както цялата външна страна на моя живот лежат открити пред вас, те могат да бъдат проверени, вие няма да намерите много наказуемо в тях. Онова, за което се отнася тук, разбира се, е нещо съвсем друго, а именно да ви открия пътя, който изминах сам и който сега ме изведе от Валдцел, а утре ще ме изведе и вън от Касталия. Послушайте ме още малко, бъдете тъй добър!

Това, че знаех за съществуването на един свят извън нашата малка провинция, дължах не на изследванията си, при които този свят се явяваше само като далечно минало, а първо на моя съученик Десиньори, който беше гост отвън, и по-късно на престоя си при бенедиктинските отци и на отец Якобус. Със собствените си очи видях много малко от света, но чрез този човек добих представа за това, което наричат история, а може би още тогава беше положена основата на изолацията, в която попаднах след завръщането си. От манастира се върнах в една страна почти без история, в провинция на учени и играчи на стъклени перли, едно златно и крайно приятно общество, в което обаче аз, изглежда, стоях съвсем сам с моя предусет за света, с моето любопитство към него и съчувствието ми. Тогава беше достатъчно да ме обезщетите за това; там имаше неколцина мъже, които уважавах много, и за мен щеше да бъде ощастливяваща и дори носеща свян чест да бъда техен колега, там имаше още група добре възпитани и високообразовани хора, а също и достатъчно работа и действително твърде надарени и заслужаващи обич ученици. Но по време на учението си при отец Якобус бях направил откритието, че съм не само касталиец, а и човек, че светът, целият свят има отношение и към мене и също, че ме засяга изискването да живея с него. От това откритие произтичаха потребности, желания, изисквания, задължения, които аз в никакъв случай не биваше да следвам. Животът на света, такъв, какъвто изглеждаше на касталиеца, беше нещо изостанало и малоценно, живот на безредие и суровост, на страсти и разстроеност, в него нямаше нищо красиво и желано. Но животът и светът бяха естествено неизмеримо по-големи и по-богати, отколкото представите, които можеше да си съгради един касталиец, животът и светът бяха изпълнени от сътворяване, изпълнени от история, изпълнени от опит и вечно нови начала, може би бяха хаотични, но те бяха родината и майчината земя на всички съдби, на всички извисявания, на всички изкуства, на цялото човечество, те бяха създали езиците, народите, държавите, културите, също и нас, и нашата Касталия и отново щяха да видят смъртта на всичко и да го надживеят. Учителят ми Якобус бе събудил у мен една любов към този свят, която постоянно нарастваше и търсеше сокове, а в Касталия нямаше нищо, което можеше да я подхрани, тук бяхме извън света, бяхме един малък, съвършен свят, но свят, за който вече няма раждане, вече няма растеж.

Кнехт пое дълбоко дъх и замълча. И тъй като Александер не отвърна нищо, а само го погледна с очакване, кимна му замислен и продължи:

— Няколко години ми тегнеха само два товара. Трябваше да изпълнявам една висока длъжност, да нося отговорност за нея и да превъзмогна моята любов. Длъжността, това ми беше ясно още от началото, не биваше да страда заради тази любов. Напротив, тя трябваше, както си мислех, да спечели от нея. И дори — но се надявам, че не беше така — да вършех работата си не тъй съвършено и безукорно, както се очаква от магистър, то въпреки всичко знаех, че по сърце съм по-буден и по-жив, отколкото някои безупречни колеги, и че имах какво да дам на моите ученици и сътрудници. Задачата си виждах в това, без скъсване с традицията, бавно и кротко да разширявам и стоплям касталийския начин на живот и мислене и да им вливам от света и историята нова кръв, чудесен божи промисъл бе пожелал по същото време вън, в страната, един светски човек да чувства и мисли точно същото и да мечтае за едно сприятеляване и взаимно проникване на Касталия и света. Това беше Плинио Десиньори. Майстор Александер леко изви устни, като каза:

— Е, да, от влиянието на този човек върху вас никога не съм очаквал нещо особено радостно, също толкова малко и от вашия злощастен питомец Тегулариус. Следователно Десиньори е този, който ви доведе до пълно скъсване с предписанията?

— Не, Domine, но отчасти той, без сам да знае, ми помогна при това. Внесе струя свеж въздух в моето затишие и чрез него аз отново се докоснах до външния свят и едва сега ми беше възможно да се вгледам и да призная пред себе си, че в края на моя тукашен жизнен път съм загубил същинската радост от работата си и че е време да сложа край на мъката. Бях оставил зад себе си едно стъпало, бях преминал един предел и този път това бе Касталия.

— Как само се изразявате — забеляза Александер с поклащане на глава. — Като че ли пределът Касталия не би бил достатъчно голям мнозина да се занимават за цял живот достойно с него. Сериозно ли вярвате, че сте измерили и преодолели този простор?

— О, не — извика другият живо. — Никога не съм вярвал в подобно нещо. Когато казвам, че съм стигнал границата на това пространство, то аз мисля само: каквото можех да постигна като личност и на моя пост тук, вече е направено. От известно време съм на границата, при която моята работа като майстор на играта на стъклени перли се превръща във вечно повторение, в празно обучение и формула, което аз изпълнявам без радост, без въодушевление, понякога дори без вяра. Беше време да се приключи.

Александер въздъхна:

— Това е ваше тълкование, но не на ордена и неговия правилник. Че един брат от ордена може да има настроения, че от време на време бива уморен от работата си, не е ново и удивително. Тогава правилникът му показва пътя, за да си възвърне отново хармонията и равновесието. Забравили ли сте?

— Смятам не, многоуважаеми. Вие естествено имате право да хвърлите поглед върху начина, по който съм изпълнявал службата си, и неотдавна, след като бяхте получили моето послание, наредихте да проконтролират селището на играчите и мен, можахте да установите, че работата върви, канцеларията и архивът са в ред, Magister Ludi не е нито болен, нито проявява капризи. И тъкмо благодарение на ония правила, в които някога така майсторски ме въведохте, издържах и не загубих нито сили, нито спокойствие. Но то ми струваше много труд. И сега, за съжаление, ми струва не по-малко труд да ви убедя в това, че не ме тласкат настроения, капризи или въжделения. Но все едно дали ще ми се удаде, или не, настоявам поне на малкото, вие да признаете, че моята личност и моето ръководство до момента, в който за последен път ги проконтролирахте, са били полезни и неопетнени. Мога ли да очаквам повече от вас?

Очите на майстор Александер се присвиха малко, сякаш присмехулно:

— Скъпи колега, вие ми говорите, като че ли двамата сме частни лица, които беседват за незначителни неща. То се отнася само за вас, сега всъщност вие сте частно лице. Но аз не съм и всичко, което мисля и казвам, не го казвам аз, а председателят на ръководството на ордена и за всяка дума той е отговорен пред своята колегия. Всичко, което вие произнасяте днес тук, ще бъде без последици; то може наистина да е много сериозно за вас, но си остава частно слово на човек, който говори за собствения си интерес. За мен обаче продължават да съществуват длъжност и отговорност и това, което днес говоря и върша, може да има последици. Пред вас и вашата авантюра аз представлявам колегията. Не е все едно дали колегията сега ще понесе спокойно вашето изложение за събитията и може би дори ще го признае. И следователно вие ми представяте работата така, като че ли и с всякакви странни мисли в главата до вчера сте били безукорен, изряден касталиец и магистър, наистина сте имали изкушения и пристъпи на умора от длъжността, но неотклонно сте се преборвали с тях и сте ги преодолявали; приемам това за вярно, но как после да разбера ужасното, че един безупречен неопетнен магистър, до вчера спазвал всички правила, днес изведнъж дезертира? Би ми било по-лесно да вникна в мисловността на магистър, който от дълго време се е променил по нрав или е заболял и който, макар все още да се смята за много добър касталиец, в действителност отдавна не е. И се питам още, защо собствено придавате толкова голямо значение на констатацията, че до последния момент сте били верен на дълга си магистър? След като веднъж вече сте направили крачката, нарушили сте законното подчинение и сте поели към отстъпничеството, не би трябвало да държите особено на такива констатации.

Кнехт се защити:

— С ваше позволение, многоуважаеми, защо да не държа на това? Нали то засяга моето име и признание, засяга и спомена, който ще оставя тук. Отнася се също и до възможността там, отвън, да действам за Касталия. Аз съм тук не за да спася нещо за себе си или за да постигна одобрението на своята крачка от колегията. Предвиждам и се примирявам с мисълта, че за в бъдеще моите колеги ще се отнасят към мене със съмнение и ще ме разглеждат като проблематично явление. Но не искам да бъда гледан като предател или обезумял, това е присъда, която не мога да приема. Направих нещо, което вие не можете да одобрите, но го направих, защото трябваше, защото ми бе възложено, защото то беше моето предопределение, в което вярвах и поех на плещите си доброволно. Ако вие не сте в състояние да ми признаете и това, значи не съм разбран правилно и напразно съм говорил с вас.

— Винаги се отнася за едно и също — отговори Александер. — Трябва да призная, че при определени обстоятелства волята на личността може да има правото да наруши законите, в които аз вярвам и които представлявам. Не мога обаче едновременно да вярвам в нашия ред и във вашето лично право да нарушавате този ред. Не ме прекъсвайте, моля. Мога да призная, че по всяка вероятност вие сте убеден във вашето право и смисъла на фаталната ви крачка и се надявате, че в намерението ви се крие призвание. Че аз ще одобря самата ви крачка, вие, разбира се, съвсем и не очаквате. Напротив, но във всеки случай постигнахте поне аз да се откажа от първоначалната си идея и да ви спечеля отново и убедя да промените решението си. Приемам вашето излизане от ордена и ще предам на колегията съобщението за доброволното ви отричане от длъжността. С нищо повече не мога да ви услужа, Йозеф Кнехт.

Майсторът на играта на стъклени перли направи жест на примирение. После тихо каза:

— Благодаря ви, господин председателю. Ковчежето вече ви поверих. Чрез вас предавам на колегията сега и няколко мои записки върху състоянието на работите във Валдцел, преди всичко за репетиторите и главно за неколцината, които вярвам, че може да се имат предвид като наследници на моята длъжност.

Той извади няколко сгънати листа от джоба си и ги постави на масата. После стана прав, изправи се и председателят. Кнехт пристъпи към него, гледа го дълго с тъжна приветливост в очите, поклони се и каза:

— Мислех да ви помоля да ми дадете ръката си за сбогом, но сега трябва да се откажа и от това. Винаги сте ми били особено скъп и днешният ден не е променил с нищо чувствата ми. Бъдете здрав, мой мили и многоуважаеми!

Александер стоеше тих, малко блед; в един момент изглеждаше, че иска да вдигне ръка и да я протегне на сбогуващия се. Усети, че очите му се навлажняват; тогава сведе глава, отвърна на поклона на Кнехт и го остави да си иде.

Когато заминаващият бе затворил след себе си вратата, председателят постоя неподвижно изправен, вслушвайки се в отдалечаващите се стъпки, а след като заглъхна и най-далечната и повече не се чуваше нищо, известно време снова насам-натам из стаята, докато навън отново се раздаде шум от нечии крачки и леко се похлопа на вратата. Влезе младият прислужник и съобщи за един посетител, който настоявал да говори с него.

— Кажи му, че след час ще го приема и че го моля да изложи накъсо искането си, предстоят ми много неотложни дела. Не, почакай още, иди в канцеларията и съобщи на първия секретар, нека веднага да свика бързо колегията за вдругиден на заседание, с бележката, че е необходимо да се яви целият състав и че може да се отсъствува само в случай на тежко заболяване. После иди при иконома и му кажи, че утре рано трябва да замина за Валдцел, колата да бъде готова за седем часа…

— С ваше позволение — каза младежът — бихте могли да използвате колата на господин Magister Ludi.

— Как така?

— Достопочтеният пристигна вчера с кола. Но току-що напусна сградата, като каза, че продължава пътя си пеш и оставя тук колата на разположение на колегията.

— Добре. Тогава утре ще взема валдцелската кола. Повторете, моля.

Прислужникът повтори:

— Посетителят ще бъде приет след един час и трябва да говори накратко. Първият секретар да свика колегията вдругиден. Необходимо е присъствието на целия състав. Извинително е отсъствието само при тежко заболяване. Утре рано, в седем часа, отпътуване за Валдцел с колата на господин Magister Ludi.

Когато младият мъж отново излезе, майстор Александер си отдъхна. Приближи се до масата, край която бе седял с Кнехт, и сякаш стъпките на този неразгадаем човек още кънтяха в душата му, бе го обичал повече от всички други, него, който му причини толкова голяма болка. Винаги, от дните, когато му оказваше помощ, обичаше този човек и наред с някои други качества тъкмо походката на Кнехт особено му допадаше, отчетлива, ритмична крачка, но по-лека, сякаш трептеше между достолепното и детинското, между стъпката на жрец и танцьор — своеобразна, мила, благородна стъпка, която отлично подхождаше на лицето и гласа на Кнехт. Тя подхождаше не по-малко и на неговия толкова особен начин да въплъщава касталийския дух и магистърството, на своеобразието на властничеството и ведростта му, които понякога напомняха малко за аристократичната сдържаност на предшественика му, на майстор Томас, а понякога и на простотата, с която старият майстор по музика печелеше сърцата. И така, той беше вече отпътувал, бързаше, пеш, кой знае накъде и вероятно нивга няма да го види отново, нивга няма да чуе смеха му и да види как неговата красива ръка с дълги пръсти изписва йероглифите на играта на стъклени перли. Посегна към листата, оставени на масата, и се зачете в тях. Това беше едно кратко завещание, много стегнато и делово, често само ключови думи вместо изречения, и трябваше да послужи за улеснение на колегията в работата й по предстоящата проверка в селището на играчите и новия избор на магистър. С дребни, красиви букви бяха нанесени мъдрите бележки, думите и почеркът бяха неповторими и своеобразни като сънищата на този Йозеф Кнехт, като лицето и гласа му, като неговата походка. Трудно щеше да бъде на колегията да намери човек със същото равнище и да го направи негов заместник; истинските властелини и истинските личности бяха рядкост и всяка такава фигура — щастлив случай и дар, също и тук, в Касталия, в провинцията на елита.

Ходенето пеш доставяше радост на Йозеф Кнехт, от години не бе вървял така, да, като се опита да си припомни по-точно, му се струваше, че последното негово пътешествие пеш беше онова, когато се завръщаше от „Мариафелс“ в Касталия и за онази някогашна тържествена игра във Валдцел, която беше толкова помрачена със смъртта на магистър Томас фон дер Траве, а после бе превърнала него самия в наследник на магистъра. Иначе, когато си спомняше за онези времена, за студентството и за бамбуковата горичка, всякога си представяше, че от някаква гола студена килия гледа към далечни, огрени от весело слънце местности, към невъзвратимото, към превърналото се в рай на спомените; такива възпоменания винаги, макар и да го навестяваха, без да носят тъга, бяха едно вглеждане в много далечното, другото, придобилото тайнствено-празнично различие от днес и от делника. Сега обаче в този ведър и ясен септемврийски следобед, със силните багри тук и леките като дъх, мечтателно нежни, преливащи от синьо във виолетово тонове на далечината, с приятното ходене и безгрижното съзерцание, сякаш отдавна преживяното пътуване пеш не се мяркаше като далнина и рай в едно примирено днес, а днешното пътуване приличаше на някогашното, днешният Йозеф Кнехт — на някогашния, като брат, всичко беше пак ново, тайнствено, многообещаващо, всичко било можеше да се върне и още много ново ведно с него. Денят и светът отдавна не му бяха изглеждали така необременени, красиви, невинни. Щастието на свободата и на самоопределението проникваше в него като силна напитка; колко отдавна не бе долавял това усещане, тази прелестна и очарователна илюзия! Замисли се и си спомни часа, в който някога го бе докоснало същото приятно чувство и сякаш му бе сложило окови, случило се бе по време на един разговор с магистър Томас, под неговия приятелски ироничен поглед, спомни си и чемерното усещане от оня час, в който загуби свободата си; всъщност не изпита болка, изгаряща мъка, а повече плахост, една лека тръпка в тила, предупреждаващо вътрешно чувство, свиване на диафрагмата, промяна на температурата и особено на ритъма на жизненото чувство. Днес беше възнаграден за усещането от оня съдбовен час, което така го плашеше, присвиваше и сякаш се надигаше отдалеч, за да го задуши, и бе изцелен от него.

Вчера по време на пътуването си към Хирсланд Кнехт беше решил: каквото и да се случи там, при никакви обстоятелства няма да съжалява. За днес си забрани да мисли за подробностите от своя разговор с Александер, за борбата с него и за борбата на Александер да го спечели. Беше съвсем открит за чувството на свобода и отпускане, което го изпълваше както чувството за вечерен отдих селянина след привършване на дневната работа. Сякаш беше на завет и без никакво задължение, в един миг се почувства съвършено ненужен и изключен, незадължен ни за някаква работа, ни за мисъл и светлият пъстър ден го обгърна с меко сияние — денят, целият картина, целият настояще, без изисквания, без вчера и утре. Понякога, както вървеше доволен, Кнехт си тананикаше една от маршовите песни, която някога като невръстни ученици от елитното училище в Ешхолц по време на излети пееха на три или четири гласа, и от веселото утро на неговия живот долетяха малки светли спомени и звуци като птиче чуруликане.

Под едно черешово дърво с вече леко обагрени в пурпурно листа той спря и седна на тревата. Посегна към вътрешния джоб на дрехата си и извади нещо, каквото майстор Александер не би допуснал, че има — малка дървена флейта, която оглеждаше с особена нежност. Притежаваше този прост и детински на вид инструмент неотдавна, от близо половин година, и с удоволствие си спомняше за деня, когато стана негова собственост. Тогава бе отишъл в Монтпор, за да обсъди с Карло Феромонте някои музикално-теоретични въпроси; при това се отвори дума за дървените духови инструменти от известни столетия и той помоли приятеля си да му покаже сбирката с инструменти на Монтпор. След много приятната обиколка през няколко зали, пълни със стари органи, арфи, лютни, пиана, стигнаха до един склад, където се пазеха инструменти за училището. Там Кнехт видя цяла ракла, пълна с такива малки флейти, той огледа и посвири на една и запита приятеля си би ли могъл да я вземе. Усмихнат, Карло му предложи да си избере някоя, усмихнат написа разписка и му обясни изключително точно структурата на инструмента, боравенето с него и техниката на свиренето. Кнехт взе красивата играчка и понеже от годините, когато в Ешхолц като момче свиреше на блок-флейта, не бе имал духов инструмент, макар много пъти да възнамеряваше да се научи отново на някой, от време на време се упражняваше с нея. Заедно с гамите използваше за това и една брошура със стари мелодии, която Феромонте бе издал за начинаещи, и понякога от магистърската градина или от спалнята на Кнехт се разнасяха нежните приятни звуци на флейтата. Беше много далеч от майсторството, но някои от онези хорали и песни, които се беше научил да свири, знаеше наизуст, а на отделни и текстовете. Една от тези песни, твърде подходяща за сегашния час, му дойде наум. И той си каза няколко стиха:

Моята глава, краката

си лежаха в падината,

но застанах вече прав

и съм бодър, с весел нрав,

гледам аз с лице небето.

После доближи инструмента до устните си и засвири мелодията, гледаше в мекото сияние на ширинето към далечната планина, слушаше веселата, благочестива песен да се разлива в приятния тон на флейтата и се чувстваше доволен и сроден с небето, планината, с песента и деня. С удоволствие усещаше кръглото гладко дърво между пръстите си и мислеше за това, че освен дрехата на гърба му тази флейтичка беше единственото имущество, което си бе позволил да вземе от Валдцел. С годините около него се бяха насъбрали някои неща, които повече или по-малко имаха качеството на лична собственост, това бяха преди всичко рисунки, тетрадки с извлечения от книги и други от този род; той беше оставил всичко в селището на играчите, можеха да го употребят, както сметнат за необходимо. Но флейтичката бе взел със себе си и се радваше, че я има. Тя беше един скромен и мил спътник.

На другия ден странникът стигна до столицата и се яви в къщата на Десиньори. Плинио го посрещна, слизайки по стълбата, и го прегърна развълнуван.

— Чакахме те с копнеж и с грижа — извика му той. — Ти направи една голяма крачка, приятелю, нека тя донесе добро на всички ни! Ала, че са те пуснали, никога нямаше да повярвам.

Кнехт се усмихна:

— Ти виждаш: аз съм тук. Но после ще ти разкажа за това при случай. Сега бих искал най-напред да поздравя моя ученик и, естествено, твоята жена и да уговоря с вас всичко; какво смятате за моята нова длъжност? Жадувам да встъпя в нея.

Плинио повика едно момиче и нареди веднага да доведе сина му.

— Младия господин ли? — попита то, видимо удивено, но после изтича бързо, докато стопанинът на дома въвеждаше своя приятел в определената за него гостна, той почна усърдно да му разказва как всичко е обмислено и подготвено за пристигането на Кнехт и за неговото съжителство с младия Тито. Всичко било устроено съобразно желанията на Кнехт и майката на Тито след известна съпротива разбрала тези желания и се примирила. Те имали в планината една вила, наричана „Белпунт“, с красиво разположение край езеро, първоначално Кнехт трябвало да живее там със своя питомец, а една възрастна слугиня щяла да им прислужва, тези дни вече заминала, за да уреди всичко. Естествено, щяло да бъде един сравнително кратък престой, най-много до настъпването на зимата, но тъкмо за това начално време, разбира се, една такава откъснатост била само благоприятна. Много му допадало, че Тито обичал планината и лятната къща „Белпунт“ и че се радвал на престоя там горе и отивал, без да се противи. На Десиньори му хрумна, че има една папка с фотоси от къщата и местността; заведе Кнехт в кабинета си, затърси усърдно папката и почна, след като я бе намерил и отворил, да показва на госта къщата и да описва селската стая, кахлената печка, беседките, мястото за къпане в езерото, водопада.

— Харесва ли ти? — попита го той сърдечно. — Би ли могъл да се чувстваш добре там?

— Защо не — каза Кнехт спокойно. — Но къде остана Тито? Мина доста време, откакто изпрати да го повикат.

Поприказваха още малко за това-онова, после чуха стъпки отвън, вратата се отвори и влезе някой, но не беше нито Тито, нито пратеното за него момиче. Появи се майката на Тито, госпожа Десиньори. Кнехт се изправи, за да я поздрави, тя му протегна ръка и се усмихна с една някак измъчена приветливост, докато той видя, че зад тази вежлива усмивка лежи израз на загриженост или яд. Едва изговорила няколко приветствени думи, тя се обърна към мъжа си и стремително даде воля на това, което тежеше на душата й.

— Наистина е мъчително — възкликна тя, — представи си, момчето изчезна и никъде не можем да го намерим.

— Е, трябва да е излязъл — успокои я Плинио. — Скоро ще се върне.

— За съжаление, едва ли — каза майката. — Няма го още от сутринта. Забелязах това рано преди обяд.

— А защо аз го узнавам едва сега?

— Естествено, защото всеки час очаквах, че ще се върне и не исках напразно да те вълнувам. Отначало не мислех, че е нещо лошо, предполагах, че е отишъл да се разхожда. Едва когато и на обяд не се върна, почнах да се тревожа. Ти днес не обядва вкъщи, иначе щеше да го узнаеш тогава. А и по това време се мъчех да си внуша, че е само една небрежност от негова страна да ме остави да го чакам толкова дълго. Но явно, не е.

— Позволете ми един въпрос — каза Кнехт. — Знаеше ли младият човек за моето скорошно пристигане и за вашите намерения по отношение на него и мене?

— Разбира се, господин магистър, и той дори изглеждаше почти доволен. Най-малкото му беше по-приятно, че вие ще бъдете негов учител, отколкото още веднъж да бъде изпратен в някакво училище.

— Е, тогава всичко е добре — каза Кнехт. — Вашият син, синьора, е привикнал на твърде голяма свобода, особено в последно време, и е понятно, че изгледът да има възпитател и надзирател му се видял по-скоро фатален. И така, решил да побегне миг, преди да бъде предаден на новия учител, може би по-малко с надеждата действително да се изплъзне на своята съдба, отколкото с мисълта, че при едно отлагане няма да загуби нищо. И освен това навярно е искал да даде един урок на родителите си и на намерения от тях учител и да покаже, че противостои на целия свят на възрастните и на учителя.

На Десиньори беше твърде приятно, че Кнехт не вземаше трагично случая. Но той самият бе обзет от грижа и безпокойство, с любвеобилното си сърце смяташе за възможно синът да бъде застрашен по всякакъв начин. „Може би — казваше си той — бягството на Тито е най-сериозно, може би той замисля да се самоубие?“ Ах, всичко пропуснато или направено погрешно във възпитанието на това дете, изглежда, сега си отмъщаваше тъкмо в мига, когато се надяваха да го поправят.

Въпреки съвета на Кнехт бащата настоя, че трябва да се предприеме, да се направи нещо; чувстваше се неспособен да посрещне удара със страдание и бездействие и изпадна в нетърпение и нервна възбуда, която неговият приятел вежливо осъди. Така решиха да изпратят хора в няколко къщи, където от време на време Тито се срещал с връстници. Кнехт се зарадва, че госпожа Десиньори излезе да се разпореди за това и че той остана насаме с приятеля си.

— Плинио — заговори му той, — лицето ти е такова, сякаш са донесли сина ти мъртъв вкъщи. Той вече не е малко дете и нито ще го сгази кола, нито ще яде отровно биле. И тъй, стегни се, мили. Понеже синчето не е тук, позволи ми за минути вместо на него да предам урок на тебе. Наблюдавах те малко и намирам, че ти не си в най-добрата своя форма. В момента, в който един атлет понася необикновен удар или тежест, мускулатурата му като че ли от само себе си прави необходимите движения, отпуща се или се свива, което му помага да бъде господар на положението. Така трябваше и ти, ученико Плинио, в момента, когато те улучи ударът или онова, което ти пресилено взе за удар, да се насочиш към първото защитно средство, което се използва при душевна атака, към бавно, грижливо овладяно дишане. Вместо това ти дишаш като актьор, който следва да представи, че е потресен. Не си достатъчно добре въоръжен, вие, светските хора, изглеждате по много особен начин уязвими от всяко страдание и грижа. В състоянието има нещо безпомощно и трогателно, а понякога, особено когато се появява истинско страдание, със смисъла на мъченичество също и величаво. Но във всекидневието подобен отказ от защита не е оръжие; ще се погрижа за това някога, когато му е потребно, твоят син да бъде по-добре въоръжен. А сега, Плинио, бъди така добър и направи заедно с мен няколко упражнения, за да видя дали наистина вече си забравил всичко.

С дихателните упражнения, за които Кнехт даде строга ритмични команда, благотворно отклони приятеля си от неговото самоизмъчване, а след това намери, че е склонен да изслуша разумните съображения и отново да се избави от прекомерния страх и загрижеността. Двамата отидоха в стаята на Тито; Кнехт с удоволствие разглеждаше безразборно натрупаните богатства на момчето, той посегна към една книга, която стоеше на нощната масичка до леглото, и видя, че от нея стърчи лист хартия, и виж ти, това беше бележка, една вест от изчезналия. Протегна листчето на Десиньори и се усмихна, сега и неговото лице отново просветля. В бележката Тито съобщаваше на родителите си, че тази сутрин станал много рано и щял да отпътува за планината сам, където в „Белпунт“ щял да чака новия си учител. Нека, преди отново тягостно да ограничат неговата свобода, му позволят малко удоволствие, непреодолимо желаел да не предприема това красиво непродължително пътуване, придружен от учителя и вече като надзираван и пленник.

— Съвсем понятно — каза Кнехт, — следователно аз ще тръгна утре и ще го намеря в твоята вила. А сега първо иди при жена си и й занеси новината.

През остатъка от деня настроението в къщата бе по-весело и спокойно. Същата вечер Кнехт по настояване на приятеля си му разказа накратко за събитията от последните дни и особено за двата си разговора с майстор Александер. В тази вечер той записа и оня чудноват стих на едно листче, което днес е притежание на Тито Десиньори, Поводът за това бе следният: преди вечерята домакинът го остави за пял час сам. Кнехт видя един шкаф, пълен със стари книги, който събуди неговото любопитство. И това беше едно от удоволствията, от които бе отвикнал и почти забравил в дългите години на въздържание, сега то дълбоко му напомняше за студентските години: да стоиш пред неизвестни книги и да посегнеш към някоя наслуки, да попрелистиш тук и там, да вземеш друга, чиято позлата или името на автора й, чийто формат или цвят на кожената подвързия ти допадне. С удоволствие той пробяга с поглед първо по заглавията върху гърбовете на книгите и установи, че има пред себе си само произведения на художествената литература от деветнадесети и двадесети век. Накрая взе един том, подвързан в избледняло ленено платно, чието заглавие „Мъдростта на брахманите“ го привлече. Отначало прав, след това седейки, прелисти книгата, която съдържаше няколко стотици поучителни стиха, едно куриозно съжителство на даскалска приказливост и същинска мъдрост, на философстване и истински поетичен дух. На тази странна и вълнуваща книга в никакъв случай не липсваше езотеричност, така му се стори, но тя стоеше в груби, в домашно изпечени блюда и най-хубавите в нея не бяха ония стихове, в които действително се стремеше да получи очертание една поука или мъдрост, а ония, в които бе намерил израз духът на поета, неговата любвеобилност, честността му, обичта към хората, неговият чист граждански характер. Като се опита да проникне в книгата с една особена смесица от уважение и наслада, пред очите му се мярна строфа, която той прие със задоволство и съгласие, и тя, сякаш усмихвайки се, му кимаше и като че ли му бе изпратена тъкмо за този ден. Строфата гласеше:

Гледаме скъпите дни как изчезват изцяло,

искаме нещо, което е вече узряло:

рядко растение тука в лехи да мирише,

син да възпиташ и книжица да се напише.

Той изтегли чекмеджето на писалището, потърси и намери лист хартия и записа строфата на него. По-късно го показа на Плинио и добави:

— Стиховете ми харесаха, в тях има нещо особено. Така сухо и едновременно така интимно! Те много добре подхождат и на моето настроение, и на състоянието ми в момента. Макар да не съм градинар и да нямам желание да посвещавам дните си на грижата за някакво рядко растение, то все пак аз съм учител и възпитател и съм на път да осъществя задачата си, на път съм към детето, което искам да възпитавам. Толкова много се радвам на това! Що се отнася до автора на тези стихове, поетът Рюкерт, то той вероятно е имал едновременно тези три благородни увлечения: на градинаря, на възпитателя и на автора, и може би тъкмо последното за него било първо, макар да го назовава на сетното и най-незначително място, и той е толкова влюбен в предмета на своята страст, толкова нежен, че не го нарича книга, а книжица. Колко трогателно е това!

Плинио се усмихна.

— Кой знае — каза той — дали красивото умалително не е просто похват, тъй като авторът искал вместо двусричната да употреби трисрична дума.

— Нека не го подценяваме — защищаваше го Кнехт. — Човек, написал в живота си десетки стихове, не може да бъде поставен на тясно от някаква си жалка метрическа потребност. Не, чуй само колко нежно й някак свенливо звучи това: „… и книжица да се напише.“ А може би не просто влюбеност е превърнала „книга“ в „книжица“. Може би замисълът е да извини или примири нещо. Или навярно поетът е толкова предан на своето дело, че от време на време сам възприема склонността си да създава книги като един вид страст и порок. Тогава думата „книжица“ би имала не само смисъла и звученето на влюбеност, а и на разкрасяване, заблуждаване, извиняване, същото, което има предвид играчът, когато не кани за една игра, а за игричка, и пияницата, който иска още една чашчица или глътчица. Е, това са само предположения. Във всеки случай, що се отнася до детето, което иска да възпитава, и книжката, която иска да напише, певецът има моето пълно одобрение и съчувствие. Защото ми е позната не само страстта да желаеш да възпитаваш, не, но и писането на книги е страст, която не ми е толкова чужда. И сега, след като се освободих от длъжността си, за мен отново крие нещо приятно и примамващо мисълта: някога при свободно време и добро настроение да напиша книга, не, книжица, малко съчинение за приятели и съмишленици.

— И за какво? — попита Десиньори любопитно.

— Ах, все едно, предметът не е важен. За мен той ще бъде само повод да се уединя и да се радвам на щастието да имам много свободно време. Аз виждам важността в това да намеря тона, подобаващата средина между страхопочитание и интимност, между сериозност и игра, не тон на поучение, а на приятелско споделяне и излияния върху едно или друго, което вярвам, че съм изпитал и научил. Начинът, по който един Фридрих Рюкерт смесва в стиховете си поучение и размисъл, споделяне и бъбрене, за мен явно не би бил подходящ и все пак в този маниер има нещо приятно, той е личен, но не своеволен, напомня на игра и въпреки всичко се свързва със здрави правила, това ми харесва. Е, засега предварително не ще се отдам на радостите и проблемите, свързани с писането на една книга, искам да се съсредоточа върху нещо друго. Но някога по-късно, мисля си, че за мен би могло да разцъфти и щастието от едно авторство, така както ми се мержелее пред очите, едно приятно, но много грижовно отнасяне към нещата, и не единствено за да му се насладиш в самота, а постоянно с мисълта за неколцина добри приятели и читатели.

На следващата сутрин Кнехт тръгна на път за „Белпунт“. Предния ден Десиньори му беше обяснил, че иска да го придружи дотам, но Кнехт решително отклони предложението и когато той все пак се осмели за още някои уговорки, едва ли не му се сопна.

— Момчето — каза той кратко — ще намери за достатъчно тягостно да посрещне фаталния нов учител и да го проучи. Не бива в момента свръхнеговите очаквания да добавим и присъствието на баща му, което тъкмо сега трудно би го зарадвало.

Докато пътуваше с наетата от Плинио пътническа кола, в свежата септемврийска утрин отново се върна доброто му вчерашно настроение. Той често заговаряше коларя, искаше от време на време да спира или да кара бавно, когато околността го привличаше, на няколко пъти свири на малката флейта. Това беше едно красиво и увлекателно пътуване от столицата и низината към предпланините и по-нататък към високата планина, едновременно то го отвеждаше от клонящото към своя край лято все повече и повече в есента. Към обяд започна последното голямо изкачване в широки завои, през все по-разредяваща се иглолистна гора, покрай пенливи, шумящи между скалите планински потоци, през мостове и покрай самотни селски дворове, оградени с дебели зидове, и сгради с малки прозорчета, в каменистата, все по-строга и сурова планинска местност, в чиято суровост и сериозност бяха двойно по-приятни многото малки туфи с цветя, нацъфтели като в рай.

Скромната вила, която най-после стигнаха, се намираше край планинско езеро, скрита сред сиви скали, от които едва се отделяше. Още при първия поглед пътникът намери, че строгостта, дори мрачността на строежа подхожда на тази сурова, висока планина; веднага след това весела усмивка просветли лицето му, защото в отворената врата на къщата той видя една фигура, момче в пъстра дреха и къси панталони, то можеше да бъде само неговият ученик Тито, и макар че той всъщност не беше сериозно загрижен за този беглец, сега все пак си отдъхна свободно и благодарно. Щом Тито бе тук и поздравяваше учителя си на прага на къщата, то всичко беше добре и отпадаха някои усложнения, за чието вероятно възникване Кнехт мислеше по време на пътуването си.

Момчето го посрещна усмихнато, приветливо и малко смутено, помогна му да слезе и каза:

— Не с лошо намерение ви оставих да пътувате сам. — И още преди Кнехт да може да отговори, доверчиво добави: — Вярвам, че сте ме разбрали. Иначе сигурно щяхте да доведете и баща ми. Че съм пристигнал благополучно, аз вече му съобщих.

Кнехт, усмихнат, му стисна ръката, момчето го въведе в къщата, където ги поздрави слугинята и им обеща скоро да вечерят. След това той, отдавайки се на една необичайна потребност, преди вечерята полежа малко на канапето; едва сега съзна, че е странно уморен от красивото пътуване с колата, просто изтощен, и докато през цялата вечер бъбреше с ученика си, разглеждаше сбирките от планински цветя и пеперуди, които той му показваше, умората се засили; Кнехт почувства дори нещо като шемет и една никога преди неусещана празнота в главата, досадна слабост и неравномерност на сърдечния пулс. Но въпреки всичко остана с Тито до уговореното време за сън и полагаше усилия той да не забележи, че не му е добре. Ученикът малко се удивляваше на това, че магистърът не отваряше дума за започване на занятията, за програма на часовете, за бележките от последната учебна година и други неща от този род; дори когато Тито се осмели на един опит да използва доброто настроение и предложи за утре сутринта по-голяма разходка, за да запознае учителя с новата околност, предложението беше прието приятелски.

— Радвам се за този излет — добави Кнехт — и веднага ще ви помоля за една услуга. Разглеждайки вашия хербарий, можах да забележа, че знаете много повече за планинските растения, отколкото аз. Между другото, цел на нашия съвместен живот е взаимно да обменим и уеднаквим нашите познания; нека почнем с това, че вие ще ме препитате за моите незначителни ботанически познания и ще ми помогнете да се придвижа малко по-напред в тази област.

Когато двамата си пожелаха лека нощ, Тито беше особено доволен, изпълваха го добри намерения. Отново магистър Кнехт му бе харесал много. Без да си служи с големи думи, като наука, добродетел, благородство на духа и други такива, каквито преподавателите в училище употребяваха с удоволствие, в характера и словата на този ведър, приветлив човек имаше нещо, което задължаваше и призоваваше благородните, добрите, рицарските, възвишените стремежи и сили. Можеше да бъде удоволствие, да, дори заслуга да измамиш и надхитриш един обикновен даскал, но за този човек изобщо нямаше да се сетиш за подобно нещо. Той беше, да, какво всъщност беше той? Тито се замисли над това, какво именно харесваше и какво едновременно му импонираше в този чужд човек, и намери, че то беше неговото благородство, неговата знатност, неговото властничество. Преди всичко именно това го привличаше. Господин Кнехт беше знатен, беше господар и благородник, макар че никой не знаеше фамилията му и бе възможно баща му да е бил обущар. Той беше по-благороден и по-знатен, отколкото повечето мъже, които Тито познаваше, по-благороден и по-знатен от неговия баща. Младежът, който високо ценеше патрицианските влечения и традиции на своя род и който не прощаваше на баща си, че се бе отклонил от тях, тук за пръв път срещаше духовното, благородството по възпитание, онази власт, която при щастливи обстоятелства понякога можеше да въздейства само като чудо и с прескачането на дълга поредица прадеди и поколения, в течение на един-единствен човешки живот да превърне някакво плебейско дете във високо благороден човек. В пламенния и горд младеж трепна прозрението, че да принадлежи към този вид благородническо съсловие и да му служи, може би ще бъде за него дълг и чест, че може би тук му се явява и се въплъщава във фигурата на този учител, който при цялата си кротост и приветливост е властник до мозъка на костите си, нещо, което ще го приближи до смисъла на неговия живот и е определено да му постави цели.

След като бе придружен до своята стая, Кнехт не си легна веднага, макар че много му се искаше. Вечерта му струваше усилия, беше му тежко, тягостно пред младия мъж, който без съмнение го наблюдаваше добре, да напряга всичките си сили, да не би с израз, поведение и глас да допусне той да забележи нещо от неговата странна, междувременно засилила се умора, лоша настроеност или болест. И все пак, изглежда, че му се удаде. Сега обаче той трябваше да пресрещне и овладее тази празнота, това неразположение, това леко чувство на шемет, някаква смъртна умора, която едновременно беше и неспокойствие, като първо я открие и разбере. Това не му се удаде толкова трудно, макар и след доста време. Неговото болестно състояние, както сам намери, нямаше друга причина освен днешното пътуване, което за толкова кратко време го изведе от равнината в местност на височина, както изглежда, над две хиляди метра. Непривикнал с пребиваването на такива височини, като се изключат няколкото краткотрайни излета през ранната му младост, явно понасяше трудно подобно бързо изкачване. Вероятно неразположението му ще продължи най-малко един или два дни и ако тогава действително не мине, е какво, ще трябва да се върне вкъщи с Тито и със слугинята, ала така ще осуети плана на Плинио за красивия „Белпунт“. Ще бъде жалко, но няма да е голямо нещастие.

С тези размишления Кнехт си легна в леглото и прекара нощта почти без сън, отчасти премисляйки цялото си пътуване от сбогуването с Валдцел, отчасти опитвайки се да успокои ритъма на сърцето си и възбудените нерви. Той мисли дълго и за своя ученик с добро чувство, но без да крои планове; изглеждаше му по-подходящо да обуздае това благородно, но вироглаво конче само чрез благоразположение и привикване; тук не биваше да има нищо прибързано и принудено. Той искаше постепенно да накара момчето да осъзнае дарбите и силите си и едновременно да подхрани в него онова благородно любопитство, онова благородническо неудовлетворение, което дава сила на любовта към науката, към духа и красивото. Задачата беше чудесна и ученикът му бе не само обикновен млад талант, който трябваше да се събуди и формира; като единствен син на влиятелно и заможно патрицианско семейство той беше и бъдещ господар, един от бъдещите обществени и политически дейци на страната и народа, предопределен да дава пример и да ръководи. Касталия не беше изплатила дълга си към старата фамилия Десиньори; тя не бе възпитала достатъчно основно бащата на Тито, поверен й някога, не бе го направила достатъчно силен за неговото тежко положение между света и духа, с това не само надареният и обичлив млад Плинио беше станал нещастен човек, с непримирим и труден за овладяване живот, проблематиката на бащата застрашаваше да въвлече и неговия единствен син. При сина навярно още можеше нещо да се излекува и оправи, да се изкупи някаква вина и щеше да му достави радост, изглеждаше му разумно, че тази задача се пада тъкмо на него, непокорния и мнимия отцепник.

На сутринта, когато Кнехт долови, че в къщата вече са се събудили, стана, до леглото намери приготвения хавлиен халат, който облече върху леката си пижама, и както Тито му бе показал предната вечер, през задната врата на къщата излезе в полуоткритата галерия, която свързваше вилата с беседката край плажа и езерото.

Пред него малкото езеро се разстилаше сиво-зелено и неподвижно, а отвъд стръмен, висок скалист склон, с остър нащърбен хребет, прорязвайки бистрото зеленикаво хладно утринно небе, лежеше в сянката непристъпен и студен. Но зад този хребет вече се долавяше слънчевият изгрев, отражения проблясваха тук и там по малки отломъци, по един остър каменен ръб, само след минута слънцето щеше да се появи над лъкатушката на планината и да облее със светлина езерото и планинската долина. Внимателно и сериозно Кнехт наблюдаваше картината, чиято тишина, строгост и красота възприемаше като небивали и въпреки това те сякаш с нещо се обръщаха към него и го предупреждаваха. По-силно, отколкото по време на вчерашното пътуване, той усещаше мощта, хладината и достолепната загадъчност на високопланинския свят, който не посреща човека, не го кани, а само едва го търпи. И му изглеждаше странно и многозначително, че неговата първа крачка в новата свобода в светския живот го доведе тъкмо тук, сред това безмълвно и студено величие.

Появи се Тито в бански гащета, протегна ръка на магистъра и като посочи към скалите отсреща, каза:

— Идвате съвсем навреме, слънцето ей сега ще изгрее. Ах, тук горе е чудесно.

Кнехт кимна приятелски. Той отдавна знаеше, че Тито е ранобудник, че тича, бори се и пътешества дори само като протест срещу дотегливия невойнишки удобен начин на живот на неговия баща, както и че по същите тези причини избягва виното. Такива привички и увлечения наистина понякога водеха към позата на първичност и презрение на духа; склонността към крайности, изглежда, беше вродена на всички Десиньори. Кнехт обаче я приемаше на драго сърце и беше решил да използва другарството им в спорта като едно от средствата, за да спечели и обуздае пламенния младеж. Това щеше да бъде едно средство измежду десетките, не най-важното, музиката например би могла да направи много повече, да отведе по-далеч. Естествено той не мислеше, че може да бъде равностоен на младия мъж при физически упражнения или дори да иска да го надминава. Достатъчно щеше да бъде едно безобидно съучастие, за да покаже на младежа, че неговият възпитател не е нито страхливец, нито човек, който кисне в стаята си.

Тито се вглеждаше напрегнато в мрачния скалист хребет отсреща, зад който небето преливаше в утринно сияние. Сега вече част от скалистия гръб се освети силно като нажежен, току-що почващ да се топи метал, остротата на хребета взе да се притъпява и сякаш той изведнъж стана по-нисък, изглеждаше, че се стопява и потъва, а от разпалената празнина, заслепявайки, изплува светилото на деня. Едновременно бяха огрени земята, къщата и беседката, и отсамният езерен бряг, и двете фигури, изправени, в силната светлина веднага почувстваха благодатната топлина на това лъчезарие. Момчето, изпълнено от празничната красота на мига и ощастливяващото чувство за своята младост и сила, протегна ръце в ритмични движения, които скоро последва цялото тяло, за да отпразнува с един вдъхновен танц настъпването на деня и своето дълбоко съгласие с прииждащите и сияйните стихии наоколо му. Неговите стъпки литваха към победно издигащото се слънце, което възхваляваше с радост, или пък отстъпваха назад от страхопочитание пред светлика, а протегнатите ръце притегляха планината, езерото и небето до сърцето му и коленичейки, сякаш прославяше майката земя, протягайки ръце — водите на езерото и поднасяше като жертвоприношение на силите себе си, своята младост, своята свобода, своето дълбоко пламтящо жизнено чувство. Върху загара на раменете му се отразяваше слънчевата светлина, очите му бяха полупритворени, за да не бъдат заслепени, и младото лице бе застинало като маска в един израз на въодушевление и почти фанатична сериозност.

Магистърът, и той, бе обзет и развълнуван от тържествената игра на настъпващия ден в една скалиста, безмълвна самота. Но повече от тази гледка го вълнуваше и приковаваше човекът пред очите му, празничният приветствен танц за утрото и слънцето на неговия ученик, който този невръстен, владян от капризи младеж издигна до богослужебна сериозност и откри нему, зрителя, своите най-дълбоки и най-благородни склонности, дарби и предопределения в един миг също така внезапно, сияйни и откровени, както с появата си слънцето беше открило и осветило самата студена, мрачна планинска долина. Младият човек му се видя по-силен и по-значителен, отколкото си го представяше, но и още по-суров, по-недостъпен, по-далечен на духа, по-езически. Този тържествен и жертвен танц на бурно въодушевения младеж значеше много повече, отколкото речите и стиховете на младия Плинио някога, той се бе издигнал на няколко стъпала по-високо от него, но му изглеждаше и по-загадъчен, по-неразбираем, недостигаем за призив.

Самото момче бе обхванато от този ентусиазъм, без да знае как. Това, което изпълни, не беше някакъв познат му отпреди, вече танцуван или изучаван танц, не беше познат и изпълняван някога тържествен ритуал на слънцето и утрото; и в танца, и в неговата магическа обсебеност, както едва по-късно трябваше да открие, имаха дял не само планинският въздух, слънцето, зората и чувството за свобода, а не по-малко и очакваното преобразяване и новото стъпало на младия му живот, явили се в колкото приветливия, толкова и изискващ почит образ на магистъра. В един утринен час в съдбата на младия Тито и в неговата душа се събра много ново, за да отличи този час от хиляди други като възвишен, празничен, свещен. Без да знае какво прави, без критика или подозрение той постъпваше така, както изискваше от него блаженият миг, танцуваше, за да изрази молитвеното си смирение, молеше се на слънцето, с движенията и жестовете си признаваше своята радост, своята вяра в живота, своето благоговение и страхопочит, едновременно горд и предан, в танца принасяше в жертва благочестивата си душа на слънцето и не по-малко на този, комуто се удивляваше и от когото се страхуваше, на мъдреца и музиканта, на идещия от тайнствена сфера, на майстора на магическата игра, на своя бъдещ възпитател и приятел.

Всичко това, също както опиянението от светлината на слънчевия изгрев, траеше само минути. Трогнат, Кнехт гледаше чудната игра, в която пред очите му неговият ученик се преобразяваше и разкриваше, заставаше нов и чужд и напълно равностоен нему. Двамата стояха на пътеката между къщата и беседката, къпани от изобилната светлина на изтока и дълбоко развълнувани от вихъра на току-що преживяното, когато Тито, едва направил последната стъпка на своя танц, се съвзе от щастливия си унес и се спря като изненадано при самотна игра животно, съзнавайки, че не е бил сам, че не единствен той е преживял и извършил нещо необичайно, а при това е имал и зрител. Мълниеносно последва първото си хрумване, което му даваше възможност да се измъкне от положението — ненадейно то му се видя някак опасно и засрамващо — и здравата да разбие вълшебството на този чудноват миг, който така властно го бе омаял и увлякъл.

По лицето му, досега със строгостта на маска и без възраст, се разля един детински и малко глуповат израз, като на човек, най-неочаквано разбуден от дълбок сън, много леко се поклати, присвивайки колена, погледна лицето на учителя си, тъповато изненадан, и със същата ненадейна бързина, като че ли му дойде наум нещо много важно, вече почти пропуснато, с един жест на дясната ръка, посочвайки към отвъдния езерен бряг който, както и половината от езерната шир, още лежеше в голямата сянка, тъй като покорената от утринните лъчи скалиста планина постепенно го стесняваше и свиваше към подножието си.

— Ако плуваме много бързо — извика Тито трескаво и по момчешки ревностно, — бихме могли да бъдем на другия бряг малко преди слънцето.

Думите едва бяха избликнали, призивът за надпревара със слънцето едва прозвучал и Тито с един силен скок, с глава напред изчезна в езерото, сякаш не можеше, било от дързост или смущение, достатъчно бързо да се махне оттук и с повишена активност да покрие със забрава едва отшумялата тържествена сцена. Край него се разхвърчаха пръски, водата се събра над главата му и няколко минути по-късно се показаха отново: глава, рамене и ръце, и отдалечавайки се бързо, се виждаха над синьо-зеленото огледало.

Когато излезе край езерото, Кнехт в никакъв случай нямаше намерение да се къпе и да плува, беше му твърде студено и след тази нощ, прекарана едва ли не като в болест, то не би му било полезно. Сега пред красотата на слънцето, възбуден от току-що видяното, другарски поканен и призован от своя питомец, той намери тази дързост за не толкова страшна. Но преди всичко се боеше, че би могло да изчезне и потъне отново това, което утринният час бе подготвил и обещал, ако сега остави младежа самичък и го разочарова, като със студената разумност на възрастен отклони опита за проверка на силата. И чувството за несигурност и отпадналостта, която си бе навлякъл с бързото пътуване в планината, може би тъкмо чрез неумолимост и енергични действия щеше да преодолее най-бързо. Призивът бе по-силен от предупреждението, волята по-силна от инстинкта. Бързо той съблече лекия утринен халат, пое дълбоко дъх и се хвърли във водата на същото място, където бе скочил и ученикът му.

Езерото, подхранвано от водите на глетчер и дори в най-горещо лято здравословно само за много калени хора, го посрещна с ледения студ на режеща враждебност. Той беше обзет от силни тръпки, но не от този страшен мраз, който го обгърна като с лумнали пламъци и след миг на кипнало обжарване бързо започна да го пронизва. След скока Кнехт отново се издигна нагоре и видя с голяма преднина Тито да плува далеч от него, почувства се засегнат от леденото, дивото, враждебното и още вярваше, че ще скъси разстоянието, че се бори за целта на надпреварата, за уважението и другарството, за душата на момчето, когато вече се бореше със смъртта, която го бе прегърнала в схватката. Напрягайки всички сили, докато сърцето му още биеше, той устоя на тази битка.

Младият плувец често се обръщаше назад и със задоволство установяваше, че магистърът го е последвал във водата. Сега отново се взираше, но вече не го виждаше, обзе го безпокойство, взираше се и викаше, върна се назад, забърза да му помогне. Не го намери, търсеше потъналия, плувайки и гмуркайки се толкова дълго, докато жестокият студ омаломощи и неговите сили. Зашеметен и задъхан, най-сетне стигна до сушата, видя халата, оставен край брега, вдигна го и почна с него механично да разтърква тялото, ръцете и краката си, докато изтръпналата кожа отново се стопли. Седна на слънце като повален в несвяст, втренчи се във водата, чиято синьозелена хладина сега бе пред него чудновато празна, чужда и зла, усети да го изпълват безпомощност и дълбока жал, когато с изчезването на физическата слабост се върнаха съзнанието и страхът за случилото се.

„О, горко ми — каза си той ужасен, — виновен съм за смъртта му!“ И едва сега, когато вече не можеше да прояви никаква гордост и да окаже никаква съпротива, в болката на изплашеното си сърце почувства колко много бе обикнал този човек. И докато въпреки всички възражения се чувстваше съвиновен за смъртта на майстора, със свят ужас го озари прозрението, че тази вина ще преобрази него самия и живота му и ще го постави пред изисквания, много по-големи, отколкото той сам си бе налагал досега.

Съчиненията, намерени след смъртта на Йозеф Кнехт

Стихотворенията на ученика и студента[40]

Жалба

Без съществуване, поток сме само,

послушно вливани във всички форми:

в деня, в нощта и в ад църковен нямо

течем там ние жадни, безразборни.

Така без отдих пълним форми прости

и ни една за нас не е родина,

и вечно сме на път и вечно гости,

не ни зове поле, ни хляб и вино.

Не знаем Бог какво възнамерява,

играе си Той с нас тъй както с глина:

податлива — без смях и плач остава,

изпечена едва наполовина.

Веднъж да се втвърди! И да пребъде!

Копнежът за това не ще отмине,

но само тръпката тревожна ще ни съди

и няма никога на път да си починем.

Отзивчивост

Уверени навеки и наивни,

отхвърлят нашето съмнение въобще.

Светът е ясен, казват просто те,

брътвежи са легендите ни дивни.

Защото, ако има други измерения

освен добрите две, до днес известни,

то как човек живее още без знамения,

безгрижно още как живее лесно?

О, за да има мир, ни оставете

едното да задраскаме от двете!

Ако уверените бъдат честни,

опасни — дълбините неизвестни,

без трето измерение добре сме.

Но ние тайно жадуваме…

Духовен, като арабеска нежен

е нашият живот; като живот на фея

около нищото се в танц люлее

и краят ни е неизбежен.

Ти, красота на сънища, прекрасно

започната игра и чиста по идея,

дълбоко под вида ти весел тлее

копнеж по нощ и варварство ужасно.

Върти се в празното, почти в замая

в играта нашият живот ликува,

но тайно за реалност се жадува,

за раждане, за скръб и смърт накрая.

Букви

При случай ние вземаме перото

и пишем знаците върху листа,

това и онова са те, защото

такава е играта на света.

Но дойде ли дивак или пък жител лунен

и този лист, със знаци набразден,

той вземе и погледне го учуден,

светът ще бъде в него отразен

със зала от небивали картини.

Ще са А, Б животно и човек,

очи, езици, тръгнали невинни

и сред инстинктите безброй нащрек,

ще прочете в снега следи на врана,

ще тича, ще лети и страда с тях,

ще види сътворението, спряна

как диша всяка твар и в грях

се мъкне през стиха, през орнаменти,

ще види болки, как гори любов.

Ще плаче, ще трепери той суров

зад техните решетки на моменти,

светът могъщ в стремежите му слепи

ще му се стори страшно умален

и знаците, джуджетата нелепи,

едни до други ще са в своя плен

така, че смърт с живот се съюзяват

и като братя те еднакви стават…

Накрая в страх ще изкрещи човека

и ще подпали огън, след това

ще хвърли в него святите слова.

И после ще усети той едва

как този свят лъжовен и вълшебен

обратно ще изчезне величав

в страна несъществувала — приведен,

усмихнат ще въздъхне той и здрав.

При четене на един стар философ

Което благородно е било,

вековен плод на мислите избрани,

внезапно свежда своето крило

като писмото нотно с празни грани

без ключове, диези, не личи

на тежестта магическата точка,

строежът се разпада и мълчи

хармонията, вечно ехо почва.

Така се случва с мъдрото лице,

доскоро възхищавало, се смръщва,

смъртта протяга своите ръце

и светлината в бръчки се превръща.

Така и чувството за висота

едва усетено, в досада спира

и сякаш сме родени с мисълта,

че всичко се разваля и умира.

И над гробовна, тъмна долина

възправя се болезнено покъртен

духът с копнежа си за светлина

срещу смъртта, превърнал се в безсмъртен.

Последният играч на стъклени перли

С перлите, играчка негова, в ръка

той седи прегърбен в своя край така,

край опустошен от чумите, войните,

там расте бръшлянът и жужат пчелите.

И мирът в умора с арфа приглушена

озвучава вредом старостта сломена.

Пъстрите си перли старецът брои,

тук една е синя, бяла — друга там,

до една голяма малка той реди,

в кръг ги завъртява с поизгаснал плам.

Някога той беше тъй велик в играта,

майстор на изкуства и безброй езици,

опознал света със своите зеници,

бе известен той до края на земята —

обграден с колеги, също с ученици.

Днес е той излишен, непотребен, сам,

вече не протягат за съвет десници,

никой не го кани вече на диспут;

няма я Касталия… Нито оня храм,

ни библиотеки… Старецът прочут

си почива грохнал, с перлите в ръка,

от йероглифи, славните другари,

те сега са само стъклени кошмари

и безшумно падат от ръцете стари

в пясък и изчезват след това така.

Върху една токата на Бах

Прамълчание… И тъмнина царува…

Лъч от облак зъбещ се нахлува

и докосва сляпо дълбини световни,

и строи пространства той от светлина,

озарява формите на планина,

въздухът синее над земи чутовни.

Той като творец за действие разделя

в миг на две оплождащото ни начало:

и подпалва той изплашения свят

там, където светли струите блестят

и в разкош където всичко зазвучало

е възхвала на живота и повеля.

След това се носи на крила към Бога

и напира той във всяка тръпка жива

към духа голям на вечния баща.

Блясва над картина, в дума, в песента,

световете слива в свод на църква строга,

той е порив, дух, борба, любов щастлива.

Един сън

В манастир сред планината като гост

влязох аз, когато всичките се молят,

обградени с книги. В залез златокос

тихо светеха върху стената гола

стари пергаменти с надписи безбройни.

В жаждата тогаз за знания достойни

книга взех за проба и прочетох там:

„Крачката към квадратура на кръга“.

Тази книга, казах си, бих взел сега!

Друга книга позлатена аз видях,

върху чийто гръб на дребен шрифт се спрях:

„Как яде от другото дърво Адам…“

Как от друго? От това ли: на живота!

Значи, е безсмъртен? Не току-така с охота

аз разбрах, че тук съм; с книгата огромна,

по средата, откъм гръб и в края, още помня,

с цветовете на дъга пред мен блестеше.

Нейното заглавие възвишено гласеше:

„Съответствия на тоновете с цветовете.

Доказателство как всеки цвят заветен

отговаря на тоналност съответна“.

Как примамно хоровете цветни

светеха срещу ми! Почнах да се сещам,

всяка книга ми го казваше да зная,

че стоя в библиотеката на рая;

и на всичките въпроси неспокойни,

и на всички жажди в мене, толкоз знойни,

отговор аз срещах, хляб за всеки глад

на духа получих. Вперех ли очи,

върху всяка книга почва да личи

обещаващо заглавие пред мене;

всичко беше с предварителен цитат,

с плодове за всички хора удивени,

към които ученикът не посяга,

но учителят протяга се веднага.

Тук бе смисълът дълбок и чист, извечен

на поезията и на мъдростта,

силата вълшебна питаща в света —

с отговора заедно бе той изречен.

И есенцията на духа бе тука

в тези тайни книги, в този кът

ключове лежаха за отвъд.

Принадлежност беше тяхната наука

само над когото слиза благодат.

И положих аз с ръцете си трептящи

върху пулт един от тези томове изящни,

разгадавах дълго шрифта непознат

сам насън това, което не съм учил,

но в игра щастлива бях улучил.

И политнах в междузвезден хлад,

в бездни на духа, вградени в зодиака,

сред които всичко беше откровение

на народи и картини посред мрака,

станали наследство вечно по стечение

на зависимости стари и по-нови,

съотнесени едни към други там;

и към старите открития готови

идват други, все по-нови, знам.

Тъй че аз, като четях в основи,

минах пътя на човечеството сам,

възприемах всички истини сурови

на постигналите ги до днеска с плам.

Аз четях и виждах букви — силуети,

да се сливат и разделят, щом са слети,

да се пръскат и подреждат разиграни

и отново нови фигури събрани

гледах аз и вече бях се слисал

пред възникващия непрестанно смисъл.

Заслепен от толкоз четене тогава,

вдигнах своя поглед за почивка аз:

бях единственият гост през този час,

В залата стоеше като че в забрава

стар човек, навярно библиотекар;

гледах сериозно, в работа унесен,

как се занимава с книгите, макар

да не знаех всъщност смисъла чудесен

на усърдността му. Този стар човек

нежно беше хванал книга, с поглед мек

на гърба й нещо писано четеше,

после я издуха в миг с устата бледа,

а заглавието — то такова беше,

че си заслужава с радост да го гледа!

Тихо го изтри и с пръст подир това

той с усмивка друго изведнъж написа,

друго той постави, после се залиса

и подред над книги клатеше глава:

новите заглавия обмисляше какви са.

Дълго аз объркано го наблюдавах

и на разума си се съпротивлявах,

върнах се след туй при книгата, която

бях зачел, но толкоз чудните картини,

завладели ме току-що, не откривах вече;

те, погледнех ли, се скриваха, когато

знаците изчезваха пред мен немирно;

и разказваше светът така обширно,

сякаш че кръжеше в облаците сини,

не оставяше след своя полет нищо,

само сива сянка срещу мен изпречи.

Върху рамото ръка усетих аз

и видях как оня старец беловлас

се усмихва; станах. Книгата той взе,

от смеха му тръпка ме обзе

като мраз и после неговият пръст

плъзна се отгоре и по стара кожа

той с перо заглавие след туй, въпроси,

на които никой отговор не носи,

най-старателно на книгата положи.

След това изчезна с целия си ръст.

Богослужение

В началото царували смирени властелини,

които освещавали поле, зърно и плуг

и спазвали са правото на жертвите невинни

и правото на двата пола в грях един до друг,

като невидимото царство да са справедливи,

където в равновесие са слънце и луна,

чиито силуети горе вечно са щастливи,

неопознали смърт и мъка в свойта светлина.

Но за божества свещени вече не се чува,

угаснаха, човечеството днес е в самота,

във веселби, страдания почти не съществува,

осъществява се без мярка и без светостта.

Но никога не е умирал истински животът

и наш е дълг след залеза стаен

чрез чудната игра на знаци, притчи и чрез ноти

да съхраним заплашващия страх свещен.

Затуй, за да изчезне тука тъмнината,

за да покаже времето пак своето лице,

за да царува пак отново светлината

над жертвоприношения от нашите ръце.

Сапунени мехури

От опити и мисли дестилира

години след това стар мъж

делата си, през знаци се провира

и с истини се трови неведнъж.

Нападнат от усърдие студента,

в библиотеки непрестанно чел,

гори от честолюбие в момента

да ни покаже гениална цел.

Седи момче и духа си със сламка

в мехурите сапунени без страх,

възторжен псалм е всяка тяхна сянка,

то цялата душа си влага в тях.

Старикът и момчето, и студента,

създадени от пяна на света,

в копнежа са самата нищета,

но чрез тях показва се в момента

и свети по-щастлива вечността.

След четенето на „Summa contra gentiles“[41]

Някога е бил животът по-прекрасен,

по-скроен светът ни и по дух по-ясен,

мъдрост и наука сливали са сили

и от тях предците с мисли се сдобили,

за които ние при Платон четем и

виждаме отново чудното им време —

ах, веднъж ли само влизали сме неми

в храмовете древни с приказни обеми,

сякаш че далечен свят ни поздравява

с истината чиста още оттогава:

всичко там сияе като дух в природа

и човекът в бог превърнат е от Бога;

ред, закон над нас са там провъзгласени,

формите изцяло бяха въплътени.

Ние от по-късно, диви бедуини,

винаги се бием, влачим се в пустини,

все сме иронични, все сме усъмнени,

нямаме стремежи, ни сме вдъхновени.

Но ако и внуците ни са такива

като нас: тогава в светлина красива

като мъдреци ще сме и се очаква

в хора ни объркан, който ни оплаква,

само хармонично ехо те да чуят,

митове прекрасни в непрестанна струя.

Който днес не вярва и се усъмнява,

той е този, който подир нас остава,

с действията свои в бъдното ще мине,

за да бъде пример за души невинни;

който се съмнява в себе си, ще бъде

някога блажен за всички, ще се съди,

че не е познавал страх и сред елеи

е било възможно той да преживее,

в щастие вълшебно ще блести тогаз.

За това, че в нас духът не залиня,

брат на духове от всички времена,

ще надживее той света, не ти и аз.

Стъпала

Тъй както вехне цвят и както всяка младост

клони към старостта, така цъфти живота,

цъфти тъй всяка мъдра добродетел с радост

до някакъв момент и не издържа вечно.

Сърцето трябва да е винаги с охота

готово за раздяла и начало ново,

за да успее с храброст в тръгване далечно

да се отправи то към порив ненадеен.

И ето ти, начало, чудо си, готово

да ни закриляш и помагаш да живеем.

Би трябвало с усмивка всичките пространства

да прекосим и нищо да не ни обвързва,

духът световен тук с вериги не ни свързва,

той иска в извисяването да се странства.

Започне ли сърцето да не се вълнува

и се почувстваме уютно, може да е късно,

а който е готов да тръгне и пътува,

от навика сковаващ той ще се откъсне.

И смъртният ни час със същата охота

пред нови хоризонти пак ще ни възправя,

не ще притихне този повик на живота…

Сърце, вземи си сбогом и хайде, оздравявай!

Игра на стъклени перли

Музиката на вселените и мъдреците

ние сме готови да изслушаме смирени

и за истинския празник да се възкресите,

духове почитани, от ери възвисени.

Ние се оставяме да ни издигнеш, тайна

на магичното писмо, където тъй вълшебно

бурното, безбрежното и участта нетрайна

в ясни притчи някога се сливаха хвалебно.

Те съзвездия са и звучат като кристали.

В тяхна служба само битието смисъл има.

Ако падне някой там от техните скрижали,

ще политне към свещената среда незрима.

Трите животописа

Заклинателят на дъжда

Било преди няколко хиляди години, властта принадлежала на жените: в племето и рода проявявали уважение и покорство към майката и бабата, раждането на момиче срещали с много по-голяма радост, отколкото на момче.

В селото имало една прастара жена, може би на сто или повече години, и всички я уважавали и почитали като царица, макар че, откакто се помнело, тя много рядко вдигала пръст или изричала дума. През повечето дни седяла пред колибата си, заобиколена от услужливи роднини, жените от селото идвали при нея, за да й засвидетелстват уважението си, да споделят тревогите си, да й покажат своите деца и поискат благословията й, идвали бременни и молели да докосне тялото им и да даде име на очакваното дете. Понякога родоначалницата полагала ръка, понякога само кимвала или поклащала глава, или продължавала да седи неподвижно. Тя рядко изричала дума, само присъствала, била тук, седяла и управлявала, седяла с жълтеникавобяла коса на тънки кичури, с орлово лице и прозирна, сякаш пергаментова кожа, седяла и приемала знаци на уважение, подаръци, молби, изслушвала вести, жалби, седяла позната на всички като майката на седем дъщери, като баба и прародителка на много внуци и правнуци, седяла и зад кафеникавото й чело се таели мъдростта, преданията, правото, нравите и честта на селото.

Било пролетна вечер, облачна и притъмняла рано. Пред глинената къщурка на старицата не била тя самата, а нейната дъщеря, само малко по-млада, не така побеляла и достойна като нея. Тя седяла и почивала, стол й бил къщният праг, един плосък камък, в студено време покрит с кожа, а в широк полукръг наоколо седели по земята — в пясъка или на тревата — няколко деца, жени и момчета; те се събирали тук всяка вечер, когато не валяло или не било студено, защото искали да слушат дъщерята на прамайката, как тя разправя истории или напява стихове. По-рано това вършела самата старица, сега била прекалено стара и вече необщителна, на нейно място седяла дъщерята и разказвала историите и стиховете, които знаела от прародителката, тя имала същите глас, фигура, тихо достойнство в държането, движенията, начина на говорене и по-младите от слушателите я познавали много по-добре, отколкото майка й и вече почти не знаели, че тя стои на мястото на друга и предава историите и мъдростите на племето. В тези вечери от нейните уста течал изворът на знанието, под белите си коси тя съхранявала богатството на племето, зад кроткото набръчкано старо чело живеели споменът и духът на селището им. И ако някой бил мъдър и знаел стихове и истории, то той ги знаел от нея. Освен нея и прастарата в племето имало само още един посветен, той обаче оставал скрит, един тайнствен и съвсем мълчалив човек, заклинателят на дъжда или на времето.

Сред слушателите било приседнало и момчето Кнехт, а редом с него едно малко момиче, казвало се Ада. Кнехт обичал това момиче и на драго сърце често го придружавал и пазел, всъщност не от любов, за нея той още нищо не знаел, сам бил дете, но защото Ада била дъщеря на заклинателя на дъжда. Него, заклинателя на дъжда, Кнехт уважавал много и му се удивлявал, след прамайката и нейната дъщеря не почитал никого така. Но те били жени. Човек можел да ги почита, да се страхува от тях, но не и да стигне до идеята и да изпита желанието да бъде това, което са те. Заклинателят на дъжда бил недостигаем човек и за едно момче нямало да е лесно да се приближи до него; трябвало да върви по заобиколни пътища и един от тези заобиколни пътища към заклинателя на дъжда бил грижата на Кнехт за детето му. Той взимал Ада винаги когато било възможно, от къщата на заклинателя на дъжда, разположена малко надалеч, за да седят надвечер пред колибата на старицата и да слушат разказите й, и после отново я придружавал до вкъщи. Така направил и днес и седял редом с нея сред тъмната тълпа и слушал.

Тази вечер старицата разказвала за селото на вещиците. Тя редяла:

— От време на време в някое село се появява жена, която е толкова лоша, че с никого не може да се погажда. Повечето от тези жени остават без деца. Понякога те са толкова лоши, че селото не ги иска. Тогава взимат жената през нощта, оковават мъжа й във вериги, нея набиват с пръчки и я прогонват далеч в горите и блатата, проклинат я и я оставят там. После свалят веригите на мъжа и ако той не е твърде стар, може да се събере с друга жена. Прогонената, ако не загине, броди из горите и тресавищата, научава езика на животните и след като дълго се лута и обикаля, някой ден намира едно малко село, то се нарича селото на вещиците. Там са всички зли жени, пропъдени от селата им, събрали се и сами си създали село. Там живеят те, правят злини и магии и тъй като сами нямат деца, на драго сърце примамват деца от истинските села и когато някое дете се загуби в гората и вече не се завърне, навярно не се удавя в блатото, не го разкъсва вълк, а го прилъгва вещица и го заблуждава в пътя му, за да го заведе в селото на вещиците. На времето, когато бях още малка и моята баба бе най-старата в селото, веднъж едно момиче отишло с другите за черни боровинки и докато те брали, така се уморило, че заспало; било малко, папратите го скривали, другите деца продължили нататък и не забелязали нищо. Едва когато се върнали в селото и скоро настанала вечер, видели, че момичето не е с тях. Пратили млади момци, търсили го и викали в гората до късна нощ, после се върнали, без да го намерят. Малката обаче, след като спала достатъчно, продължила да върви все по-навътре и по-навътре в гората. И колкото по се страхувала, толкова по-бързо тичала, но отдавна вече не знаела къде е и тичала все по-далеч от селото, дотам, докъдето никой никога не бил стигал. На шията си носела на лико зъб от глиган, подарен от баща й, донесъл го от лов, пробил му дупка с каменно острие, за да може да го наниже на лико, преди това три пъти варил зъба в глиганска кръв и през цялото време напявал добри заклинания; който носи такъв зъб, е запазен от всякаква магия. Ето че между дърветата се появила една жена, тя била вещица, престорила се на мила и казала: „Здравей, хубаво дете. Загубило ли си се? Ела с мене, аз ще те заведа вкъщи.“ Детето тръгнало с нея, но се сетило за поръката на родителите си, че не бива никога да показва на чужди глиганския зъб, и затова, докато вървели, незабелязано извадило зъба от ликото и го скрило в колана си. Чуждата жена вървяла с момичето часове наред, било вече нощ, когато те стигнали селото, но това не било нашето село, а на вещиците. Там затворили момичето в тъмен обор, а вещицата отишла да спи в своята колиба. На сутринта тя го питала: „Нямаш ли глигански зъб у себе си?“ Детето отвърнало: „Не. Имах един, но трябва да съм го загубила в гората.“ И й показало на шията си панделката от лико, на която вече не висял зъб. Тогава вещицата извадила глинено гърне, в което имало пръст, там растели три билки. Детето ги погледнало и попитало какво е това. Вещицата посочила първата и казала: „Това е животът на твоята майка.“ После посочила втората и казала: „Това е животът на твоя баща.“ Най-сетне и третата: „Това е твоят собствен живот. Докато тези треви са зелени и растат, вие ще сте живи и здрави. Ако някоя увехне, то този, чийто живот означава, боледува. Ако растението се изтръгне така, както аз сега ще го изтръгна, оня, чийто живот то означава, трябва да умре.“ Тя уловила билката, която означавала живота на бащата, и почнала да я тегли. Когато леко я поиздърпала и се провидял бял корен, растението въздъхнало дълбоко…

При тези думи малкото момиче до Кнехт скочило като ухапано от змия, надало вик и затичало презглава. То дълго се борило със страха, всян от приказката, вече не могло да издържи. Една стара жена се засмяла. Други от слушателите едва ли били по-малко наплашени от малката, но те скривали това и продължавали да седят. Кнехт обаче веднага щом се сепнал от унеса, с който слушал, и от страха, скочил и затичал подир момичето. Старицата продължавала да разказва.

Заклинателят на дъжда бил издигнал къщата си край селското езеро и в тази посока Кнехт потърсил избягалата. Като ласкаво и успокояващо тананикал, пеел и зовял, той се опитал да я примами с глас, с какъвто жените събират пилците, протяжен, сладък, сякаш мислел да я омагьоса. „Ада — викал той и пеел, — Ада, Адичка, ела, Ада, не се бой, аз съм, аз, Кнехт.“ Така той пеел ли, пеел и преди да чуе стъпките на Ада или да я види, изведнъж почувствал как в ръката му се мушнала нейната малка мека ръка. Ада стояла на пътя, опряла гръб до стената на къщичката им, и го очаквала, откакто чула виковете му. Отдъхвайки си, тя се прилепила до него, той й се струвал голям и силен, същински мъж.

— Уплаши ли се? — попитал той. — Не бива да се боиш. Никой няма да ти стори нищо. Всички обичат Ада. Ела, ще отидем вкъщи.

Тя още треперела и леко хълцала, но вече по-спокойна, тръгнала с него доверчива и благодарна. Входа на къщичката озарявал слаб червен зрак, вътре заклинателят на дъжда бил приклекнал край огнището, приведен, и през увисналите му коси се мержелеел червеникав светлик, той разпалил огън и варял нещо в две малки гърнета. Преди да влезе с Ада, Кнехт гледал любопитно отвън няколко минути; веднага разбрал, че това, което се готвело тука, не било ядене, то се правело в други гърнета, а и било много късно за вечеря. Но заклинателят на дъжда вече ги бил чул.

— Кой стои там на вратата? — извикал той. — Влизай! Ти ли си, Ада?

Той захлупил с капаците гърненцата, заровил ги в жар и пепел и се обърнал.

Кнехт продължавал да гледа с крайчеца на очите си тайнствените гърнета, любопитен, наплашен и смутен, както всеки път, когато пристъпвал в тази къща. Идвал винаги щом можел, намислял си поводи и причини, но неизменно изпитвал едно полудразнещо, полупредупреждаващо чувство и леко смущение, в което жадното любопитство и радостта се сблъсквали със страха му. Старият сигурно разбирал, че Кнехт отдавна върви неотстъпно по петите му и винаги изниква в близост с него, там, дето очаква, че ще го намери, като ловец ходел все по дирята му и мълчаливо предлагал своите услуги, своята дружба. Туру, заклинателят на дъжда, го погледнал със светлите си очи на граблива птица.

— Какво търсиш тука? — попитал той студено. — Вече не е време за посещение в чужди къщи, момчето ми.

— Доведох Ада, учителю Туру. Тя беше при прамайката, слушахме я да разказва за вещици и изведнъж Ада се изплаши, извика, тогава аз я придружих.

Бащата се обърнал към малката.

— Страхливка си ми ти, Ада. Умните момичета не бива да се страхуват от вещиците. А ти си умно момиче, нали?

— Да, вече. Но вещиците умеят какви ли не злини, а като си нямаш глигански зъб…

— Така ли? Глигански зъб ли искаш да имаш? Е, ще видим. Но аз знам нещо, което е още по-добро. Познавам един корен и от него ще ти донеса. През есента трябва да го потърсим и извадим. Той пази умните момичета от всякакви магии и дори ги прави още по-хубави…

Ада се усмихнала и зарадвала. Тя вече се успокоила, след като вдъхнала миризмата в къщичката и видяла светлика на огъня край себе си.

Кнехт попитал плахо:

— Ще мога ли и аз да потърся корена? Само да ми го опишеш…

Туру леко присвил очи.

— Това на драго сърце искат да узнаят някои момчета — казал той. Но гласът му не звучал зло, само малко присмехулно. — Има време, може би през есента.

Кнехт се оттеглил и изчезнал към къщата на момчетата, където нощувал. Родители нямал. Бил сирак. И затова, когато идвал при Ада и в нейния дом, това му се струвало вълшебство. Заклинателят на дъжда не обичал словата, не се заслушвал с доволство нито в своята, нито в чужда реч; мнозина го смятали за странен, някои за мрачен. Но не бил такъв. Той винаги знаел много повече за всичко, което ставало около него, повече, отколкото можело да се очаква при неговата разсеяност на заклинател и постник. Между другото, той знаел точно, че това някак досадно, но хубаво и явно умно момче върви по следите му и го наблюдава. Още в самото начало го забелязал, дебненето продължило цяла година и повече. Знаел също и какво означавало. То значело много за младежа, а също и за него самия, стария. Означавало, че момчето е влюбено в заклинателството на времето и че нищо друго не желае с по-голям копнеж, освен да го изучи. Понякога в селото израствали такива момчета. Някои почти успявали. Други лесно можели да бъдат наплашени и обезкуражени, трети — не, няколко години две момчета му били ученици, но после се оженили далеч в други села и там станали заклинатели или събирачи на билки; оттогава Туру бил сам или ако един ден вземел ученик, щял да го направи, за да има някога наследник. Така било винаги, така било редно, не можело другояче; винаги трябвало да се появи едно надарено момче, да се привърже към мъжа и да го следва, щом вижда, че той владее своя занаят като майстор. Кнехт бил надарен, имал потребното, долавяли се някои черти, които говорели в негова полза: преди всичко бдителният, остър и едновременно замечтан поглед, овладяността и мълчаливият характер, а в израза на лицето му имало нещо, като че ли непрестанно дебне, души, буден за всеки шум, внимателен за всеки дъх, нещо от птицата и от ловеца. Разбира се, от това момче можело да излезе предсказвач на времето, навярно и магьосник, то следвало да се използва. Но нямало защо да се бърза, Туру бил още твърде млад и в никакъв случай не трябвало да му покаже, че го признава, в никакъв случай не бивало да улесни пътя му, да му спести някаква трудност. Ако момчето оставело да го наплаши, отпъди, отпрати, обезкуражи, нямало да му е жал за него. Нека чака и служи, нека се навърта наоколо и се мъчи да го спечели!

В настъпващата нощ Кнехт вървял бавно към селото под облачното небе, където светели само две-три звезди, доволен и приятно развълнуван. За удоволствията, красотите и изтънченостите, които за нас, съвременните хора, са нещо естествено, от което не са лишени и най-бедните, селището не знаело, не познавало нито образованието, нито изкуствата, не познавало други къщи освен полегналите глинени хижи, не знаело за железните и стоманени изделия, и неща като пшеницата или виното били непознати, открития като свещта и лампата на тези хора биха изглеждали лъчезарни чудеса. Но от това животът на Кнехт и светът на неговите представи не бил по-малко богат, подобно на безкрайна тайна, на картинна книга го обгръщал светът, от който с всеки изгрял ден той завоювал една нова малка част, от света на животните и растенията чак до звездното небе, и между нямата тайнствена природа и неговата самотна, тръпнеща в плахите му юношески гърди душа всичко било сродно, в нея съществувало всичко — напрежение, страх, любопитство и жажда за присвояване, на което е способна човешката душа. Макар в неговия свят да нямало никакви записани знания, никаква история, никаква книга и азбука, и всичко, което лежало на повече от три-четири часа път далеч от селото, да му било съвършено непознато и недостигаемо, то затова пък той живеел в пълно разбирателство със своя свят, със своето село. Селото, родината, общността на племето под водителството на майките му давали всичко, каквото могат да дадат на човека народът и държавата: една земя, пълна с хиляди корени, в чиято плетеница той сам бил жилка и участвал във всичко.

Доволен, Кнехт продължавал да върви бавно, в дърветата шептял нощният вятър, припуквали леко, миришело на влажна пръст, на тръстика и тиня, на дим от полузелени цепеници, един тежък и някак сладникав мирис, който повече от всичко друго му говорел за родния край; и най-после, когато наближил колибата на момчетата, той усетил нейния дъх, мириса на млади човешки тела. Безшумно се мушнал под тръстиковата рогозка в топлата дишаща тъмнина, легнал върху сламата и мислел за историята на вещиците, за глиганския зъб, за Ада, за заклинателя на дъжда, за неговите гърнета край огъня, докато заспал.

Туру се отнасял към момчето съвсем сдържано, той с нищо не го облекчавал. Младият обаче бил винаги по следите му, нещо го привличало да върви подир заклинателя, често той самият не знаел как. Навремени старият, когато в най-притулено място, в гора, тресавище или гъсталак, поставял клопка, душел следа на животно, изравял корен или събирал семена, можел изведнъж да усети погледа на момчето, което безшумно и невидимо го следвало и дебнело от часове. Понякога се правел, че не е забелязал нищо, понякога проръмжавал и неблагосклонно махвал на преследвача, сочел му да се махне, друг път му кимвал да се приближи и го задържал при себе си за деня, приемал неговите услуги и му показвал това или онова, съветвал го, поставял го на изпитания, назовавал му имена на треви, нареждал му да черпи вода или да пали огън и за всяко действие знаел похвати, предимства, тайнства, формули, чието запазване в тайна внушавал на момчето. И накрая, когато Кнехт станал малко по-голям, той го взел при себе си, признал го за свой ученик и го преместил от къщата на момчетата в своя дом. С това отличил Кнехт пред цялото племе, той вече не бил момче, а ученик на заклинателя на времето, което показвало: ако издържи и е годен за нещо, ще бъде негов приемник.

От часа, в който Кнехт бил приет от стария в неговата къща, преградите между тях паднали, но не и преградата на страхопочит и покорство, а само тази на недоверието и сдържаността. Туру се предал, бил победен от упоритото старание на Кнехт; сега той не искал нищо друго, освен да направи от него добър заклинател и следовник. За това наставничество нямало понятия, учения, методи, азбука или числа и само твърде малко думи, учителят развивал много повече сетивата, отколкото ума на Кнехт. Било огромно богатство не просто да овладее и използва всички познания, традиции и опит на тогавашните хора за природата, но и да ги предава по-нататък. Голяма и дълбока система от опити, наблюдения, инстинкти, привички за изследване се разкривала бавно пред младежа, почти нищо от това не било превърнато в понятие, едва ли не всичко трябвало да се долови със сетива, да се научи и провери. Основа и средоточие на тази наука било учението за луната, за нейните фази и влияния, за това как тя винаги отново се уголемявала и смалявала, населена с душите на умрелите, изпращайки ги за ново раждане, за да отвори място за нови мъртъвци.

Подобно на оная вечер, в която разказвачката на приказки наплашила Ада и той видял гърнетата в огнището на стария, в паметта на Кнехт се запечатал и друг един час, един час между нощта и утрото, когато майсторът го събудил малко след полунощ, излязъл с него в дълбокия мрак, за да му покаже последната поява на стапящия се лунен сърп. Тогава те прекарали — майсторът, смълчан и застинал, момчето, малко уплашено и зъзнещо от недоспиване — дълго време на една висока скална площадка сред гористия хълм, докато на предварително посоченото от майстора място във вече описаната форма и наклон се появила тънката луна, една нежно извита дъга. Плах и очарован, Кнехт се взирал в бавно издигащото се светило, сред облачния мрак то кротко плувало към един ясен небесен остров.

— Скоро луната ще смени своя облик и отново ще се увеличи. Тогава ще настъпи време да се сее елдата, казал заклинателят на дъжда, преброявайки дните на пръсти. После отново потънал в размисъл и предишното мълчание и сякаш оставен сам, Кнехт се свил на блестящия от роса камък, треперел от студ, от дълбочината на гората долетял протяжен вик на сова. Дълго старият стоял замислен, после се изправил, положил ръка върху косите на Кнехт и казал тихо като през сън:

— Когато умра, духът ми ще отлети на луната. Тогава ти ще си мъж, ще имаш жена, дъщеря ми Ада ще бъде твоя жена. Когато тя ти роди син, моят дух ще се върне и ще живее във вашия син и ще му дадеш името Туру, както се казвам аз.

Ученикът слушал удивен, не дръзвал да продума дума, тънкият сребърен сърп се издигнал и вече бил почти закрит от облаци. Младият човек бил странно развълнуван от предчувствие за взаимни връзки, преплитания, повторения и кръстосвания между нещата и явленията, с почуда той се виждал зрител и участник в тяхната игра, пред това тайнствено нощно небе, където над безкрайните гори и хълмове се появил остър и тънък сърп по точното предвещание на учителя; чуден му се виждал той и забулен в хиляди тайни, той, който мислел за собствената си смърт, той, чийто дух щял да пребивава на луната и да се върне обратно в един човек, който ще бъде син на Кнехт и ще носи името на някогашния заклинател. Дивно, разтварящо се и на места прозирно също както облачното небе му изглеждало бъдещето, отредената участ и това, че те се знаели, че се назовавали и можело да се говори за тях, му се струвало надникване в необгледни пространства, пълни с чудеса и все пак подчинени на ред. В един миг всичко му се виждало достъпно за духа, всичко познаваемо, всичко можело да се долови: тихият, уверен ход на звездите горе, животът на хора и зверове, техните приятелства и вражди, срещи и борби, всичко възвишено и низко заедно със заключената във всяка живина смърт, и всичко това той виждал или чувствал в една първа тръпка на усет за нещо цялостно, виждал и себе си самия включен в него, въвлечен в един ред, където господствали закони, подвластното на духа. Ето кое било първото предусещане за големите тайнства, за тяхното достойнство и дълбочина, както и за тяхната познаваемост, което като призрачна ръка докоснало младежа в този нощно-предутринен горски хлад, върху скалата над хилядите шепнещи корони на дърветата. Той не можел да говори за това ни тогава, ни през целия си живот, но много пъти трябвало да мисли върху предусетеното, нещо повече, в неговия по-нататъшен опит и учение този час и преживяното през него останали като вечно настояще. Той го предупреждавал: „Мисли за това, мисли, че всичко това съществува, че между луната и тебе и Туру и Ада протичат лъчи и потоци, че има смърт и страна на сенките и завръщане оттам и че за всички образи и явления на света отговорът е в глъбините на твоето сърце, че всичко те засяга, че за всичко трябва да знаещ много, толкова, колкото изобщо е възможно да узнае човекът.“ Почти така говорел този глас. За Кнехт този бил първият път, когато доловил ясно гласа на духа, неговото изкушение, примамване, изискване и магическото му привличане. Той вече виждал неведнъж луната да се носи по небето и слушал нощни викове на сова, а от устата на учителя, колкото и неразговорлив да бил той, чувал някоя и друга дума за стара мъдрост или съзерцание в самота — в този час обаче всичко било ново и различно, това, с което той се срещнал, било предусещането за цялото, чувството за взаимната свързаност и за отношенията, за реда, който включвал и него самия и го правел съотговорен. Който имал ключ за това, бил в състояние не просто по следи от стъпки да открие едно животно, по корени или семена — някакво растение, той би трябвало да познае целостта на света: звездите, духовете, хората, животните, целебните средства и отрови, да обхване всичко в неговата цялост и от всяка част и от всеки знак да разчита други. Нали има добри ловци, които могат от една следа, от едно изпражнение, от няколко косъма или останки да открият повече, отколкото другите. По снопче малки косми познават не само от какво животно са те, а и дали то е старо или младо, мъжко или женско. Други по формата на един облак, по някаква миризма във въздуха, по особеното държане на животните или растенията знаят дни по-рано приближаващата буря; неговият майстор е ненадминат и почти безпогрешен в това. Трети пък носят в себе си някаква вродена сръчност: срещат се момчета, които умеят да улучат с камък птица от трийсет крачки, те не са се обучавали, просто могат, това не се постига със старание, а по вълшебство или милост, камъкът излита от ръката им сам, камъкът иска да улучи и птицата иска да бъде улучена. А имало и други, които знаели бъдещето предварително: дали един болен ще умре, или не, дали една бременна ще роди момче или момиче; дъщерята на прамайката била прочута с това, а и заклинателят на времето притежавал, както разправят, някои такива познания. Само че трябва, така се струвало на Кнехт в оня миг, в огромната мрежа от взаимозависимости да се намира едно средоточие, от което всичко се узнава, вижда се и се разчита, всичко минало и всичко идно.

Към оня, който стои в това средоточие, знанията трябва да се устремяват както водите към долината и заекът към зелето, словото му да бъде остро и да улучва безпогрешно като камъка, излетял от ръката на изкусен стрелец; трябва със силата на духа да съедини в себе си всички тези отделни чудни дарби и способности и да ги остави да се изявяват: това би бил съвършеният, мъдрият, ненадминатият човек! Такъв да бъдеш, да се приближиш, да си на път към тази цел! Това би бил пътят на пътищата, целта, която придавала святост и смисъл на един живот. Приблизително така го чувствал той и всичко, което сега се опитваме да кажем на нашия нему непознат език от понятия, не може да предаде нищо от ужаса и жарта на неговото преживяване. Ставането в глуха доба, повеждането през мрачната безгласна гора, пълна с опасности и тайни, търпеливото чакане горе на каменната плоча в утринния студ, появата на тънкия лунен призрак, оскъдните думи на мъдрия човек и това, че бил сам с учителя в необикновен час, всичко било за Кнехт празник и драма, преживяна и съхранена като тържествено посвещаване, сякаш бил приет в някакъв съюз и култ, в една връзка на покорство, но и на слава към неназовимото, към тайнството на света. Да се отлее в мисъл или в думи това преживяване или нещо подобно, не можело и още по-далечна и невъзможна в сравнение с всяка друга би била навярно мисълта: „Не си ли създавам сам това преживяване, или то е обективна действителност? Изпитва ли учителят същото, или ми се присмива? Мислите ми, възникнали при това преживяване, нови, лични, неповторими ли са, или някога учителят и някой друг преди него е преживял и премислил точно същото?“ Не, тези отсенки и разграничения не ги е имало. Всичко било действителност, пропито и проникнато от действителното, както тестото от маята. Облаци, луна и променливо небесно зрелище, студен варовик под босите нозе, влажен хлад на ръмяща роса в бледия нощен въздух и утешителен дъх на родина, на пушек от огнище и сухи листа, запазен в кожата, наметната на учителя, звън на достойнство и тих ек от готовност за старост и смърт в неговия суров глас — всичко било свръхдействително и сякаш едва ли не силом прониквало в сетивата на младежа. А за спомените сетивните възприятия са по-дълбока земя-кърмилница, отколкото най-добрите системи и методи на мислене.

Заклинателят на дъжда наистина принадлежал към малцината, които имали занятие, обучени на особено изкуство и умения, но неговият всекидневен живот външно почти не се различавал от този на всички други. Той бил първенец и се радвал на уважение, получавал дарове и възнаграждения, колчем направел нещо за общността, но това се случвало само при необикновени поводи. Неговото далеч по-важно и тържествено, дори свято дело било през пролетта да определя деня за посев на всеки плод и всяко растение, той го правел след точно съобразяване с положението на луната, отчасти според предавани по наследство правила, отчасти по собствен опит. Но тържественото започване на сеитбата, пръскането на първата шепа зърна и семена в земята на общината вече не спадало към неговите задължения, никой мъж нямал толкова висок ранг; всяка година то се извършвало от прамайката или от нейна най-стара роднина. Учителят му се смятал сред най-важните лица в селото в случаите, когато наистина действал като заклинател на времето. Това ставало, когато продължителна засуха, дъждове или студ връхлитали полята и заплашвали племето с глад. Тогава Туру трябвало да приложи средството, което знаел срещу суша и лоша реколта: жертвоприношение, заклинания, молитвени шествия. Според преданието, ако настъпела упорита суша или почнели неспирни дъждове и всички други средства не помагали, духовете не се омилостивявали с уговорки, молби или заплахи, оставало едно последно, непогрешимо средство, което по времето на майките и бабите трябва често да е било прилагано: принасян ето в жертва на самия заклинател на дъжда от общината. Прамайката, разправяли, била преживяла и видяла подобно нещо.

Освен грижата за времето учителят помагал на отделни хора като заклинател на духове, майстор на амулети и вълшебни средства, в известни случаи и лечител, доколкото това не било право на прамайката. В останалото обаче учителят Туру водел живот като всеки друг. Той помагал, когато му идвал редът, да се обработва земята на общината и край къщичката си уредил своя собствена малка градина. Събирал плодове, гъби, съчки и ги съхранявал. Ловял риба и ходел на лов, и отглеждал една или две кози. Като селянин приличал на всеки друг, като ловец, рибар и търсач на билки обаче бил несравним; самотник и гений, за него се носела славата, че знае куп природни и магически хитрини, похвати, предимства и помощни средства. Разправяли, че изплете ли от върбови клонки примка, никое уловено животно не можело да се изплъзне от нея, той умеел с особени средства да придава мирис на стръвта за рибата, да я прави вкусна и ароматна, умеел да примамва раците към себе си, имало хора, които вярвали, че той разбира езика на някои животни. Но същинско царство му била магическата наука: наблюдаването на луната и звездите, познаването признаците на времето, предчувствието за промяна във времето, за растежа на посевите, заниманието с всичко, което служело като помощно средство за чудотворно въздействие. Той бил славен познавач и събирач на онези създания на растителния и животинския свят, които можели да служат за лекарства и отрови, носители на магия, средства за благослов и защита срещу злото. Той знаел и намирал всяка трева, и най-рядката, знаел къде и кога тя цъфти и връзва семена, кога е време да се изровят корените й. Познавал и намирал всички видове змии и костенурки, знаел как да употреби рога, копита, нокти, косми, познавал изкривените, сраснали се призрачно форми, които всявали страх, кривините, израстъците и брадавиците по дънери, по листа, по зърна, по черупки, по рога и копита.

Кнехт трябвало да се учи повече чрез сетивата си, повече с крак и ръка, с око и осезание, ухо и обоняние, отколкото с разум, и Туру го обучавал далеч повече с примери и показване, отколкото със слова и наставления. Рядко се случвало учителят изобщо да говори свързано, а и тогава думите му били само опит да направят още по-разбираеми неговите необикновени внушителни жестове. Учението на Кнехт малко се различавало от това, което младият ловец или рибар научавал от някой добър майстор, ала то му доставяло голяма, радост, защото научавал това, което вече било вложено в него. Учел да се вслушва, да дебне, да се промъква, да наблюдава, да бъде нащрек, да бди, да души, да разпознава следи, но дивечът, който той и неговият учител дебнели, не били само лисицата и язовецът, пепелянката и костенурката, птицата и рибата, а духът, цялото, смисълът, взаимната връзка. Да познават и определят бързолетното своенравно време, да отгатват и предричат стаената в една ягода или змийска челюст смърт, да дебнат тайната, по която облаците и бурите се свързват със състоянието на луната и влияят върху посева и растежа, както и върху благополучието или гибелта на живота в човека и звяра, към това се домогвали те. Всъщност се стремели към същата цел, към която се стремят науката и техниката от по-късните хилядолетия, след овладяването на природата, когато може да се играе с нейните закони, но те правели това по съвсем различни пътища. Не се отделяли от природата и не се опитвали насилствено да проникнат в нейните тайни, никога не се противопоставяли и не враждували с природата, а винаги оставали частица от нея и предани й със страхопочитание. Възможно е те да са я познавали по-добре, да са се отнасяли по-мъдро към нея. Едно обаче било за тях абсолютно невъзможно: и в най-дръзката мисъл да се отнесат към природата и царството на духовете без страх, благосклонност и покорство или да почувстват превъзходство над нея. Това престъпно самонадценяване било немислимо за тях, изглеждало им невъзможно да се отнасят другояче освен със страх към могъществото на природните сили, към смъртта, към демоните. Страхът властвал над живота на хората. Струвало им се невероятно да го преодолеят. Но да го укротят и обуздаят в някакво русло, да го надхитрят и преобразят, да го включат в целостта на живота, им служели различни форми на жертвоприношение. Страхът бил бреме, притиснало битието на хората, но без неговата огромна тежест на живота им би липсвал не само страх, но и деятелност. Комуто се удавало да облагороди част от страха в страхопочитание, спечелвал много, хората от този вид, хората, чийто страх се превърнал в благоговение, били добрите и напредналите в онова време. Жертвало се много и в различни форми и някои от тези жертвоприношения и ритуалите към тях били в кръга от задължения на заклинателя на времето.

Редом с Кнехт в къщичката растяла и малката Ада, едно хубаво дете, любимка на стария, и когато му се видяло, че е дошло време, той я дал за жена на своя ученик. Оттогава Кнехт минавал за помощник на заклинателя на дъжда, Туру го представил на родоначалницата на селото като свой зет и наследник и вече му позволявал да го замества при известни служебни работи. Постепенно с годишните времена и годините престарелият заклинател на дъжда съвсем се отдал на старческо съзерцателно бездействие и му предоставил всичките си задължения, а когато умрял — намерили го мъртъв край огнището, скупчен над няколко гърнета с магически отвари, бялата му коса опърлена от огъня, — тогава вече отдавна момчето, ученикът Кнехт, било известно на селото като заклинател на дъжда. Той поискал от съвета на селските старейшини достопочтено погребение за своя учител и над гроба му изгорил като жертва цял товар от благородни и благоуханни треви и корени. И това вече било далечно минало, а сред децата на Кнехт, от които къщичката на Ада станала тясна, имало едно момче на име Туру и в неговия образ старият се бил върнал от посмъртното си пътуване до луната.

С Кнехт се случило така, както на времето с учителя му. Част от неговия страх се превърнал в страхопочитание и дух. Част от младежките му стремежи и дълбокият му копнеж останали живи, други умрели и се загубили с годините в труд, в любов и грижи за Ада и децата. Все още неговата най-голяма любов била луната, старателното й изследване и нейното влияние върху сезоните и промените на времето; в това той достигнал и накрая надминал своя учител Туру. И тъй като уголемяването на луната и нейното изчезване било толкова близко свързано с умирането и раждането на хората, и тъй като от всички страхове, в които те живеели, страхът от смъртта бил най-дълбокият, то Кнехт, като почитател и познавач на луната, от своята близка и жива връзка с нея стигнал до едно свято и пречистено отношение към смъртта; в зрелостта си той бил вече много по-малко подвластен на смъртния страх, отколкото другите хора. Можел да говори на луната с уважение, с гореща молба или с ласкавост, чувствал се свързан с нея в нежни духовни отношения, познавал живота на луната много точно и взимал съкровено участие в неговото протичане и съдба, в себе си преживявал нейното изчезване и новата й поява като мистерия и страдал с нея и се плашел, когато наближавало ужасното и му се виждало, че луната вещаела болести и опасности, бедствия и щети, когато губела блясъка си, променяла цвета си, затъмнявала се почти до угасване. В такива времена естествено всеки вземал участие в това, което ставало на луната, треперел за нея, съзирал заплаха и надвисването на беда по нейното помръкване и обзет от страх, се втренчвал в старото й болнаво лице. Но тъкмо тогава проличавало, че заклинателят на дъжда Кнехт бил много по-съкровено свързан с луната и знаел много повече за нея, отколкото останалите; разбира се, и той страдал с нейната съдба, сърцето му било притеснено и свито, но неговият спомен за подобни преживявания бил по-остър и по-жив, неговото доверие по-дълбоко, вярата му във вечността и възвръщането, в поправимостта и преодоляването на смъртта била по-голяма, по-силна била и неговата всеотдайност: в такива часове той се чувствал готов да съпреживее участта на небесното светило чак до гибел и ново раждане, нещо повече, тогава от време на време дори изпитвал дързост, някаква безумна смелост и решителност чрез духа да се противопостави на смъртта, да укрепи своето „аз“ чрез самопожертвователност за една свръхчовешка участ. Нещо от тези мисли проличавало в държането му и се долавяло от другите; той минавал за знаещ и благочестив, много спокоен човек, който няма страх от смъртта, за човек, който се разбира добре със стихиите.

Тези дарби и добродетели Кнехт следвало да докаже в някои сурови изпитни. Веднъж трябвало да издържи в период на неплодородие и злосторно време, който се проточил над две години, това била най-голямата трудност в неговия живот. Неблагополучието, лошите поличби започнали още със сеитбата, отлагана два пъти, а сетне върху посевите се изсипали всички мислими несгоди и бедствия и накрая те били почти унищожени; общината търпяла ужасен глад и Кнехт заедно с нея и това, че той устоял през тази страшна година, че той, заклинателят на дъжда, не загубил всяко влияние и вяра, че можал да помогне на племето да понесе нещастието със смирение и известно самообладание, било вече твърде много. И когато на следната година, подир една сурова, покосила много човешки живота зима, предишните неволи и беди се повторили, когато през лятото неумолима засуха изсушила и напукала земята на селото, когато мишките се наплодили страшно, когато самотните заклинания и жертвоприношения на Кнехт оставали нечути и безуспешни, също както и общите начинания: биене на барабани, молитвени шествия на цялото племе, когато жестоко проличало, че заклинателят на дъжда този път не можел да докара облак, това не било дребна работа и за нея бил необходим не просто един обикновен човек, който да носи отговорност и да се държи твърдо пред наплашения и потресен народ. Имало три или четири седмици, в които Кнехт бил съвсем сам, а срещу него се възправяла цялата община, възправяли се гладът и отчаянието, възправяла се старата людска вяра, че само жертвоприношението на самия заклинател отново ще умилостиви стихиите. Той победил само с отстъпка. Не се противопоставил на идеята за жертвоприношение, сам предложил себе си като изкупление. Освен това с нечувано старание и преданост съдействал да облекчи бедата, отново и отново откривал вода, някакво изворче, някаква вдлъбнатинка, попречил в най-неумолимата беда да се унищожи събраният добитък и най-вече предпазил тогавашната прамайка на селото, в толкова усилно време обхваната от гибелно отчаяние и душевна слабост, чрез поддръжка, съвет, заплаха, магия и молитва, чрез пример и сплашване да не рухне и безразсъдно да остави всичко да върви по течението. Тогава проличало, че във времена на тревоги и всеобща грижа един човек е толкова по-потребен, колкото повече животът и мислите му са насочени към духовното и свръхличното, колкото повече се е научил да почита, да наблюдава, да обожава, да служи и се жертва. Двете страшни години, които едва ли не го превърнали в жертва и погубили, в края на краищата му оставили по-високо уважение и доверие не само сред тълпата на безотговорните, а също и сред малцината, които носели отговорност и които можели да съдят за човек с неговото положение.

Годините на Кнехт минали през тези и някои други изпитания, докато стигнал зрялата си мъжка възраст и бил в зенита на своя живот. Вече помагал да погребат две от прамайките на племето, загубил едно хубаво шестгодишно момче, вълк го отвлякъл, превъзмогнал тежка болест без чужда помощ, сам лекар на себе си. Изтърпял много глад и студ. Всичко това оставило белези по лицето и не по-малко в душата му. Стигнал до заключението, че хората на духа предизвикват у другите едно странно засягане и леко отвращение, че наистина ги ценят само отдалеч и се възползват от тях единствено в случай на беда, но никак не ги обичат, не ги приемат като себеравни, а нещо повече, избягват ги. Кнехт разбрал и това, че усвоените, предавани от поколения или свободно измислените вълшебни думи и магически заклинания се приемат от болни или нещастни много по-охотно, отколкото разумният съвет; че човекът предпочита да се нагърби с несгодата и външното покаяние, отколкото да се промени вътрешно или само да опита; че той по-лесно вярва на магията, отколкото на разума, по-лесно на заклинанието, отколкото на опита; все неща, които оттогава в течение на няколко хилядолетия вероятно не са се променили толкова много, както твърдят някои исторически книги. Той обаче научил също, че търсещият, посветилият се на духа човек не бива да загубва любовта, че трябва да посреща желанията и глупостите на хората без високомерие, но да не допуска да бъде владян от тях, че от мъдреца до шарлатанина, от проповедника до магьосника, от помагащия брат до търтейския използвач на чужди плодове винаги има само една крачка и че хората в действителност далеч с по-голямо удоволствие плащат на един измамник, оставят се да бъдат използвани от някой мошеник, отколкото да приемат без отплата предано оказана помощ. Не им е по сърце да възнаградят с доверие и любов, а по обичат с пари и стоки. Измамват се взаимно и сами очакват да бъдат измамени. Заклинателят трябвало да се научи да гледа на човека като на слабо, себелюбиво и страхливо същество, а също да прозре какъв голям дял има сам във всички тези лоши качества и инстинкти и освен това да вярва и поддържа душата си с вярата, че човекът означава още дух и любов, че в него живее нещо, което се противопоставя на нагоните и се стреми към облагородяването им. Но тези мисли са твърде откъснати и прекалено ясно изразени, за да очакваме, че Кнехт би бил способен за тях. Ала нека кажем: бил на път, някога пътят му би го извел до и отвъд тези мисли.

И следвайки пътя си с копнеж по такива мисли, той все пак живеел много повече със сетивното, с омайната светлина на луната, с дъха на една трева, сока на корен, вкуса на някаква кора, с отглеждането на лековити билки, варенето на мехлеми; отдаден всецяло на времето и атмосферните явления, той си създавал някои способности, също и такива, каквито ние хората от по-късно време вече не притежаваме или разбираме само наполовина. Най-важната от тези способности естествено била да привлича дъжда. И макар в някои особени случаи небето да оставало твърдо и сякаш жестоко се присмивало на неговите старания, то Кнехт стотици пъти докарвал дъжд и почти всеки път по малко по-различен начин. Наистина той не можел да промени или изостави нищо от жертвоприношенията, ритуала на молитвените шествия, заклинанията, барабанната музика. Но това била официалната, видимата страна от неговата дейност на заклинател и жрец. И, разбира се, било много хубаво и пораждало прекрасно възвишено чувство, когато вечер след ден, започнал с жертва и процесия, небето се покорявало, хоризонтът притъмнявал, вятърът донасял дъх на влага и първите капки.

Но и тогава също било потребно изкуството на заклинателя на времето, за да избере добре деня, а не сляпо да се устреми без изглед за успех; стихиите трябвало да бъдат умолявани, да не се оставят на мира, но с чувство и с мярка, с покорство пред тяхната воля. И още по-приятни от онези красиви победни преживявания за успех и вслушване в молбата му били едни други, за които не знаел никой, познавал ги сам-самин и единствено с боязън, повече със сетивата си, отколкото с разума. Имало състояния на времето, усилност на въздуха и жегата, имало заоблачавания и ветрове, имало особени видове дъх на вода, на пръст и прах, имало заплахи и увещания, настроения и своенравие на демоните на времето, които Кнехт долавял предварително или поемал, щом се надигали, с кожата, с косите, с всичките си сетива така, че не бивал изненадван от нищо, не бивал разочарован от нищо, той сякаш трептял заедно с атмосферата, носел времето в себе си като някакъв съсирек и затова успявал да повелява над облаци и ветрове — разбира се, не своеволно и не по свободно желание, а тъкмо от тази свързаност и обвързаност, която съвършено заличавала разликата между него и света, между вън и вътре. Тогава той можел да стои прехласнат и да се ослушва, да се потулва прехласнат и всичките му пори да са открити, а в сърцето си вече не само да чувства живота на ветрове и облаци, но и да ги насочва и предизвиква почти така, както ние, когато познаваме точно един музикален откъс, го събуждаме в себе си и можем да го възпроизведем. Тогава било потребно само да затаи дъх — и вятърът стихвал или гръмотевицата млъквала, потребно било само да кимне с глава или да я разтърси — и градушката руквала или градоносният облак изчезвал, потребно било само с една усмивка да даде израз за изравняването на противоборстващите сили в себе си — и там горе облачните дипли се оправяли и откривали нежна светла синева. В някои времена на особено чиста настроеност и душевно равновесие той носел времето за идващите дни точно и непогрешимо, предвещавайки го в себе си, като че ли в кръвта му била влята цялата партитура, по която отвън щяло да се свири. Това били неговите добри и най-добри дни, неговите награди и блаженства.

Когато тази съкровена връзка с външното се нарушавала, когато времето и светът бивали недоверчиви, неразбираеми и непредвидими, тогава и в душата му се нарушавала уравновесеността, прекъсвали се потоците, тогава той чувствал, че не е истински заклинател на дъжда и приемал своята служба и своята отговорност за времето и реколтата като тягостни и неоправдани. В такива времена Кнехт стоял вкъщи, отзивчив и покорен на Ада, старателно вземал участие с нея в домакинството, правел играчки на децата и инструменти, варял лекарства, жадувал за любов и изпитвал порива колкото е възможно по-малко да се различава от другите мъже, напълно да се подчинява на обичаите и нравите и дори слушал иначе по-скоро дотегливите за него разкази на жена му и съседките за държането, живота, състоянието и обноските на другите. Ала в добрите времена малко го виждали вкъщи. Той бродел и бил все навън: ловял риба с въдица, преследвал дивеч, търсел корени, лежал в тревата или се спотайвал в дърветата, вслушвал се, душел, уподобявал гласовете на животни, запалвал малки огньове и сравнявал извивките на димните облаци с небесните, косите и кожата му се пропивали от мъгла, дъжд, вятър, слънце, лунна светлина и заедно с това той събирал, както и неговият учител и предшественик Туру през целия си живот, предмети, по чиято същност и облик изглеждало, че принадлежат на различни области, че по тях можели да се отгатнат мъдростта или своенравието на природата, частици от нейните правила на игра и тайните й на творец, предмети, които параболично съединявали в себе си стоящи далеч едно от друго неща, например: чворести клони с човешки и животински лица, изгладени от водите камъни с жилки и шарки, сякаш са от дърво, вкаменени животински форми от света преди алувиалния период, изкривени или сраснати плодови костилки, камъни във форма на бъбрек или сърце. Заклинателят разчитал знаците по листата на дърветата, мрежестите линии по някаква гъба и при това прозирал нещо тайнствено, духовно, бъдно, възможно: магия на знаците, предусет за числа и писмена, омая на безкрайното и хилядоликото в простото, в системата, в понятието. Защото в него били стаени всички тези възможности за обхващане на света чрез духа, наистина безименни, неназовани, но не невъзможни, не недоловими, кълн и пъпка още, но те били ядката, органично присъщото, което растяло в него. И ако можем да се върнем още няколко хилядолетия по-назад от този заклинател на дъжда, отвъд неговото време, което ни се струва ранно и примитивно, ще видим, вярваме в това, че едновременно с появата на човека навред се намира и духът, духът, който е без начало, но в зародиш вече съдържа всяко и всичко, на което някога по-късно ще даде живот.

На заклинателя на времето не било предопределено да увековечи или да приближи до доказуемост някое от своите предчувствия, нещо, от което за него те едва ли се нуждаели. Заклинателят не бил нито един от многото откриватели на писменост, нито на геометрията, медицината или астрономията. Заклинателят останал неизвестна брънка във веригата, но като всяка друга брънка, без която не можело. Предал по-нататък онова, което получил, и прибавил новото, с което се сдобил, което извоювал с борба. Защото и той имал един ученик. В течение на годините обучил двама помощници за заклинатели на дъжда, единият от които по-късно станал негов приемник.

Дълги години Кнехт вършел своето занятие и дело сам, без да бъде дебнат от някого, и когато за пръв път — това било наскоро след голямото неплодородие и глада — едно момче взело да го посещава, да го наблюдава, следи и почита, момче, което той трябвало да изведе до заклинател и учител, тогава усетил със странен тъжен трепет в сърцето си повтарянето и възвръщането на едно голямо преживяване от неговата младост и за пръв път почувствал зрялото, строго, едновременно сковаващо и оживяващо чувство, че младостта е отминала, денят клони към заник, цветът е станал плод. И това, което никога не би помислил — отнасял се към момчето съвсем безразлично, така, както някога старият Туру към него, и това крехко, отблъскващо, колебливо отношение на изчакване, възникнало от само себе си, съвсем инстинктивно, не било нито подражание на покойния наставник, нито пък разпалено от морални или възпитателни съображения, че младият човек първо трябва дълго да се изпитва дали е достатъчно сериозен, че никому не бива да се улесни подстъпът към посвещаването в тайните, нещо повече, да се усложни. Не, Кнехт се държал съвсем просто със своите ученици, както всеки малко застарял самотник и учен чудак се отнася към почитателите и учениците си: смутен, плах, отблъскващ, готов за бягство, със страх за приятната си свобода и самота, за броденето из гъсталаците, за самотното волно ловуване и събирателство, мечтаене и дебнене, изпълнен от ревнива любов към всички свои привички и любими занимания, към тайните и съзерцанията си. В никакъв случай той не прегърнал колебливия млад човек, който се приближавал към него с почтително любопитство. В никакъв случай не му помогнал да преодолее тази колебливост, не го насърчил, в никакъв случай не приел като радост и награда, признание и приятен успех, че най-после светът на другите му праща вестител, изпраща му едно признание за любов, че някой се домогва до неговото разположение, че някой е благоразположен, сроден с него и също се чувства призван да служи на тайнственото. Не, той преди всичко почувствал това като тягостна спънка, посягане към правата и привичките, ограбване на самостоятелността му, която едва сега разбрал колко много обича; той настръхнал срещу това и взел изобретателно да надхитрява и да се крие, да заличава пътеките, по които върви, да го заобикаля и му се изплъзва. Но и при това с него се случило както някога с Туру: дългото мълчаливо домогване на младия бавно смекчило сърцето му, неговата съпротива бавно, бавно го уморила и се стопила и той, колкото повече младежът завоювал почва в постепенното си напредване, ставал по-отзивчив и по-открит, одобрявал изискванията и приемал домогванията му и свикнал да вижда в новия, често толкова досаден дълг — да обучава и да има ученик — неизбежното, даденото от съдбата, пожеланото от духа. Все повече и повече трябвало да се разделя с мечтата, с чувството и насладата на безкрайните възможности, на хилядоликото бъдеще. Вместо мечтата да напредва безкрайно, да събира всички мъдрости, сега срещу него стоял ученикът, една малка, близка, търсеща реалност, един натрапник и смутител на покоя, но упорит, несломим, това било единственият друм към истинската бъднина, единственият най-важен дълг, единственият тесен път, по който животът на заклинателя на дъжда, делата, помислите, идеите и прозренията му можели да бъдат опазени от смъртта и да продължават да живеят в една малка нова пъпка. С въздишка, скърцане със зъби и усмивка той поел своя дълг.

И в този важен, може би най-отговорен от всички кръгове на неговата дейност — да предаде по-нататък полученото чрез традицията и да възпита своя последовател — на заклинателя на дъжда не били спестени много тежък, горчив опит и разочарование. Първият ученик, който се стараел за неговото благоволение и който след дълго очакване и отклоняване майсторът взел, се казвал Маро и той му донесъл едно никога непревъзмогнато докрай разочарование. Бил покорен и ласкателен и дълго време играел на безусловно подчинение, липсвало му обаче и едното, и другото, преди всичко му липсвала смелост, той се страхувал най-вече от нощта и тъмнината, което се опитвал да скрие и което Кнехт, когато все пак го забелязал, още дълго време смятал за остатък от детството, който ще изчезне. Страхът обаче не изчезнал. Този ученик нямал ни най-малка заложба да наблюдава самозабвенно и да следи изпълнението на занятието, да се отдава на мисли и предчувствия. Бил умен, притежавал бистър и пъргав ум и лесно, и сигурно учел това, което можело да се научи без всеотдайност. Но все повече и повече проличавало, че той имал егоистични намерения и самолюбиви цели, заради което искал да изучи заклинателството. Преди всичко държал да представлява нещо, да играе важна роля и да прави впечатление, той имал суетата на надарените, но не на призваните. Стремял се към одобрение, хвалел се пред връстниците си със своите първи знания и умения — и това можело да бъде детинщина и да се подобри. Но Маро търсел не само одобрение, а се стремял и към власт над другите и към предимства; когато учителят почнал да забелязва това, се изплашил, сърцето му постепенно изстинало към младежа. Той имал две или три тежки провинения, след като много години учил при Кнехт. Изкушил се самоволно, без знанието и разрешението на своя учител и срещу подаръци, ту да дава лекарство на някое болно дете, ту в нечия къща да прави заклинания срещу напастта от плъхове и когато въпреки всички заплахи и обещания бил заловен още веднъж при подобни деяния, учителят го освободил от ученичество, казал за това на родоначалницата и се опитал да изтрие от паметта си неблагодарния и непригоден млад човек.

После двамата му по-късни ученици го възнаградили и особено вторият от тях, неговият собствен син Туру. Този най-млад и последен ученик Кнехт обичал много и вярвал, че ще стане повече от това, което бил той самият, видимо духът на бащата на Ада се върнал чрез Туру. Кнехт изпитвал задоволство, което вливало в душата сила, че предава богатството от знания и вярата си в бъдещето и че има един човек, два пъти роден син, комуто всеки ден може да остави своята служба, щом за него самия тя бъде твърде мъчителна. Но оня, непригодния първи ученик, той не можел да пропъди от живота и мислите си. В селото младежът наистина не бил високо почитан, ала все пак мнозина доста го обичали, не бил и без влияние, оженил се, създал си име на един вид шегобиец и шмекер и дори бил главен тимпанист в барабанната музика, но оставал таен враг и завистник на заклинателя на дъжда, който трябвало да изтърпи от него не една по-голяма или по-малка неприятност. Кнехт никога не бил човек на приятелствата и събиранията, потребно му било да бъде сам и свободен, никога не се домогвал до внимание или любов освен нявга като момче, когато искал да спечели майстор Туру. Но сега той почувствал какво значи да имаш враг и човек, който те мрази; това вгорчило не един от неговите дни.

Маро принадлежал към оня тип ученици, към много надарените, които въпреки даровитостта си са неприятни и дотегливи за учителите от всички времена, защото при тях талантът не е органична сила, вкоренена и растяща от дълбочина, не е нежен, облагородяващ дихателен орган на една добра натура, жизнена кръв и жизнен характер, а като че ли нещо довеяно от вятъра, случайно, дори заграбено или откраднато. Един ученик с незначителен характер, но с голям ум или блестяща фантазия неизбежно поставя учителя си в трудно положение: той трябва да му предаде унаследените познания и методи и да му създаде умение за сътрудничество в духовния живот — при това да чувства, че неговият истински върховен дълг е да пази науките и изкуствата от наплива на само надарените; защото учителят не бива да служи на ученика, а двамата на духа. По тази причина учителите изпитват ужас и известен страх пред някои блестящи таланти; всеки такъв ученик опорочава целия смисъл и същност на обучението. Всяко насърчаване на ученик, способен само да блести, но не и да служи, всъщност означава ощетяване на службата, един вид предателство спрямо духа. В историята на някои народи познаваме периоди, когато дълбоките смутове в духовния ред са възниквали тъкмо поради наплива на само надарени в ръководствата на общините, училищата и академиите, на държавата, когато всички длъжности заемали високоталантливи хора, но те до един искали да управляват, без да могат да служат. Често действително е много трудно да се открие навреме този вид надареност, преди още да е овладяла основите на една духовна професия, и с необходимата строгост да бъде насочена по пътя на занятие, несвързано с духовното. И Кнехт допуснал грешка, той проявявал твърде дълго търпение към ученика Маро, доверил на повърхностен човек с големи стремежи някои мъдрости само за посветени, за което било жалко. За него самия последиците били по-тежки, отколкото някога предполагал.

Настъпила година — брадата на Кнехт била вече доста побеляла, — когато изглеждало, че редът между небето и земята е разстроен и нарушен от демони с необикновена сила и коварство. Смущенията почнали през есента, чемерно и величаво, наплашили до дън душа, душели със страх всичко живо с една невиждана небесна игра наскоро след равноденствието, което заклинателят на дъжда винаги наблюдавал и преживявал с известна тържественост и благоговейно смирение, с повишено внимание. И леко се спуснала вечер, ветровита и малко хладна, небето било прозрачно като лед, само с няколко неспокойни облачета, които се носели на много голяма височина и необичайно дълго задържали червеното сияние на залязлото слънце — гонещи се, прозирни и сякаш от пяна светлинни снопове в студената, избледняла вселена. Още преди няколко дни Кнехт доловил нещо по-силно и по-страшно от това, което забелязвал всяка година по времето, когато дните почват да намаляват, едно действие на силите в небесните простори, някаква тревожност на земята, на растенията и животните, безпокойство на ветровете, нещо непостоянно, очакващо, плахо, пълно с предчувствия в цялата природа, и дълго трептящите и светещи след залеза облачета от този вечерен час също спадали към странните явления, техните пърхащи движения не отговаряли на ветровете, повели над земята, и тяхната, сякаш умоляваща, червена светлина дълго и тъжно не се оставила да бъде угасена, а след като изстинала и се разсеяла, те мигом станали невидими. Но в селото било спокойно. Пред къщичката на прамайката посетителите и слушащите деца отдавна се били разпръснали. Само няколко момчета още се гонели и счепквали, иначе всички вече били в колибите, отдавна вечеряли. Мнозина вече спели и едва ли някой, освен заклинателя на дъжда, наблюдавал червените облаци над залеза. Кнехт отишъл в малката градинка зад къщата си, разхождал се, мислел за времето, напрегнато и неспокойно, понякога присядал за кратък отдих върху дънера сред копривата, на който цепел дърва. С угасването на последната облачна свещ в още светлото, със зеленикави отсенки небе звездите изведнъж се видели по-ясни и бързо се увеличили по брой и яркост; там, където допреди малко се провиждали две или три, сега вече имало десет-двадесет. Много от техните групи и семейства заклинателят познавал, бил ги виждал стотици пъти; в неизменното им връщане имало нещо успокояващо, звездите вдъхвали утеха, наистина те стояли горе, далечни и студени, не излъчвали топлина, но вдъхвали упование, тъй като неизменно се явявали на своето място, възвестявали ред, обещавали дълговечност. Привидно толкова чужди и далечни, и противопоставени на живота на земята, на людския живот, толкова недостигаеми за неговата топлина, за неговите трепети, страдания и възторзи, в благородното си студено величие и вечност те го гледали с чувство на надмощие, чак до присмех. И все пак звездите имат връзка, отношение към нас, хората, може би ни насочват и ръководят и затова, когато някои придобиват знания, духовно богатство, достигат увереност и господство на духа над тленното и го съхраняват, приличат на звездите, сияят като тях в студено спокойствие, утешават с хладен трепет, премигват вечно и малко насмешливо. Често така се струвало на заклинателя на дъжда и макар той в никакъв случай да нямал към звездите близкото, вълнуващо, изпитано при постоянната изменчивост и връщане отношение, каквото имал към луната, голямата, близката, към влажната, тлъста, вълшебна риба в небесното море, то той пак ги почитал дълбоко и бил свързан с тях с някаква вяра. Да ги разглежда дълго, да изпитва влиянието им, да поставя своята мъдрост, топлота и боязън пред студено мълчаливите им погледи, за него често било като баня и целебна напитка.

И днес те светели както винаги, само много ярки и сякаш тънко шлифовани в разстлания рядък въздух, но Кнехт не намерил в себе си спокойствие, за да се отдаде на съзерцаването им, от неведоми далнини към него идела някаква сила, болезнено прониквала в порите му, въздействал му тихо и непрестанно някакъв поток, някакво предупредително трептене. Редом, в къщичката, тлеела мътночервеникава, топла слаба светлина от жаравата в огнището, течал малкият топъл живот, прозвучавали зов, усмивка, прозявка, долитал дъх на живина и човешки топлик, на майчинство и детски сън и като че ли тази естествена близост още повече задълбочавала настъпващата нощ, звездите се оттегляли още по-назад в непонятни далечини и висини.

И сега, докато откъм къщичката Кнехт слушал напева на дълбокия мелодичен глас на Ада, която успокоявала дете, в небето почнало крушението, за което селото щяло да си спомня дълги години. Тук-там в тихата блестяща мрежа на звездите замъждукало и заискрило, сякаш иначе невидимите нишки на тази мрежа пламвали, отделни звезди падали като хвърлени камъни, разгаряйки се и бързо гаснейки отново в простора, тук една, там — две, няколко и преди окото да се откъсне от първите изчезнали звезди и сърцето, вкаменено от гледката, да забие отново, ето че в небето се гонели косо и по леко извити линии падащи или запратени светила вече на рояк от десетки, стотици, неизброими ята, тичали като понесени от няма, необикновена буря през смълчаната нощ, като че някаква вселенска есен отронила от небесното дърво подобно на увехнали листа всички звезди и беззвучно ги тласкала към небитието. Като увехнали листа, като подгонени снежинки те летели хиляди и хиляди в ужасяващата тишина насам и натам зад североизточните гористи хълмове, изчезвайки там, където никога, откак свят светува, не падала ни една звезда, потъвали някъде в бездната.

Със замряло сърце, с премрежени очи Кнехт стоял, свил глава между рамене, с ужасен и едновременно ненаситен поглед, загледан към преобразеното и омагьосано небе, невярващ на очите си и въпреки това твърде уверен в злощастието. Както всички, преживели същото нощно видение, той мислел, че вижда дори добре познатите му звезди да се люшкат, да разпиляват искри и летят надолу и очаквал, че ако земята преди това не го погълне, скоро ще види свода черен и празен. След известно време той, разбира се, открил това, което другите не били в състояние да открият, че добре познатите му звезди тук и там, и навред още съществуват, че страховита, звездната вихрушка не вилнеела сред старите познати светила, а в предела между земята и небето и че тези падащи или захвърлени нови, толкова бързо явяващи се и така мигновено изчезващи светлини горели с малко по-различно оцветен огън от старите, истинските звезди. Това било утешително за него и му помогнало да се оборави, но все едно дали се явили други, нови, преходни звезди, чийто вихър изпълвал въздуха, то пак значело ужас и зло, беда и безредие, и дълбока въздишка се изтръгнала от пресъхналото гърло на Кнехт. Той погледнал надолу към земята, вслушал се, за да разбере дали само на него се явява тази призрачна игра и други ли я виждат. И скоро чул от другите домове стенания, викове, крясъци на страх, мнозина я видели, продължавали да реват, да разбуждат и тревожат онези, които не подозирали нищо или спели. И в миг цялото село било обхванато от страх и паника. Въздишайки дълбоко, Кнехт тръгнал към селото, преди всички други това нещастие засягало него, заклинателя на дъжда, него, който, така да се каже, бил отговорен за реда в небето и ветровете.

Досега винаги предричал големите злополуки или ги предчувствал: наводнение, градушка, големи бури, всякога подготвял и предупреждавал майките и старейшините, предпазвал племето от най-големите злини, поставял своите познания и своята смелост, и доверието си във върховните сили между селото и отчаянието. Защо този път не го узнал предварително и не се разпоредил? Защо смътното, тревожно предусещане не му помогнало и не казал никому нито дума?

Той повдигнал леко рогозката, затваряща входа на къщичката, и тихо извикал името на жена си. Тя дошла с най-малкото дете на гърди, той взел детето от нея и го положил на сламата, уловил ръката на Ада, поставил пръст на устните си, изисквайки да мълчи, извел я от къщичката и видял как мигом нейното търпеливо, кротко лице се изкривило от страх и ужас.

— Децата трябва да спят, те не бива да видят това, чуваш ли? — зашушнал той буйно. — Не бива да пускаш никой да излиза навън, не и Туру. И ти самата стой вътре.

Той се поколебал неуверен доколко да каже, доколко да издаде мислите си, а после добавил тържествено:

— На тебе и на децата нищо няма да се случи!

Тя веднага му повярвала, макар че от това лицето и душата й не се разведрили от преживения страх.

— Какво е това? — попитала тя, отклонявайки поглед от него, отново втренчена в небето. — Много ли е лошо?

— Лошо — казал той кротко, — мисля даже, че е много лошо. Но никак не се отнася за тебе и малките.

Остани си вкъщи и притисни добре рогозката. Трябва да ида при хората, да поговоря с тях. Прибери се вътре, Ада.

Той я подтикнал да влезе, грижливо придръпнал рогозката, постоял няколко мига с лице, вдигнато към нестихващия звезден дъжд, после свел глава, въздъхнал още веднъж с натежало сърце и тръгнал бързо в нощта към селото, към къщата на прамайката.

Тук вече било събрано половината село, разнасял се приглушен тътен. Хората били сковани от страх, от полупотиснат шемет, от ужас и отчаяние. Имало жени и мъже, които се предавали на чувството за ужас и близък край с някакви ярост и наслада, които стояли прехласнати и вкаменени или неудържимо мятали ръце и крака, една, с пяна на устата, танцувала сама отчаян и едновременно неприличен танц и при това скубела цели кичури от дългите си коси. Кнехт видял: вече кипяло, почти всички били обзети от опиянение, омагьосани и подлудели от падащите звезди, може би щяла да се разрази оргия от умопомрачение, бяс, самоубийствена страст, било крайно време да събере неколцината смели и запазили самообладание и да ги подкрепи. Прастарата майка на племето била спокойна, тя вярвала, че е настъпил краят на всичко, но не се бранела и показвала на съдбата едно здраво, твърдо лице, което в суровата си разкривеност изглеждало почти присмехулно. Накарал я да го изслуша, опитал се да й покаже, че старите вечни звезди съществуват още, но тя не можела да възприеме това, сякаш очите й вече нямали силата да ги различават, като че ли представата й за звездите и отношението й към тях били твърде различни от това на заклинателя на дъжда, като че ли двамата не можели да се разберат помежду си. Тя разтърсила глава, не изменила смелата си гримаса и чак когато Кнехт я заклел да не оставя хората в тяхната замаяност от страха сами на себе си и на демоните, тя го разбрала. Около нея и заклинателя се скупчили наплашени, но не умопомрачени хора, готови да бъдат поведени.

Само миг преди да се появи, Кнехт се надявал да обуздае паниката с пример, разум, със слово, обяснение и уговорка. Но още краткият разговор със старицата го поучил, че било твърде късно за това. Надявал се да сподели с другите собственото си преживяване, да им го поднесе в дар й да може да им го втълпи, надявал се, че с уговорките му преди всичко хората ще се огледат и разберат: не самите звезди, и при това не всичките, падат и са понесени от вселенска буря, и така, като преминат от безпомощния страх и почудата към едно дейно наблюдаване, да издържат сътресението. Но Кнехт разбрал, и то бързо, че в цялото село само малцина можели да се поддадат на такова въздействие, а и докато те бъдат спечелени, другите щели съвсем да потънат в безразсъдства. Не, тук, както толкова често, нищо не можело да се постигне с разум и мъдри думи. За щастие имало и други средства. Ако не било възможно да ги избави от смъртния страх, като ги вразуми, то все пак можел да насочи, да обуздае, да придаде форма и облик на този страх и от безнадеждно засуетилите се, полудели, да изгради здраво единство, от неовладените диви отделни гласове да направи хор. Кнехт веднага се заел с работа, веднага предложил средство. Излязъл пред хората и извикал добре познатите молитвени думи, с които обикновено започвали племенните обреди за траур или покаяние, жалбите за мъртви, за някоя прамайка, тържество за жертвоприношение или смирение при общи опасности като мор и наводнения. Той крещял думите в такт и поддържал такта с пляскане на ръце и в същия такт, крещейки и ръкопляскайки, се превивал почти до земята, изправял се отново, отново крещял, свеждал се пак, вдигал се и вече десет, двадесет други правели същите движения и прастарата майка на селото се изправила, мънкала ритмично и с леко накланяне загатвала ритуалните поклони. Ония, които се намирали още пред другите колиби, без да се бавят, подхванали такта, включили се в церемонията, неколцина, съвсем обсебени от зъл дух, или скоро с изчерпани сили се свлекли и лежали неподвижно, или пък се подчинили и били увлечени от хоровия речитатив и ритъма на поклоните в богослужебното действие. Кнехт сполучил. Вместо отчаяна орда от помрачени тук стоял народ от готови за жертва и покаяние молещи се, на всеки от които действало благотворно и вливало сила в сърцето това, че не затварял в него смъртния си страх и своя ужас или не ревял сам с тях, а в хор, с мнозина и в такт, включвайки се в една заклинателна церемония.

В един такъв опит действат много тайнствени сили, най-голямата утеха е еднообразната форма, която удвоява чувството за общност, и нейното непогрешимо лекарство е мярка и ред, ритъм и музика.

И докато все още цялото нощно небе било покрито от безброя на падащите звезди като от беззвучно изливащ се водопад от светлинни струи, които в продължение на цели два часа въртели големите си червеникави огнени капки, изчезвал ужасът на селото и се превръщал в съсредоточеност и благоговение, в призив и чувство за покаяние, а на небето, отклонило се от своя ред, хората в страха и слабостта си показвали като ред една обредна хармония. Чудото станало още преди звездният дъжд да престане, да намалее и изтънее, засияла целебна сила и когато небето бавно почнало да се успокоява, смъртно уморените смятали, че със своето чувство, Със своя опит те са умилостивили силите и отново са въдворили ред там горе.

Ужасната нощ не била забравена. Говорели за нея през цялата есен и зима, но вече не с шепот и заклинания, а с един обикновен тон и със задоволството, с което се обръща поглед назад към една достойно преодоляна беда, успешно надвита опасност, наслаждавали се на подробности, всеки по свой начин бил изненадан от нечуваното, всеки искал да каже, че пръв го е открил, а с неколцина особено страхливи и поразени дръзвали да се шегуват, и още дълго в селото се задържала известна възбуденост. Преживели нещо, нещо голямо се случило.

В това настроение и постепенното утихване и забравата на голямото събитие Кнехт нямал дял. За него злокобното преживяване било незабравимо напомняне, едно острие, което никога не го оставяло на мира, въпросът не приключил с това, че събитието отминало и нему се удало да укроти и отклони духовете с шествие, молитва и обред на покаяние. Дори, колкото повече време изминавало, за него то добивало по-голямо значение, изпълвало се със смисъл, той непрестанно размишлявал и гадаел. Само по себе си събитието, чудноватата природна игра за него била безкрайно голяма и тежка грижа с много изгледи. Човекът, видял това, можел за цял живот да мисли над него. Само един-единствен в селото би могъл да наблюдава звездния дъжд с подобни предчувствия и със същите очи, както той самият. Неговият собствен син и ученик Туру, само потвържденията и поправките на този свидетел можели да имат стойност за Кнехт. Но той оставил сина си да спи и колкото по-дълго размишлявал защо собствено го направил, защо при това нечувано явление се отказал от единствения свидетел и сънаблюдател, когото би взел сериозно, толкова повече у него се засилвала вярата, че постъпил правилно и добре, че се вслушал в едно мъдро предупреждение. Искал да запази близките си от тази гледка, също и своя ученик и сътрудник, дори особено Туру, защото към никого той не бил така благосклонен, както към него. Скрил от Туру звездния водопад, защото вярвал в добрите духове на съня, особено у младите, и по-нататък, ако споменът му не го лъжел, в оня миг, веднага след започването на небесната поличба, по-малко мислел за една моментна опасност за живота на всички, отколкото за предзнаменование, което вещаело бъдно злощастие, и то такова, което нямало да засегне никого така близо, както него самия, заклинателя на времето. Нещо вече надвисвало: опасност и заплаха от онази сфера, с която го свързвала неговата служба, и тя, какъвто и облик да приемела, щяла да се отнася изключително до него самия. Да посрещне тази опасност буден и решителен, да се подготви в душата си за нея, да я понесе, но не да се унижава и опозорява, това било предупреждението и решението, което той извлякъл от великото знамение. Идващата участ изисквала един зрял и смел мъж, затова нямало да е добре да въвлича сина си и той да страда заедно с него или само да сподели познанието, до което бил стигнал, защото, колкото и добър да го смятали, не било сигурно дали един млад и незакален човек е дорасъл за такова нещо.

Естествено синът Туру бил много недоволен, че е пропуснал и проспал голямото зрелище. Както и да се тълкувало, във всеки случай било велико дело и може би през целия му живот нямало вече да се повтори. Убягнало му едно преживяване, едно вселенско чудо и той дълго време се сърдел на баща си за това. Сега сърденето било преодоляно, защото старецът го възнаградил с увеличено нежно внимание и повече от всякога го привличал при всички неща, свързани с неговото занятие, видимо предчувствайки идното, той повече се стараел да възпита от Туру един напълно посветен в тайните и колкото се може по-съвършен свой наследник. Макар и рядко да говорел с него за оня звезден дъжд, то той все по-откровено му разкривал своите тайнства, действия, поуки, издирвания, позволявал му да го придружава при обиколки, дебнене и вслушване в природата, които дотогава не споделял с него.

Зимата дошла и отминала, една влажна и по-скоро мека зима. Вече не падали звезди, не се случвали големи, необикновени неща, селото се поуспокоило, ловците прилежно отивали за плячка, навред над къщите на прътове потропвали във ветровитото студено време вързопите с прострени, вкоравени животински кожи, по изгладени дълги цепеници през снега влачели товари с дърва от гората. И тъкмо през този непродължителен мразовит период умряла една стара жена в селото. Не можели да я погребат веднага, дни наред замръзналият труп стоял до вратата на къщицата, докато земята отново малко се поразтопила.

Едва пролетта потвърдила донякъде лошите предусещания на заклинателя на времето. Била неизразимо тежка, изоставена от луната, безрадостна пролет, без растеж и сокове. Луната все закъснявала, никога не се свързвали различните знаци, по които можел да се определи денят за сеитбата, в пущинака почти не цъфтели цветя, мъртви по клоните висели неразпуканите пъпки. Кнехт бил много натъжен, без да допуска това да се забележи, само Ада и особено Туру виждали какво го гложди. Той се заемал не само с обичайните заклинания, но и принасял лични свои жертви, варял за демоните приятно ухаещи благоразполагащи каши и настойки, подрязал брадата си късо и изгорил космите в новолунна нощ, смесени със смола и влажна кора, от тях се издигнал гъст дим. Докогато било възможно, той избягвал общите начинания, жертвоприношенията на общината, молитвените шествия, барабанния бой и доколкото било възможно, искал грижата за тази зла пролет и проклетото време да бъде негова лична грижа. Все пак Кнехт трябвало, когато обичайният срок за посева вече бил значително забавен, да поговори с родоначалницата; но ето че и тук се натъкнал на нещастие и несгода. Старата, добър приятел и почти майчински настроена към заклинателя, не го приела, чувствала се зле, била на легло, всички задължения и грижи предала на сестра си, а тази сестра се отнасяла към заклинателя на дъжда истински хладно, тя нямала строгия прям характер на по-старата, клоняла към забавления и игри и тази слабост била насърчена от барабанчика и мошеника Маро, който умеел да й създава приятни часове, да я ласкае, а Маро бил враг на Кнехт. Още със самото начало на разговора Кнехт доловил студенина и неблагосклонност, макар че с нито една дума не му се противоречало. Съгласили се с обяснението и предложението му, а именно да се изчака още с посева и предвижданото жертвоприношение и процесии, и го приели, но въпреки това старата се отнесла хладно и се държала с него като с подчинен, а на желанието му да види болната или да му позволят да й приготви лекарства, тя решително се противопоставила. Мрачен и сякаш обеднял, с горчив вкус в устата, той се върнал от този разговор и в продължение на половин лунен месец се стараел по свой начин да създаде време, което би позволило сеитба. Но времето, често толкова свързано с неговите помисли, сега се държало упорито, присмехулно и враждебно, не помагала нито магия, нито жертва. На заклинателя на дъжда не било спестено и това — още веднъж да отиде при сестрата на родоначалницата и с молба, и търпение да увещава за отлагане; той веднага забелязал, че тя е говорила с Маро шегобиеца за него и работата му, защото в разговора, че е необходимо да определят деня за посева или за общото молитвено шествие, старата си давала твърде много вид на всезнаеща и употребила няколко израза, които можели да са само на Маро, някогашния ученик на заклинателя на дъжда. Кнехт измолил още три дена, после поставил цялата констелация отново и по-благоприятно и отложил посева за първия ден на третата лунна четвърт. Старата се съгласила и изрекла ритуалното заклинание; обявили решението на селото, всички се приготвили за празника на сеитбата. И сега, след като известно време всичко изглеждало подредено, демоните отново показали неблагоразположение. Ненадейно, само един ден преди горещо желания и подготвен празник, умряла старата родоначалница, празникът бил отложен и вместо него обявили и подготвили погребението. Тържеството било достойно; зад новата майка на селото вървели нейните сестри и дъщери, а след тях вървял заклинателят на дъжда в празничната си одежда, с висока остра шапка от лисича кожа, помагал му неговият син Туру, който удрял двузвучен дървен барабан. На мъртвата, както и на нейната сестра, новата прамайка, оказали голяма чест. Маро с предвожданите от него барабанчици се изстъпил напред и бил посрещнат с уважение и одобрение. Селото плачело и тържествувало, разнасяли се жалостиви викове, барабанна музика, преживявало празник и жертвоприношение, това бил един хубав ден за всички, ала сеитбата отново — отложена. Кнехт стоял достоен и сдържан, но бил дълбоко натъжен; струвало му се, че заедно с прамайката погребва всички добри времена на своя живот.

Наскоро след това по желание на новата прамайка сеитбата се състояла при изключително великолепие. Шествието тържествено обиколило нивите, старата хвърлила първите шепи семена в земята на общината, от двете й страни вървели нейните сестри, всяка носела торба със зърна, от които тя взимала. Кнехт си поотдъхнал малко, когато най-после обхождането свършило.

Но така тържествено засетият плод нямало да донесе радост и жътва, годината била безмилостна. Почнала с едно връщане на зимата и студа, и тази пролет времето показало всичките си въобразими коварства и враждебности, а през лятото, когато най-после редките ниски класове покрили полята, дошло последното и най-лошото — една нечувана суша, каквато не било имало, откак се помнели. Седмица след седмица слънцето, забулено в белезникава омара, изпило всички малки потоци, от селското езеро останала само една мръсна локва, рай за морските кончета и за огромни ята комари, в сухата земя зейнали дълбоки пукнатини, виждало се как посевите залиняват и съхнат. От време на време в небето се появявали облаци, но бурите прогърмявали без дъжд и макар веднъж да проръмяло, то след това дни наред от изток не спрял да духа суховей, често падали гръмотевици във високите дървета, чиито увехнали клони мигом изгаряли в лумналите пламъци.

Един ден Кнехт казал на своя син:

— Туру, тази работа няма да излезе на добро, всички демони са срещу нас. Започна се със звездния дъжд. Това ще ми струва живота, така мисля. Запомни, ако трябва да бъда пожертван, в същия час ти ще поемеш делото ми и първото, което ще се иска от тебе, ще бъде да изгорят тялото ми и да пръснат пепелта по полята. Ще изтърпите една зима на голям глад. Но бедата ще бъде вече преодоляна. Ти ще трябва да се грижиш никой да не посегне на семената, оставени за посев от общината, за това да се налага смъртно наказание. Идната година ще бъде по-хубава и тогава ще кажат: „Добре, че имаме нов, млад заклинател на времето.“

В селото царяло отчаяние. Маро насъсквал хората, нерядко заклинателят на дъжда бил сподирян от заплахи и клетви. Ада се разболяла и лежала, разтърсвана от пристъпи на повръщане и треска. Шествията, жертвите, дългото покъртително биене на барабани нищо не могли да поправят. Кнехт ги ръководел, било негов дълг, но когато хората отново се разпръсвали, оставал сам, един човек, когото избягват. Той знаел какво е потребно, знаел също, че Маро вече поискал от прамайката неговото жертване. За своята чест и в полза на сина си той направил последната крачка. Облякъл Туру в празнични жречески одежди, взел го със себе си при прамайката, препоръчал го за свой заместник и сам се отказал от длъжността си, предлагайки да бъде принесен в жертва. Известно време тя го гледала любопитно и изпитателно, после кимнала и казала „да“.

Жертвоприношението извършили още същия ден. Цялото село се стекло, ала мнозина лежали на тръстиковата постеля болни; и Ада била тежко болна. Туру в своите одежди и с високата лисича шапка едва ли не получил удар. Всички знатни, доколкото не боледували, дошли, прамайката с двете си сестри, старейшините, предводителят на барабанчиците Маро. Зад тях безредно идели маса хора, никой не казал лоша дума за стария заклинател на дъжда, всичко живо вървяло мълчаливо и притеснено. Потеглили към гората и намерили там една голяма кръгла поляна. Кнехт сам я определил като място за жертвоприношението. Повечето от мъжете носели със себе си своите каменни брадви, за да помогнат при събирането на дърва за изгарянето на трупа. Стигайки поляната, заклинателят на дъжда спрял в средата, около него и знатните се образувал малък кръг, а по-надалеч, в по-голям кръг, стояла тълпата. И тъй като всички пазели нерешително и смутно мълчание, заклинателят на дъжда заговорил сам.

— Бях ваш заклинател — казал той — и много години вършех своето дело толкова добре, колкото можех. Сега демоните са срещу мене, вече в нищо не мога да сполуча. Ето защо се принасям в жертва. Това ще примири демоните. Моят син Туру ще бъде вашият нов заклинател на дъжда. А сега ме убийте и когато падна мъртъв, изпълнявайте точно предписанията на моя син. Бъдете щастливи! И кой ще ме убие? Предлагам барабанчика Маро, той е най-подходящият мъж за това.

Той замълчал, никой не се помръднал. Туру със силно зачервено лице под тежката кожена шапка измъчен оглеждал кръга, устата на баща му се изкривила присмехулно. Най-после прамайката тропнала ядно с крак, махнала на Маро и му извикала:

— Хайде! Вземи брадвата и го направи!

С брадвата в ръце Маро застанал пред някогашния си учител, сега го мразел повече от всякога. Присмехулното изражение на тази мълчалива стара уста му причинявало люта болка. Той вдигнал брадвата и замахнал високо, но целейки се, разтреперан се спрял, втренчил се в лицето на жертвата, чакал Кнехт да затвори очи. Само че Кнехт не го направил. Той държал очите си отворени, гледал мъжа с брадвата почти без израз, но онова, което можело да се види като израз, трептяло между съжаление и присмех.

Гневно Маро запратил брадвата.

— Няма да го направя — промърморил той, пробил си път през кръга и се изгубил в множеството. Неколцина тихо се изсмели. Прамайката побледняла от гняв срещу страхливия негодник Маро и не по-малко срещу високомерния заклинател на дъжда. Тя махнала към един от старейшините, достопочтен тих мъж, който стоял опрян на брадвата си и сякаш се срамувал от цялата мъчителна сцена. Той излязъл напред, кимнал на жертвата кратко и приветливо, двамата се познавали от детинство, и сега заклинателят покорно затворил очи, стиснал ги здраво и леко наклонил глава. Старият го ударил с брадвата, Кнехт рухнал. Туру, новият заклинател на дъжда, не можел да произнесе ни дума, само с жестове се разпоредил за необходимото и скоро издигнали клада и положили мъртвия върху нея. Тържественият ритуал по запалването на огъня с двете свещени дървета бил първото жреческо действие на Туру.

Изповедникът

По времето, когато свети Иларион, макар и много стар, още не си бил отишъл от света, в град Газа живеел човек на име Йозеф Фамулус; до тридесетата си година, или дори по-дълго, той водил светски живот и изучавал езическите книги, после чрез една жена, която задирял, опознал божието учение и блаженствата на християнските добродетели, приел светото кръщение, отрекъл се от греховете си, доста години стоял при краката на презвитера на своя град и с горещо любопитство слушал особено толкова обичаните разкази за живота на благочестивите отшелници в пустинята, докато един ден, почти тридесет и шест годишен, сам тръгнал по пътя, изминат преди от свети Павел и Антоний и оттогава поеман от много благочестиви люде. Той предал остатъка от своя имот на старейшините, за да го разделят между бедните в общината, при градската порта се сбогувал с приятелите си, излязъл от града и закрачил към пустинята — от презрения свят към бедния живот на покаяник.

Много години слънцето го обгаряло и сушело, молейки се, той жулел колене по скали и пясък, в пост изчаквал залеза на слънцето, та да утоли глада си с няколко фурми; дяволите го мъчели с лъст, присмех и изкушения, съкрушавал ги с молитви, с покаяние, самоизтезавал се така, както намираме всичко това описано в житията на блажените отци. Безсънен, много нощи той гледал нагоре към звездите и звездите също му поднасяли съблазън и смутност, четял по съзвездията, по които някога учил да разгадава историята на боговете и символите на човешката природа, една наука, която презвитерите страшно ненавиждали и която още дълго го преследвала с виденията и идеите от езическо време.

Тогава в онази околност навред, където голият неплодороден пущинак се прорязвал от извор, имало педя зеленина, малък или голям оазис, живеели отшелници, някои съвсем сами, други в немногобройни братства, както са изобразени на една фреска в Кампо Санто в Пиза; те привиквали на бедност и проявявали любов към ближния, посветени в копнежното ars moriendi, едно изкуство на умирането, на умъртвеността за земното и собственото аз и на преминаването от смърт към живот, към него, Спасителя, към светлото и неувяхващото. Те бивали навестявани от ангели и дяволи, съчинявали химни, пропъждали бесове, давали изцеление и благослов, сякаш поели върху себе си възмездието за земните наслади, грубостта, плътските жажди на многото отминали и още многото идни столетия чрез една могъща вълна на душевно горене и самопожертвувателност, чрез превеса на екстатично отричане от света. Някои от тях навярно знаели старите езически способи за очищение, методи и упражнения от едно учение за одухотворяване, високо развито в Азия от векове, но за това не се говорело, всъщност тези методи и упражнения на йогите вече не се учели, стояли под възбраната, която християнството все повече и повече налагало на всичко езическо.

У някои от тези каещи се грешници жаравата на един такъв живот подклаждала особени дарби: за молитва, за изцеление чрез ръкополагане, за пророчество, за заклинание на зли духове, дарба да съдят и наказват, да дават утеха и благословия. И у Йозеф дремела една дарба и с годините, когато косата му взела да става пепелявосива, тя бавно разцъфтяла. Това била дарбата да изслушва. Когато някой брат от отшелническо селище или светски човек, тревожен и гонен от съвестта си, потърсвал Йозеф, за да сподели с него своите дела, страдания, съблазни, прегрешения, да му разкаже за своя живот, за борбата си в името на доброто, за това, че бил сразен в тази борба, или за някаква загуба, болка, жал, Йозеф умеел да го изслуша, да му открие и дари ухото и сърцето си, да поеме и скрие неговата мъка и грижа и да го пусне избавен и успокоен. Бавно, в течение на дълги години това дело го обсебило и превърнало в оръдие, в едно ухо, на което людете отдавали доверието си. Добродетелите на Йозеф били значително търпение, всепоглъщаща несмутимост и голяма мълчаливост. Все по-често при него идвали хора да се изприкажат, да се избавят от натрупаните притеснения, някои, макар и извървели далечен път до неговата тръстикова колиба, след като пристигнели и поздравели, пак не намирали свободата и смелостта да се изповядат, а се отклонявали и се срамували, сякаш греховете им се свидели, въздишали и мълчали дълго, часове наред, а той се отнасял еднакво към всеки, независимо дали говорел охотно или неохотно, плавно или със заекване, дали гневно изхвърлял своите тайни, или си придавал важност с тях. За него всички били равни, все едно бога ли или себе си обвиняват, увеличават или намаляват греховете и страданията си, изповядат неволно убийство или само нарушение на целомъдрието, оплакват се от невярна любима или проиграно душеспасение. Не се плашел, ако някой му разказвал за близко общуване с демони и изглеждал на „ти“ с дявола, не го дразнело, когато друг говорел дълго и подробно, но явно премълчавал главното, нито ставал нетърпелив, когато някой се обвинявал в истински и измислени грехове. И като че ли всичко, което донасяли при него, всичко: жалби, признания, обвинения, терзания на съвестта, изчезвало в слуха му като вода в пустинен пясък, сякаш той не бил съдник за тях, не питаел към изповядващите се ни съчувствие, ни презрение и все пак или може би тъкмо затова личало, че изповяданото не е хвърлено в пустота, а още с изговарянето и изслушването се преобразява, за да бъде олекотено и разсеяно. Само рядко той изричал напомняне или предупреждение, още по-рядко давал съвет или заповед; сякаш това не било негово задължение и говорещите, изглежда, чувствали, че то не му е дълг. Негов дълг било да буди доверие и да му откликва, търпеливо и с любов да слуша, така да подпомага изповедта, която не е изречена докрай, да добие пълнота и всичко застояло и покрило се с кора в душите да се размрази и излее като поток, а той мълком да го поеме и скрие. Само че в края на всяка изповед, на страшната, както и на безобидната, на направената с дълбоко разкаяние, както и на суетната, той карал изповядващите се да коленичат до него и заедно с тях произнасял „Отче наш“, преди да ги пусне и целуне но челото. Да налага покаяния и наказания, не било негов дълг. Не се чувствал властен да изрече същинско свещеническо опрощение на греховете — нито осъждането, нито прощаването на някаква вина било негово дело. За времето, в което слушал и вниквал, той сякаш поемал върху себе си дял от вината, сякаш помагал тя да бъде носена. Докато мълчаливо изслушвал, като че ли потопявал чутото и го предавал на миналото. Когато след изповедта се молел с изповядващия се, сякаш го приемал и признавал за брат и себеравен. Когато го целувал, изглеждало, че го благославя по един повече братски, отколкото проповеднически, повече нежен, отколкото тържествен начин.

Името му се разнасяло из цялата околност на Газа, знаели го далеч наоколо и при повод го споменавали заедно с наравно уважавания велик изповедник и еремит Дион Пугил, чиято слава, разбира се, известна още преди десет години, почивала на съвсем други способности, тъй като отец Дион бил прочут тъкмо с това, че умеел по-бързо и по-остро да прониква в душите, които му се доверяват, отколкото в изречените думи, че не един изповядващ се бивал изненадан, когато той право в очите му заговарял за граховете, които още не бил изповядал. Този познавач на душите, за когото Йозеф чувал да се разправят стотици удивителни истории и с когото сам никога не би дръзнал да се сравни, бил също надарен съветник на блудни души, голям съдник, въздавал наказания и разпоредби и също възлагал покаяние, самобичуване, поклонничество, подтиквал към бракове, принуждавал враждуващи да се помирят и неговият авторитет бил равен на авторитета на епископ. Живеел в околностите на Аскалон, но го посещавали молители дори от Ерусалим, а и от още по-далечни селища.

Йозеф Фамулус подобно на повечето отшелници и покаеници дълги години водил страстна и съсипваща борба. Макар да изоставил светския живот, да раздал имуществото си и своя дом, да напуснал града с неговите разнообразни примамки за земни и плътски наслади, той все не можел да се раздели със себе си, а в него били живи всички нагони на тялото и душата, които въвеждат човека в беда и изкушение. Преди всичко той се преборил с тялото си, строг и суров с него, приучил го на зной и студ, на глад и жажда, на белези и мазоли, докато то бавно се съсухрило и повехнало, но и в костеливата аскетична черупка старият Адам можел срамно да го изненадва и разгневява с най-безразсъдни жажди и похот, с мечти и мамещи надежди; естествено знаем, че на бегълците от света, на пустинниците, дяволът посвещава особени грижи. И когато люде, търсещи утеха и жадуващи да се изповядват, посещавали Йозеф, благодарен, той откривал в това зов на милост и едновременно изпитвал едно облекчение в своите дни на покаяние; неговият живот придобил свръхлични смисъл и съдържание, а нему била възложена длъжност, той можел да служи на другите или на бог като оръдие, за да привлича към себе си души. Това било действително чудно и възвишено чувство. Но с течение на времето проличало, че и блаженствата на душата спадат към земните и могат да бъдат изкушения и примки. Често, особено когато при него идвал пеш или на кон такъв странник, спирал пред пещерата, молел го за глътка вода, а след това и да изслуша неговата изповед, у нашия Йозеф неусетно се разливало чувство на успокоение и доволство, самодоволство, суетност и себелюбие, които, още щом усетел, го плашели много. Нерядко на колене той молел бога за прошка, молел го и за това да не изпраща повече изповядващи се нему, недостойния, ни от колибите на каещите се братя в околността, ни от селата и градовете на света. И все пак той не се чувствал много по-добре и тогава, когато наистина понякога нямало изповядващи се, а после, щом отново идвали много, се улавял в ново прегрешение: струвало му се, че докато слуша едно или друго признание, усеща изблици на студенина, липса на любов, дори презрение към тези, които се изповядват. С въздишка Йозеф поемал и тази борба върху себе си и имало времена, когато след всяка изповед, която изслушвал, се оттеглял в самота за размисъл и покаяние. Освен това сам приел като закон да се отнася към всички изповядващи се не само братски, а и с някаква особена почтителност, и толкова повече, колкото по-малко лицето му харесвало. Той ги приемал като пратеници на бога, дошли, за да го подложат на изпитание. Така с годините, твърде късно, когато бил вече възрастен човек, Йозеф постигнал известна отмереност в начина на живот и на онези, които живеели в близост с него, се виждал безукорен човек, познал мира с бога.

Ала и мирът е нещо живо — и той като всичко живо трябва да расте и да наддава, да се приспособява, да издържа изпитания, да търпи превращения; така било и с мира на Йозеф Фамулус, той бил неустойчив, ту видим, ту не, ту близо като свещ, която носим в ръка, ту далеч като звезда в зимно небе. И с времето това било особен нов вид грях и прелъстяване, които все по-често правели живота му тежък. То не било някакво силно страстно вълнение, възмущение или надигане на инстинкти и изглеждало по-скоро противното. Било едно чувство, в първите си стадии съвсем лесно поносимо, дори едва доловимо, състояние без истинска болезненост и несгоди, душевното състояние на отпадналост, вялост, досада, което всъщност можело да се обозначи само като нещо отрицателно, като чезнене, отслабване и накрая липса на радост. Така както настъпват дни, в които нито грее слънце, нито вали дъжд, а небето е тихо, сякаш потънало в себе си, забулено, сиво, но не черно, душно, но не до разразяване на буря, такива постепенно ставали и дните на стареещия Йозеф; все по-малко утрините се различавали от вечерите, празничните дни от делниците, часовете на подем от тези на потиснатост, всичко течало бавно в една немощ, умора и нежелание. „Това е от възрастта“ — мислел си той тъжно. Натъжавал се, защото със стареенето и постепенното угасване на инстинктите и страстите очаквал едно избистряне и облекчаване на своя живот, крачка по-напред към хармонията, за която копнеел и която обещавала зряло душевно спокойствие, тъй като му се струвало, че сега възрастта го разочарова и мами, щом не носи нищо освен тази морна, сива, безрадостна пустота, това чувство на неизлечимо пресищане. Той се чувствал преситен от всичко: от голото съществование, от дишането, от съня през нощта, от живота в своята пещера, в покрайнините на малкия оазис, от вечното мръкване и съмване, от вечното преминаване на странници и поклонници, на кервани камили и магарета, и най-често от хората, чието идване и посещение засягало него самия, и от онези глупави, наплашени и едновременно тъй по детски верующи хора, които изпитвали потребност да му разказват за своя живот, за своите прегрешения и страхове, за съблазните и самообвиненията си. Понякога му се струвало: както в оазиса водата на малкия извор се събира в каменното корито, потича през тревата и се превръща в поток, после се излива в пясъка на пустинята и там не след дълго пресъхва и умира, тъй и всички тези изповеди, тези поменици от грехове, тези животоописания, мъки на съвестта, големите, както и малките, сериозните, както и суетните, се вливали в неговото ухо със стотици, с хиляди, винаги нови. Но ухото не е мъртво, както пустинният пясък, ухото е живо и не може вечно да пие, да поглъща, да всмуква. То се чувства уморено, обсебено, препълнено, копнее за това потокът и плисъкът на думите, на признанията, на грижите, на жалбите, на самообвиненията някога да секне, най-после вместо този безкраен поток да настъпят спокойствие, тишина и смърт. Да, той желаел да има край, бил уморен, наситен и преситен, дните му станали безинтересни и без стойност и се стигнало чак дотам, че от време на време се чувствал прелъстен да сложи край на живота си, да се накаже и погуби, така както направил Юда, предателят, когато се обесил. И както в ранните стадии на живота му в покаяние дяволът промъквал в неговата душа желания, представи и сънища за плътските и земни наслади, така сега той му пращал за изпитание представи за самоунищожение, тъй че трябвало да опитва всеки клон на някое дърво дали е пригоден да се обеси на него, всяка стръмна скала от околността дали е достатъчно стръмна и висока, за да се хвърли от нея в смъртта. Той се съпротивявал на изкушението, борел се, не се предавал, но живеел ден и нощ в един огън от самоненавист и жажда за смърт, животът му станал непоносим и омразен.

Дотам следователно стигнал Йозеф, когато един ден отново стоял на някаква скала и съгледал в далечината между земята и небето две-три мънички фигури, появявали се явно странници, може би поклонници, може би хора, които искали да го потърсят и да му се изповядат. Изведнъж го обзело неудържимо желание веднага и колкото може по-бързо да тръгне оттук, да се махне от това място, да избяга от този живот. Желанието го обхванало така властно и стихийно, че заляло и помело всички други мисли, съображения и колебания, защото естествено такива не липсвали; как би могъл един благочестив отшелник да последва такова влечение, без съвестта му да трепне? Йозеф вече се затекъл, вече се върнал в своята пещера, давала му подслон през толкова много години, които издържал в борба, тя била съд, побрал толкова много възвисявания и поражения. В безпаметна бързина той взел няколко шепи фурми и една кратуна, пълна с вода, нагласил ги в старата си пътна торба, метнал я през рамо, грабнал тоягата и напуснал зеления покой на своята малка родина, човек, ненамиращ покой, и беглец, бягащ от бога и хората, бягащ едва ли не от всичко, което някога смятал за най-доброто в себе си, за свой дълг и предопределение. Отначало вървял като подгонен, така, сякаш онези, появили се в далечината фигури, които съзрял от скалата, наистина му били преследвачи и врагове. Но в течение на първия час страхливата забързаност намаляла, движението благотворно го уморило и по време на първата почивка, при която въпреки всичко не си позволил да закуси — станало му било свят навик да не се храни преди залеза на слънцето, — неговият разум, приучен на самотен размисъл, започнал отново да се ободрява и изпитателно да проверява инстинктивното му действие. Разумът не осъдил това действие, колкото и малко смисъл на вид да имало в него, а го следял по-скоро с благоразположение, защото за пръв път от толкова дълго време намерил действието му безобидно и невинно. Това, което предприел, било бягство, наистина внезапно и необмислено, но не позорно. Напуснал един пост, на чиято висота вече не отговарял, с бягството си признал пред себе си и пред оня, който го наблюдавал търпеливо, че не издържал, отказал се е от една всекидневно повтаряна безполезна борба и признал, че е повален и сразен. Това било, така намерил неговият разум, не величаво, не героично, не свято, но почтено и изглеждало невъзвратимо; сега Йозеф се учудвал, че предприел това бягство толкова късно, че можал да издържи толкова дълго, предълго. Борбата и упоритостта, с която се държал толкова време на този изгубен пост, сега му се виждали заблуда, нещо повече, борба и конвулсия на самолюбието му, на неговия стар Адам, и вече мислел, че разбира защо тази упоритост довела до толкова лоши, дори сатанински последици, до такава раздвоеност и омаломощаване на духа, до демонична обсебеност от желанието за смърт и самоунищожение. Макар че за християнина смъртта не бива да бъде враг, макар че един отшелник и светец трябва да гледа на живота си като на жертва, но мисълта за доброволно посягане на себе си, напълно дяволска, можела да се появи само в душа, чийто учител и пазител вече не е божият ангел, а злите демони. Известно време отшелникът седял съвсем тъжен и смутен, накрая дълбоко разкаян и потресен. Когато от разстоянието на извървените няколко мили неговият отдавнашен живот му се провидял, той го осъзнал — отчаян и съсипващ живот на един стареещ човек, който поставил грешно своята цел и непрестанно бил измъчван от ужасните изкушения да се обеси на клона на някое дърво като предателя на Месията. И ако го обземал такъв ужас от доброволната смърт, то в този ужас естествено му се мяркала една останка от прастарото предхристиянско езическо познание, познанието за един стародавен обичай за човешко жертвоприношение, при което жертвали цар, светец, избраник на племето, който нерядко сам вдигал ръка на себе си. Не само отзвукът от забранения обичай от езическото прастаро време го правел тъй страхотен, но още повече мисълта, че в края на краищата кръстната смърт на Спасителя не била нищо друго освен доброволно понесена човешка жертва. И в действителност: ако си спомнял добре, то едно предчувствие за това съзнание съществувало още във вълненията и жаждата за самоубийство, един упорито зъл и див напор сам да се принесе в жертва по този непозволен начин, да подражава на Спасителя или по непозволен начин да намеква, че неговото спасително дело не е сполучило съвсем. При тази мисъл той се изплашил силно, но почувствал също, че опасността отминала.

Той дълго размишлявал, този каещ се грешник Йозеф, в какъвто се превърнал, и който сега вместо да последва Юда или разпнатия на кръста, поел в бягство и отново се предавал в божиите ръце. В него се надигнали срам и жал, Колкото по-ясно виждал ада, от който избягал, накрая бедата така го притиснала, също заседнал залък в гърлото му, нейният натиск се увеличавал до нетърпимост и накрая Йозеф намерил спасение в един изблик на сълзи, който му се сторил чудно благотворен. Колко отдавна не можел да плаче! Сълзите течели, очите вече не можели да виждат, но бил избавен от смъртното задушаване и когато дошъл на себе си и усетил соления вкус по устните си и разбрал, че плаче, в един момент му се струвало, че отново е дете и не знае нищо за злото. Усмихнал се, малко се засрамил от своя плач, най-после станал и продължил пътя си. Чувствал се несигурен, не знаел накъде го води това бягство и какво ще стане с него, в собствените си очи се виждал дете, но в душата му вече нямало борба и желание, чувствал се по-лек и сякаш някой го водел, призовавал и мамел, сякаш долавял далечен, добър глас и като че неговото пътуване не било бягство, а завръщане у дома. Усетил умора, уморил се и разумът му замълчал или си отдъхвал, или пък се мислел ненужен.

Край мястото за водопой, където Йозеф пренощувал, почивали няколко камили; тъй като сред малцината пътници имало и две жени, той се задоволил само с едно кимване за поздрав и избягнал да влезе в разговор. Сетне, след като на здрачаване хапнал няколко фурми, помолил се и легнал, можал да чуе тихата беседа на двама мъже, един стар и друг по-млад, тъй като лежели съвсем близо до него. Той чул само откъс от разговора им, защото през повечето време те си шепнели. Но и този малък откъслек задържал вниманието и съпричастието му, накарал го да размишлява до полунощ.

— Ех, добре — чул той гласа на по-стария. — Добре, че искаш да идеш при някой благочестив мъж и да се изповядаш. Тези хора разбират какво ли не, казвам ти, те не умеят само хляба да ядат, някои от тях знаят и магьосничества. Ако такъв човек извика на нападащ лъв само една думица, той, разбойникът, така се сгушва, подвива опашка и се измъква. Те могат и лъвове да укротяват, казвам ти; на един такъв особено свят човек обузданите от него лъвове, като умрял, му изкопали гроба и добре натрупали отгоре пръстта, а после дълго време по два от тях ден и нощ седели на стража край гроба му. Те умеят не само Лъвове да укротяват, а и хора. Веднъж на един от тях попаднал римски войник, ужасен звяр, най-големият развратник в цял Аскалон, той го смъмрил и така притиснал злото му сърце, че онзи се свил и наплашил, тръгнал си като мишка, която търси дупка да се скрие. След това не можели да познаят момъка, тъй тих и свит станал. Във всеки случай и над това можеш да се замислиш, наскоро подир туй той умрял.

— Светият човек ли?

— А, не, войникът. Варон се казвал той. След като пустинникът го нахокал и събудил съвестта му, мъжът бързо отпаднал, на два пъти горял в треска и подир три месеца свършил. Е, няма да го жалим. Ама все пак често си мисля: пустинникът трябва не само да е прогонил дявола от него, а и да е изрекъл някакво заклинание, което го пратило в гроба.

— Такъв благочестивец? Не мога да го повярвам.

— Вярваш или не вярваш, драги мой, така е. Но от този ден човекът бил като преобразен, за да не кажа омагьосан, и три месеца след това…

Известно време било тихо, после по-младият отново подхванал:

— Има един пустинник, нейде тука наблизо трябва да живее, живее съвсем сам край малък извор, по пътя за Газа. Йозеф се казва той, Йозеф Фамулус. Много съм слушал за него.

— Е, и какво?

— Бил ужасно благочестив и най-вече никога не погледнал жена. И когато някога покрай неговата отдалечена постница минел керван от камили, а на една от тях седяла жена, колкото и плътно да била забулена, той веднага обръщал гръб и изчезвал към зъберите. Мнозина отиват при него да се изповядат, мнозина.

— Е, не ще да са чак толкова. Иначе щях да съм чул за него. И какво може той, твоят Фамулус?

— О, нали точно при него ходят да се изповядат. Ако не беше добър и не разбираше нищо, щяха ли хората така да се стичат? Освен това разправят за него, че той едва отваря уста да продума, при него няма укори, не ругае гръмогласно, не налага наказания, той трябва да е кротък и дори свенлив човек.

— Е, какво прави тогава, щом като не ругае, не наказва и уста не отваря?

— Той само изслушва, въздиша чудновато и се кръсти.

— А, така ли, значи, хубав дребен светец си имате тука! Не вярвам да си толкова глупав, та да хукнеш към този мълчалив дядка.

— А, пак искам да ида. Вече ще го намеря, не ще да е много далеч оттук. Тази вечер тука край водопоя се въртеше един беден брат, утре ще го разпитам, той самият прилича на покаяник.

Старият се разгорещил:

— Я остави твоя покаяник край извора да си кисне в пещерата! Човек, който само изслушва и въздиша, страхува се от жените, нищо не може и не разбира! Не, аз ще ти кажа при кого да идеш. Вярно, много е далеч оттука, чак отвъд Аскалон, но затова пък е най-добрият отшелник и изповедник, какъвто има. Дион се казва той, наричат го още Дион Пугил, това ще рече, че той разбира от юмручна борба, защото се бие с всички дяволи, когато някой му изповядва греховните си дела, тогава, драги мой, Пугил не въздиша и не стиска уста, а грабва човека и го опухва здравата, такъв му е обичаят. Някои измъчвал, по цяла нощ ги карал с голи колене да коленичат на камъни и после, на туй отгоре, им нареждал и да дадат на бедните по четирийсет гроша. Това е човек, братле, ще го видиш и ще се учудиш; само като те погледне, и краката ти ще се разтреперят, в дън душата ти гледа. При него не се въздиша, бива си го човека, и ако някой вече не може да спи добре или има лоши сънища и кошмари, или нещо такова, то Пугил ще му сложи юзда, казвам ти. И не ти го казвам, защото съм чул жените да бъбрят за него. Казвам го, защото сам съм ходил. Да, аз самият. Колкото и да съм беден глупак, веднъж потърсих покаяника Дион, бореца, божия човек. Отидох аз там клет и опозорен, с грях на душата, а се върнах светъл и чист като зорница. Истина е както това, че се казвам Давид, запомни. Дион го викат. С прозвището Пугил. Него потърси още щом ти е на сгода, и ще видиш чудо. Префекти, старейшини, епископи ходят при него за съвет.

— Добре — съгласил се другият, — ако някога попадна в оня край, ще си помисля. Но днес е днес и тука е тук, и тъй като днес съм тук, а наблизо трябва да живее оня Йозеф, за когото съм чул толкова добрини…

— Чул си добрини. Кой ли пък глупак ти е надумал за този Фамулус?

— Харесва ми, че той не ругае и не се гневи. Това ми допада, трябва да ти кажа. Аз не съм нито римски войник, нито епископ, а обикновен човек, и по-скоро срамежлив, не мога да понасям много шумотевица. Бог вижда, нямам нищо против, наопаки, иска ми се поне един път някой да се отнесе кротко с мене.

— На човека му харесва кротичко да го подхванат! Ако ти се изповядаш и покаеш, въздадат ти наказание и се очистиш, тогава според мене е по-добре да се отнесат към тебе кротко, ала не когато си нечист и вонящ като чакал пред своя изповедник и съдия.

— Е, тъй да е. Хайде тихо, хората искат да спят.

Изведнъж някой доволно се захилил.

— Знаеш ли, чух нещо много смешно за него. Да ти го разкажа.

— За кого?

— За него, за покаяника Йозеф. Нали имал обичай, когато някой му разкаже за своите работи и се изповяда, той да го благослови и за сбогом да го целуне по бузата или челото.

— Така ли правел? Смешен обичай!

— А че той толкоз много се плаши от жените, знаеш. Един път някаква блудница тука от околността отишла при него с мъжки дрехи и нищо не забелязал. Изслушал лъжливите й истории и когато тя свършила изповедта си, той се поклонил пред нея и тържествено я целунал.

Старецът преминал в бурен смях, другият бързо казал „шт, шт“ и повече Йозеф не можал да чуе нищо, освен след известно време заглушен смях.

Той погледнал към небето, над короните на палмите остър и тънък стоял лунният сърп, Йозеф потръпнал от нощния хлад. Чудновато като в криво огледало и въпреки това многозначително вечерният разговор на камиларите му показал неговата собствена личност и ролята, на която не можал да остане верен. Значи, и една блудница си направила шега с него? Е, нищо, това не било най-лошото, макар и достатъчно лошо. Той дълго трябвало да размишлява върху беседата на двамата непознати мъже и когато най-после много късно можал да заспи, то заспал само защото размишленията му не останали напразни. Стигнал до един извод, до едно решение и с това току-що взето решение в сърцето се унесъл в сън, дълбок и непробуден, до разсъмване.

Решението му обаче било такова, каквото по-младият от двамата камилари нямал кураж да вземе. Решението му било да последва съвета на по-стария и да потърси Дион, наречен Пугил, за когото, разбира се, отдавна вече знаел и комуто тази вечер чул така упорито да се пее възхвала. Този прочут изповедник, съдник на душите и съветник сигурно знаел и за него път, съвет, присъда или наказание; ето пред кого искал да се яви като пред наместник на бога и с готовност да приеме това, което му нареди.

На другия ден Йозеф напуснал мястото, където пренощувал, докато двамата мъже още спели. Същия ден след мъчително пътуване той стигнал до селището, обитавано от благочестиви братя, откъдето се надявал да поеме по обичайния път към Аскалон. С пристигането си надвечер намерил малък зелен оазис, който го посрещнал приветливо, видял да стърчат дървета, чул да врещи коза, сторило му се, че в зелените сенки се провиждат очертанията на покриви на къщи и че усеща дъх на човешка близост. Когато колебливо приближил, имал чувството, че някой е насочил поглед към него. Спрял и се завзирал наоколо, тогава под едно от околните дървета видял седяща фигура, облегната на дънера. Един възрастен човек седял изправено, бил с посивяла брада и достойно, но строго и сковано лице. Той погледнал към него и явно, че от някое време го наблюдавал. Погледът на стария човек бил остър и силен, ала без израз, като погледа на човек, свикнал да наблюдава, но не с любопитство и съучастие, поглед, който оставя хората и нещата да се приближат, опитва се да ги познае, не да ги привлече и покани.

— Хвала на Исуса Христа — казал Йозеф.

Старецът отговорил с някакво мърморене.

— С разрешение, чужденец ли сте като мене или жител на това хубаво селище? — попитал Йозеф.

— Чужденец — отвърнал белобрадият.

— Достопочтени, тогава навярно бихте могли да ми кажете дали е възможно оттук да се излезе на пътя за Аскалон.

— Възможно е — казал старият и тогава бавно се изправил с малко сковани крака, един мършав великан. Стоял и гледал към празната далечина. Йозеф почувствал, че този побелял исполин няма особено желание за приказки, но пак се осмелил за един въпрос.

— Позволете ми още един-единствен въпрос, достопочтени — подел той вежливо и видял как очите на мъжа се върнали от далечината. Спрели се на него хладно и внимателно. — Може би вие знаете мястото, където бих намерил отец Дион, наречен Дион Пугил.

Чужденецът леко събрал вежди, а погледът му станал още по-студен.

— Зная го — казал той кратко.

— Познавате ли го? — извикал Йозеф. — О, кажете ми тогава, защото натам, към отец Дион, води моят път.

Едрият стар човек го огледал изпитателно от глава да пети. Накарал го дълго да чака за отговор. Тогава се върнал отново към дънера, където седял, бавно се привел към земята и седнал, облегнат на дървото, както и преди. С леко движение на ръката подканил Йозеф също да седне. Той покорно последвал този жест и със сядането в един миг усетил голяма умора, веднага обаче я забравил и насочил цялото си внимание към стареца. Той изглеждал отдаден на размисъл, на неговото достойно лице се появила черта на недоброжелюбна строгост, над която обаче имало и още някакъв израз, дори друго лице, сякаш била сложена прозрачна маска с израз на старо и самотно страдание, на което гордостта и достойнството не позволявали да се прояви.

Изтекло много време, докато погледът на достопочтения отново се върнал към Йозеф. С голяма острота очите му пак го изследвали и изведнъж със заповеднически тон старият поставил въпроса:

— Кой сте вие, човече?

— Аз съм каещ се грешник — казал Йозеф, — от дълги години водя живот в уединение.

— Това се вижда. Питам ви кой сте?

— Казвам се Йозеф, с прозвището Фамулус.

Когато Йозеф казал името си, старият, който продължавал да седи неподвижно, още по-силно събрал вежди, така че очите му за известно време почти се скрили, той приличал на смаян, изплашен или разочарован от думите на Йозеф; или може би това било само умора на очите, намаляване на вниманието, един лек пристъп на слабост, каквито имат толкова старите хора. Във всеки случай той, все тъй застинал, седял неподвижно, за някое време затворил очи и когато отново ги отворил, погледът му сякаш бил променен или ако това било възможно, изглеждал още по-стар, по-самотен и по-изчакващ и вкаменен. Бавно отворил устни, за да попита:

— Чувал съм за вас, вие ли сте този, при когото хората ходят да се изповядват?

Йозеф потвърдил смутено, усещайки това, че е познат, като неприятно разголване и повторно засрамен от срещата със своята слава.

Старият отново попитал по същия отсечен начин:

— А сега сте тръгнали да търсите Дион Пугил? Какво ще правите при него?

— Бих искал да му се изповядам.

— Какво очаквате от това?

— Не зная. Имам доверие в отец Дион и дори ми се струва, че някакъв глас отгоре, някакво предводителство ме насочва към него.

— А след като му се изповядате, какво ще стане?

— Ще правя това, което той ми заповяда.

— Ако той ви посъветва или ви заповяда нещо неправилно?

— Няма да размишлявам дали е правилно, или не, а ще му се подчиня.

Старецът не продумал ни дума повече. Слънцето клоняло на залез, птица надала вик в шумата на дървото. И тъй като старецът все мълчал, Йозеф се изправил. Плахо отстъпил назад.

— Казахте, че ви е известно мястото, където мога да намеря отец Дион. Бих ви помолил да ми назовете селището и да ми опишете пътя за там.

Старият изкривил устни, нещо като лека усмивка.

— Вярвате ли — попитал той кротко, — че там ще сте добре дошли?

Чудно изплашен от въпроса, Йозеф не отговорил. Стоял смутен. А после казал:

— Мога ли да се надявам поне вас да видя още веднъж?

Старият направил жест като за сбогуване и отговорил:

— Ще спя тука и ще тръгна малко преди изгрев слънце. Вървете сега, вие сте уморен и гладен.

С най-почтителен поздрав Йозеф продължил и със спускането на здрача стигнал малкото селище. В него живеели почти както в манастир така наречените усамотени християни от различни градове и селища, които тук, далеч от света, си създали убежище, за да могат несмущавани да се отдават на един прост чист живот в тишина и съзерцание. Дали му вода, храна и подслон и го пощадили от въпроси и разговори, тъй като личало колко е уморен. Един произнесъл на глас вечерна молитва, а другите, коленичили, вземали участие в нея, „амин“ изрекли всички заедно. Общината на тези благочестивци в друго време би била за него преживяване и радост, но сега в ума му имало само едно — в ранната утрин бързо да се върне назад, там, където оставил стария мъж. Когато отишъл, намерил го да лежи на земята и спи, завит с тънка рогозка, тогава седнал настрана под дърветата, за да чака събуждането му.

Наскоро спящият се размърдал, събудил се, отвил се от рогозката, станал тежко и протегнал скованите си крака и ръце, после коленичил на земята и прочел молитвата Си. Когато отново се изправил, Йозеф се приближил и се поклонил мълком.

— Храни ли се вече? — попитал го непознатият.

— Аз имам навика да ям само веднъж на ден и едва след залез слънце. Гладен ли сте, достопочтени?

— Ние сме на път — казал той, — а и двамата не сме млади вече, по-добре да хапнем малко, преди да продължим нататък.

Йозеф отворил торбата си и му предложил от своите фурми. Той имал от добрите хора, при които пренощувал, и парче просеник, разделил го със стария.

— Можем да тръгнем — казал старецът, след като се нахранили.

— О, заедно ли ще вървим? — извикал Йозеф зарадван.

— Разбира се. Нали ме помоли да те водя при Дион. Хайде, ела.

Йозеф погледнал изненадан и щастлив.

— Колко сте добър! — казал той и му се искало да реди още благодарности. Но чужденецът направил рязко движение с ръка да замълчи.

— Добър е само бог — рекъл той. — Да тръгваме! И ми говори на „ти“, както аз те заговорих. Защо са официалностите и вежливостите между двама стари покаяници?

Едрият мъж закрачил и Йозеф го последвал. Денят вече настъпил. Водачът, явно уверен в посоката на пътя, казал, че към обед ще стигнат сенчесто място, където могат да отдъхнат в часовете на най-големия слънчев пек. По-нататък по пътя не говорили. Едва когато след горещи часове стигнали до мястото за отдих и си починали в сянката на насечени скали, Йозеф отново заговорил своя водач. Той го попитал колко дни път ще са потребни, за да стигнат до Дион Пугил.

— Зависи само от тебе — отвърнал старият.

— От мене ли? — извикал Йозеф. — О, ако зависи само от мене, то аз още днес бих се явил там.

Старият мъж и сега нямал вид на настроен за разговори.

— Ще видим — казал той кратко. Легнал настрана и затворил очи.

На Йозеф му било неприятно да го наблюдава, като спи. Тихичко се отдалечил и също легнал, неусетно заспал и той, защото през нощта будувал дълго. Водачът му го събудил, когато намерил, че е дошло време да тръгват. Късно следобед се добрали до един стан, където имало вода, дървета и трева. Тук те пили, измили се и старият решил да останат. Йозеф не бил съгласен и плахо се опитал да възрази.

— Днес ти каза — подхванал той, — че зависело от мене колко рано или късно ще стигна до отец Дион. Готов съм да вървя още много часове, ако действително още днес или утре мога да го намеря.

— Ах, не — казал другият. — За днес стигнахме достатъчно далеч.

— Прощавай, но не можеш ли да разбереш нетърпението ми? — попитал Йозеф.

— Разбирам го, ала не ще имаш никаква полза от него.

— А защо тогава каза, че зависело от мене?

— Така е, както го казах. Щом бъдеш сигурен във волята си да се изповядваш и се чувстваш готов и съзрял за изповед, ще я направиш.

— И още днес ли?

— Още днес.

Удивен, Йозеф се вгледал в тихото старческо лице.

— Възможно ли е? — извикал той поразен. — Ти ли си отец Дион?

Старецът кимнал.

— Отдъхни си тук под дърветата — казал той приятелски. — Но не заспивай, а се съсредоточи. И аз искам да си почина и да се вглъбя. Тогава ще ми кажеш това, което жадуващ да разкриеш.

Така изведнъж Йозеф се намерил при целта си и едва сега проумял как по-рано не познал достопочтения мъж и не го разбрал, след като цял ден вървял редом с него. Оттеглил се, коленичил и се молил, насочил всички свои мисли към това, което имал да каже на изповедника. Подир час се върнал и запитал Дион дали е готов. Сега вече можел да се изповядва. И онова, което от години преживял и от доста време все повече и повече, изглежда, губело стойност и смисъл, потекло от неговите устни като разказ, жалба, въпрос, самообвинение, цялата история на неговия християнски живот в покаяние, започнала като очищение и изцеление и накрая довела до такова голямо объркване, замъгляване и отчаяние. Той не премълчал и преживяното съвсем наскоро, бягството си и чувството за развръзка и надеждата, която му давало това бягство, възникването на решението да иде при Дион, срещата му с него и как той, по-старият, веднага събудил доверие и любов, но в течение на деня много пъти го смятал за студен и чудат, дори своенравен.

Слънцето вече залязло, когато Йозеф изприказвал всичко. Старият Дион го слушал с неуморимо внимание и се въздържал от каквото и да е прекъсване и въпроси. И сега, когато изповедта свършила, от неговите устни не се откъснала ни дума. Той се вдигнал тежко, погледнал Йозеф с голяма приветливост, навел се, целунал го по челото и направил кръстен знак над главата му. Едва по-късно Йозеф се сетил, че това бил същият мълчалив братски, несъдържащ присъда жест, с който той самият изпращал толкова много дошли на изповед.

Малко след това двамата се нахранили, произнесли вечерната си молитва и легнали. Йозеф будувал някое време, премислял, разсъждавал, всъщност очаквал проклятие и строги назидания и въпреки всичко не бил разочарован или неспокоен, взорът и братската целувка на Дион били достатъчни, в душата му настъпил покой и той скоро потънал в благотворен сън.

На сутринта, без да разменят дума, старият го взел със себе си, през деня изминали сравнително дълъг път, към тях се присъединили още четирима или петима. Така стигнали постницата на Дион и заживели там. Йозеф помагал на Дион във всекидневната работа, опознал и споделял неговия живот, той не бил много по-различен от този, който сам водил дълги години. Но сега вече не бил самотник, живеел под сянката и закрилата на друг и затова животът му бил съвършено различен. От близките селища и от Аскалон, а и от още по-далеч прииждали хора, търсещи съвет, жадуващи да се изповядат. Отначало Йозеф всеки път, когато идвали такива посетители, се оттеглял бързо и се появявал едва след като си отивали. Но все по-често Дион го викал да се върне с тон, с какъвто се вика слуга, нареждал му да донесе вода или да помогне с нещо друго и след като достатъчно дълго издържал така, Йозеф свикнал от време на време да присъства на някоя изповед, когато изповядващият не възразявал. На мнозина обаче, дори на повечето, им било приятно да не остават сами срещу Пугил, който вдъхвал страх, да не коленичат мълчаливо пред него, били доволни тук да е и този тих, с приветлив поглед, готов да услужи помощник. Така постепенно Йозеф опознал начина, по който Дион изслушва изповедите, утешава и ободрява, намесва се енергично и се разпорежда, начина, по който налага наказание и дава съвети. Рядко си позволявал някакъв въпрос, примерно както тогава, когато пътем се отбил един учен или ценител на изкуството.

Той, както се разбирало от неговите разкази, имал приятели сред магьосниците и звездобройците; отдъхвайки си, седял един или два часа при двамата стари покаяници, вежлив и приказлив гост, говорил дълго, учено и красиво за съзвездията, за странстването на човека заедно с неговите богове от началото до края на една епоха и през всички знаци на зодиака. Той говорил за Адам, първия човек, който уж бил един и същ с Исус, разпнатия на кръст, и нарекъл спасението чрез него пътуване на Адам от дървото на познанието към дървото на живота, на змията от рая обаче дал името пазителка на светия праизвор, на мрачната бездна, от която произтичат нощните води и всички създания, всички хора и богове. Дион слушал внимателно този човек, чийто сирийски език бил силно примесен с гръцки, и Йозеф се учудил, дори се ядосал, че старецът не отхвърлил подобни езически заблуди с усърдие и гняв, не ги опровергал, не изрекъл заклинания, а сякаш приемал умния монолог на многознаещия поклонник с известно съучастие, защото не само го слушал внимателно, а често се усмихвал и кимал при някоя дума на говорещия, като че ли тя му харесвала.

Когато този човек си тръгнал, с тон на усърдие и почти упрек Йозеф попитал:

— Как така ти толкова търпеливо изслуша тези лъжеучения на неверния езичник? Да, ти дори, така ми се стори, ги слуша не само с търпение, а направо със съучастие и с известно задоволство. Защо не му възрази? Защо не се опита да опровергаеш този човек, да го накажеш и да го обърнеш към вярата в нашия бог?

Дион поклатил глава на тънката си набръчкана шия и отговорил:

— Не го опровергах, защото не би имало никаква полза. Нещо повече, защото не бих бил в състояние да го направя. В беседването и в познанията по митологията и звездите този човек без съмнение далеч ме превъзхожда, нищо не бих могъл да му противопоставя. И по-нататък, сине мой, не е нито моя, нито твоя работа да се противопоставяме на вярата на един човек с твърдението, че е лъжа и заблуда това, в което вярва. Аз, признавам, слушах този умен човек с известно задоволство, това не ти е убягнало. Той ми достави удоволствие, защото говори чудесно и знае много, преди всичко обаче, защото ми напомни за моите младини, в младостта си аз доста се занимавах със също такива изследвания и познания, нещата от митологията, за които чужденецът говореше така хубаво, в никакъв случай не са заблуда. Те са представи и притчи на една вяра, която не ни е повече потребна, защото ние сме се сдобили с вярата в Исус, единствения спасител. За ония обаче, които още не са познали нашата вяра и може би няма да могат да стигнат до нея, тяхната, произтичаща от стара прадядовска мъдрост, с право е достопочтена. Разбира се, мили, нашата вяра е друга, съвършено друга. Но от това, че на нашата вяра не е потребно учението за съзвездията и вековете, за първичните води и възникването на живота и всички тези притчи, в никакъв случай не значи, че онази вяра е заблуда, лъжа и измама.

— Но нашата вяра — извикал Йозеф — все пак е по-добрата и Исус е умрял заради всички хора; следователно би трябвало тези, които я знаят, да се преборят с остарелите учения и да поставят на тяхно място новото, по-доброто.

— Ние отдавна сме направили това, ти и аз, и толкова много други — отговорил Дион спокойно. — Ние сме вярващи, защото сме развълнувани от вярата, особено от могъществото на Спасителя и неговата спасителна смърт. Ония, другите обаче, всеки митолог и теолог на зодиака и на старите учения още не са трогнати от тази мощ и нам не ни е дадено да ги принуждаваме да познаят същото вълнение. Не забеляза ли, Йозеф, колко красиво и крайно усърдно този митолог умее да разказва и да свързва играта от образи и колко честит е при това, колко мирно и хармонично живее сред своята мъдрост на образи и притчи? Е, това е един знак, че този човек не е потиснат от тежки мъки, доволен е, чувства се добре. Хората, на които им е добре, нямат какво да ни кажат на нас. За да изпита потребност от избавление и спасяваща вяра, за да загуби отрадата от мъдростта и хармонията на своите мисли и да поеме върху себе си голямото рисковано дело на вярата в чудото на избавлението, човек трябва първо да се чувства зле, много зле, трябва да е преживял мъка и разочарование, горчивина и отчаяние, водата вече да му е стигнала до шията. Не, Йозеф, нека оставим този учен езичник в неговото благоденствие, да го оставим в щастието на мъдростта, мисловния свят и ораторското му изкуство! Може би утре, може би след година или десет да познае мъката, която ще разбие изкуството и мъдростта му, може би ще бъдат убити жената, която обича, или единственият син, или сам ще изпадне в болест и немотия; а когато отново го срещнем, ще трябва да го приемем и му разкажем по какъв начин сме се опитали да властваме над страданието. И тогава той би ни попитал: „Защо не ми казахте това още вчера, още преди десет години?“ А ние бихме отвърнали: „Тогава ти още не беше изпаднал в беда, не ти вървеше тъй зле.“

Той стана сериозен и известно време мълча. После, сякаш събуден от унеса в спомени, добави:

— Някога аз самият много се занимавах с мъдростите на прадедите, те ми доставяха удоволствие и когато вече бях тръгнал по пътя на кръста, беседите върху теологията често още ми носеха радост, разбира се, и достатъчно мъка. Посвещавах мислите си най-вече на сътворението на света и на това, че в края на сътворяването всъщност всичко би трябвало да бъде добро, защото нали се казва: „Бог огледа всичко, каквото бе сътворил, и тогава видя, че всичко беше много добро.“ В действителност обаче то било добро и съвършено само в един миг — в мига на рая, и вече в следващия съвършенството било нарушено от вината и проклятието, защото Адам ял от забраненото дърво. Има учители, които казват, че бог, който сътворил света, а с него Адам и дървото на познанието, не бил единственият и всевишен бог, а само един негов образ или подчинен нему. Създателят и творението не били добри, то не му се удало и той сега за цяла епоха го прокълнал и предал на злото. Той, самият бог-дух, решил обаче да сложи край на епохата на проклятието чрез своя син. Оттогава, така учат те, така мислех и аз, започнало отмирането на демиурга и неговото творение, постепенно светът линеел и умирал, докато в една нова епоха вече нямало да има творение, свят, плът, жажда и грях, никакво плътско зачатие, раждане и смърт, а щял да възникне само един съвършен духовен и избавен свят, над който нямало да тегне проклятието на Адам, свят, свободен от вечното проклятие и напора на ламтежа, зачатието, раждането и умирането. За злината на света сега ние виним повече създателя, отколкото първият човек, но сме на мнение, че на създателя, ако той действително е бил самият бог, би било лесно да направи Адам по-друг или да му спести изкушението. И така в края на нашите разсъждения стигаме до заключението, че има двама богове — бог-създател и бог-отец — и не се боим да съдим критично за първия. Има дори такива, които отиват крачка по-напред и твърдят, че творението изобщо не било дело на бога, а на дявола. Вярвах, че с нашите мъдрости помагаме на Спасителя и на идващия век на духа и затова си измисляме богове, световна сцена и светове, едновременно спорех и се занимавах с теология, докато един ден бях обхванат от треска, смъртно болен, и в кошмарните сънища непрестанно имах работа с демиурга, трябваше да водя война, да проливам кръв и страховете и виденията ставаха все по-ужасни, докато в нощта на най-високата температура мислех, че трябва да убия собствената си майка, за да залича своето плътско раждане и потекло. В онези трескави съновидения дяволът беше насъскал срещу мене всичките си кучета, но аз оздравях и за разочарование на предишните ми приятели се върнах към живота като глупав, мълчалив и лишен от дух човек, който наистина скоро си възстанови физическата сила на тялото, не обаче радостта от заниманието с философия. Защото в дните и нощите на оздравяването, когато отвратителните трескави сънища отстъпваха назад и спях почти непрестанно, в миговете на будуване усещах до себе си Спасителя, усещах, че от него се излъчва сила и се влива в мен, и когато отново бях здрав, изпитах тъга, че не мога повече да чувствам близостта му. Вместо това усетих силен копнеж по неговата близост и сега пролича: докато отново слушах да се спори за него, чувствах как този копнеж — тогава той беше най-скъпото ми богатство — бе застрашен да потъне и да се разлее в мисли и думи, както вода се изгубва в пясък. Достатъчно, мой мили, свърши се и с моята мъдрост и теология. Оттогава аз принадлежа към простодушните, но не бих искал да преча и да гледам с пренебрежение оня, който умее да се занимава с философия и митология, знае да играе игрите, които на времето аз сам опитах. Ако някога трябва да се примиря с това, че творецът и бог-дух, че творението и спасението в тяхната непроницаема единосъщност и едновременност за мен остават неразрешима задача, то трябва да се примиря и с друго, че не мога да направя философа вярващ, а не е и мой дълг.

Веднъж, след като някой се изповядал в убийство и прелюбодеяние, Дион казал на своя помощник:

— Убийство и прелюбодеяние, това звучи наистина страшно и гръмко. То е и достатъчно лошо, разбира се. Но аз ти казвам, Йозеф, в действителност тези миряни изобщо не са истински грешници. Колчем опитам да се поставя мислено на тяхно място, да проникна в сърцевината им, те ми се виждат съвсем като деца. Не са честни, не са добри, не са благородни, те са себични, похотливи, високомерни, гневни, разбира се, обаче в основата си са невинни, невинни по начина, по който са невинни децата.

— И все пак — казал Йозеф — ти често властно им искаш обяснения и рисуваш пред очите им ада.

— Тъкмо заради това. Те са деца и когато имат угризения на съвестта и идват да се изповядат, искат да бъдат приети сериозно и сериозно нахокани. Поне аз смятам така. Ти на времето си правил другояче, не си ругал, наказвал и възлагал покаяния, а приятелски настроен си пускал хората просто с една братска целувка. Не искам да те укорявам за това, не, но аз не бих могъл така.

— Добре — отвърнал Йозеф колебливо, — но кажи ми защо тогава, когато аз се изповядах, ти се отнесе към мене не така, както към другите, а мълчаливо ме целуна и не каза нито дума за наказание?

Дион Пугил насочил проницателния си взор към него.

— Не бе ли правилно това, което сторих? — попитал той.

— Не казвам, че не бе правилно, разбира се, беше, иначе изповедта не би била така благотворна за мене.

— Е, нека да е добре. Тогава аз ти наложих строго и дълго покаяние, макар и без думи. Приех те и те третирах като свой слуга, върнах те към твоя път, принудих те към това, от което искаше да се изплъзнеш.

Той се обърнал, бил враг на дългите разговори, но този път Йозеф упорствувал.

— Знаеше ли предварително, че ще ти бъда покорен, че съм си обещал това още преди изповедта и преди да те познавам? Не, кажи ми, наистина ли само то беше причината да се държиш така с мене?

Другият направил няколко крачки нагоре и надолу, спрял се пред него, сложил ръка на рамото му и казал:

— Миряните са деца, сине мой. А при нас не идват да се изповядват светци. Ние обаче, ти и аз, и нашего брата, ние, покаяници, изследователи и бегълци от света, не сме деца и не сме невинни, не можем да се поправим с назидателни проповеди и укоряване. Ние, ние сме същинските грешници, ние, знаещите и мислещите, вкусилите от дървото на познанието, и затуй не бива да се отнасяме един към друг като деца, които докосват с пръчката и отново оставят да тичат на воля. След изповед и покаяние не се връщаме бегом в детския свят, където има празници, където се правят сделки и от време на време се вършат убийства, не преживяваме греха като бързолетен лош сън, който чрез изповед или жертва отново сваляме от себе си: постоянно сме в греха, никога не сме невинни, винаги сме грешници, тънем в греха и в огъня на своята съвест и знаем, че никога няма да можем да изкупим голямата си вина, освен ако след смъртта бог се смили над нас и ни дари с милостта си. Това е причината, Йозеф, поради която не мога да държа проповеди и да налагам покаяние на тебе и на себе си. Ние нямаме работа с едно или друго прегрешение или злодеяние, а винаги със самия първороден грях: ето защо всеки от нас може да увери другия само в това, че е проникнал в същата тайна и споделил братската любов, не обаче да го изцели с наказание. Не знаеше ли това?

Йозеф отвърнал тихо:

— Така е, знаех го.

— Е, тогава нека не говорим напразно — казал старият кратко и се запътил към камъка пред своята колиба, на който свикнал да се моли.

Минали няколко години. От време на време отец Дион бил сполетяван от една слабост, така че сутрин Йозеф трябвало да му помага, защото сам не можел да се вдигне от постелята. После отивал да се моли и подир молитвата пак не смогвал да се изправи сам. Йозеф трябвало да му помага, а след това през целия ден той седял загледан в далечината. Така се случвало в някои дни, в други обаче старецът ставал сам. И изповеди не можел да изслушва всеки ден. А когато някой се изповядвал на Йозеф, по-късно Дион го викал при себе си и му казвал:

— Краят ми е близък, сине мой. Кажи на хората: този Йозеф е мой наследник.

И когато Йозеф възразявал и искал да подхвърли някаква дума, старецът го поглеждал със страховит поглед, който пронизвал човека като ледена струя.

Един ден, след като станал без помощ и изглеждал по-бодър, той извикал Йозеф при себе си в покрайнината на малката градина.

— Тук — казал той, — на това място, ще ме погребеш. Гроба ще изкопаем заедно. Имаме още време за това. Донеси лопатата.

И сега всеки ден в зори те копаели по малко. Когато Дион имал сили, сам вдигал по няколко лопати, пълни с пръст, с голяма мъка, но с известна веселост, като че ли работата му доставяла удоволствие. И през целия ден тази веселост не го напускала. Откакто започнали да копаят гроба, той постоянно бил в добро настроение.

— На гроба ми ще посадиш палма — казал Дион веднъж по време на работа, — навярно ще ядеш от нейните плодове. Ако ли не, друг някой. От време на време съм посаждал по някое дърво. Но все пак твърде малко, съвсем малко. Някои казват: мъжът не бива да умре, без да е посадил едно дърво и без да е оставил син. Е, аз оставям едно дърво, оставям и теб, ти си моят син.

Дион бил по-спокоен и по-весел, отколкото Йозеф го познавал, и ставал все по-весел. Една вечер, било се стъмнило, те били вече вечеряли и прочели молитвата си, той го извикал от своето ложе и го помолил да поседи още малко при него.

— Искам да ти разкажа нещо — започнал Дион приветливо, изглежда, още не бил уморен и не му се спяло. — Спомняш ли си, Йозеф, как някога преживяваше толкова лоши времена в твоята постница там, край Газа, и как животът ти бе дотегнал? Как тогава тръгна да бягаш, решен да търсиш стария Дион и да му разкажеш своята история? И как после в селището на братството срещна стария човек, когото попита за местожителството на Дион Пугила. Е, добре. И не беше ли чудо, че оня стар човек бе самият Дион? Искам да ти разкажа само как се стигна до това. За мен също бе странно и сякаш чудо. Ти знаеш какво е, когато един покаяник и изповедник остарее и е слушал много изповеди на грешници, които го смятат за праведник и светец и не знаят, че той е по-голям грешник от тях. Тогава цялото негово дело му се вижда ненужно и суетно и онова, което някога му изглеждало свято и важно, а именно, че бог го поставил на това място и го удостоил да изслушва и облекчава от нечистотията и тинята душите човешки, сега му се струва голямо, преголямо бреме, дори проклятие, и накрая той тръпне ужасен от всеки клетник, който идва при него с детските си грехове, иска човекът да си върви и сам да тръгне някъде, иска му се да се махне, пък ако ще и чрез въже, метнато през клона на някое дърво. Така се случи и с тебе. Сега и за мен дойде часът да се изповядам и аз се изповядвам: и с мен се случи същото, както и с тебе, и аз вече смятах, че не съм полезен, че съм мъртъв духом и че повече не ще мога да понеса хората и занапред доверчиво да идват при мене и да ми носят всичката нечистотия и зловонията на човешкия живот, с които не могат вече да се справят, с които не можех вече да се справя и аз.

А често слушах да се говори за един покаяник на име Йозеф Фамулус и при него, така научих, хората на драго сърце отивали на изповед и мнозина оставали с по-голямо желание, отколкото при мене, защото бил кротък, ведър мъж. И казваха още: не изисква нищо от хората, не ги укорява, отнася се с тях като брат, само ги изслушва и ги пуска с една целувка. Моят начин не бе такъв, ти знаеш, и когато аз за първи път чух да се разправя за този Йозеф, неговият похват ми изглеждаше по-скоро глупав и прекалено детински; сега обаче, след като всичко ме изпълваше със съмнения дали моят собствен похват струва нещо, имах пълното основание да се въздържа, да не бъда съдник на този Йозеф, да не се смятам за по-знаещ. Какви ли сили трябваше да има този човек? Знаех, че бил по-млад от мене, но все пак също близо до старческата възраст, това ми се нравеше, към млад аз не бих могъл да изпитам така лесно доверие. Но от този човек се чувствах привлечен. И така реших да ида на поклонение при Йозеф Фамулус, да му призная мъката си, да го помоля за съвет или ако не ми даде съвет, може би да получа от него утеха и нови сили. Още самото решение бе благотворно и ме разведри.

Поех на път, странствах към мястото, където казваха, че била неговата постница. Междувременно обаче брат Йозеф преживял същото, каквото и аз, и постъпил също като мене. Всеки се впуснал в бягство, за да търси съвет при другия. Когато тогава, преди да намеря колибата му, съзрях неговото лице, познах го още при първия разговор. Той изглеждаше като човека, когото бях очаквал. Но в момент и той бягаше, бе му тръгнало зле, толкова зле, колкото и на мене или още повече, и в никакъв случай не бе склонен да слуша изповеди, а жадуваше сам да се изповяда и да постави бедата си в чужда ръка. В оня час това бе за мене странно разочарование. Бях много тъжен, защото, щом като и този Йозеф, който не ме позна, се бе уморил от своето задължение и се съмняваше в смисъла на живота си, не значеше ли това и за двама ни, че ние и двамата сме живели безполезно и сме се провалили.

Разказвам ти всичко, което вече знаеш, и затова нека бъда кратък. В онази нощ останах сам в селището, докато ти намери подслон при братята, размишлявах дълго. Мислено се поставих на мястото на този Йозеф и си казах: какво ще направи той утре, когато узнае, че напразно е избягал и напразно се е уповавал на Пугил, когато узнае, че Пугил също е беглец и изкушен от бягството? И колкото повече навлизах в неговата душевност, толкова ми ставаше жал за Йозеф и толкова по ми се струваше, че бог ми го е пратил, за да го позная, а чрез него и себе си и да се излекувам. Сега можех да спя, нощта преваляше. На следния ден ти тръгна на път заедно с мене и стана мой син.

Тази история исках да ти разкажа. Чувам, че плачеш. Плачи, това ще ти донесе облекчение! И тъй като съм толкова непристойно разговорлив, то бъди добър, чуй и останалото и го приеми в сърцето си. Човекът е странно същество, нему малко можеш да се уповаваш, ето защо е възможно по някое време отново да те връхлетят същите страдания и прелъстявания и да се опитат да те победят. И нека тогава нашият повелител ти изпрати един също толкова приветлив, търпелив и утешаващ син и питомец, какъвто ти бе за мене! Що се отнася до клона на дървото, за който тогава изкусителят те бе накарал да мечтаеш, и за смъртта на бедния Юда Искариотски, то мога да ти кажа едно: не е само грях и глупост да си подготвиш такава смърт, макар за нашия Спасител да е нещо дребно опрощението и на този грях. Свръхтова е жалко, когато един човек умира в отчаяние. Бог ни праща отчаянието не за да ни убие, праща ни го, за да събуди у нас нов живот. Когато обаче ни праща смъртта, Йозеф, когато ни откъсва от земята и тялото и ни призовава във висините, то е голяма радост. Да заспиш, когато си уморен, и да можеш да свалиш товара, който си носил много дълго, това е приятно, чудно дело. Откакто изкопахме гроба — не забравяй палмата, която трябва да посадиш, — откакто почнахме да копаем гроба, аз съм по-доволен и по-спокоен, отколкото в течение на много години.

Дълго бъбрих, сине мой. Трябва да си уморен. Иди да спиш. Иди си в колибата. Бог да те пази!

На другия ден Дион не излязъл за утринната молитва и не повикал Йозеф. Той се изплашил, влязъл тихо в колибата на Дион и приближил към неговия одър, намерил стария издъхнал, а лицето му просветлено от една детска, леко сияйна усмивка.

Той го погребал и засадил на гроба му едно дърво, доживял и годината, в която то дало първите си плодове.

Индийски животопис

Един демонски княз, улучен в дива битка със стрела от извития като лунен сърп лък на Вишну, или на част от неговата същност, взела човешкия образ на Рама, се явил отново в кръговрата на превъплъщенията с човешки образ, казвал се Равана и живеел като войнствен владетел край великия Ганг. Той бил баща на Даса. Майката на Даса умряла рано, нейната приемница, една красива и честолюбива жена, родила на княза син и малкият Даса бил вече за нея пречка; вместо него, първородния, тя жадувала някога да види своя син Нала провъзгласен за владетел и затова искала да отчужди бащата от Даса и намислила да го премахне при първия сгоден случай. Но един от придворните брахмани на Равана — Васудева, вещ в жертвоприношенията, прозрял нейните намерения и мъдро съумял да ги осуети. Жал му било за момчето, а освен това му се струвало, че малкият принц е наследил от майка си заложбата на благочестие и чувството за справедливост. Той наблюдавал Даса, пазел го да не му се случи нищо, изчаквал възможност да го изтръгне от мащехата.

Равана притежавал стадо крави, обречени на Брахма, които почитали свято, от чието мляко и масло често принасяли жертва на боговете. За тях били запазени най-хубавите пасища в страната. Един ден дошъл краварят на обречените на Брахма крави, за да докара каца масло и да съобщи, че местността, където досега било стадото, била застрашена от голяма суша, така че те, краварите, единодушно решили да откарат стадото навътре в планината, където и в най-сушаво време изворите не пресъхвали и нямало да липсва свежа паша. Брахманът се доверил на този пастир, когото познавал отдавна, той бил приветлив и верен човек, и така на следващия ден малкият Даса, синът на Равана, изчезнал и вече не го намерили, а Васудева и краварят били единствените, които знаели тайната на неговото изчезване. Момчето Даса краварите повели към планината, там те стигнали след бавно движещата се чарда, то се сприятелило с тях на драго сърце, било приветливо, растяло като краварче, помагало им да пазят и гонят кравите, учело се да дои, играело с теленцата, лежало под дърветата, пиело вкусно мляко и босите му крака все били изцапани с кравешки тор. На него това дори му харесвало, то опознало пастирите, кравите и техния живот, опознало гората, нейните дървета и плодове, обикнало мангото, дивата смокиня и плода на дървото варинга, измъквало сладките лотосови корени от зелените горски езера, а в празнични дни носело на врата си венец от червените цветове на пламъка, научило се да се пази от животните в гората, да избягва тигъра, сприятелило се с мъдрата мангуста и с веселия таралеж, научило се да изтърпява в здрачната колиба дъждовното време, да играе с момчетата, да напява стихове, да плете кошници и рогозки.

Даса не забравил напълно нявгашната си родина и нявгашния си живот, но скоро за него те се превърнали в сън. И веднъж, когато чардата се изтеглила към друга местност, Даса отишъл в гората, защото му се приискало да потърси мед. Откакто я познавал, гората му домиляла чудно, а тази тук му изглеждала свръхтова и необикновено красива, през листа и клони струите дневна светлина се виели като златни змии и звуците в нея — птичи гласове, шепот в корони на дървета, викове на маймуни — се кръстосвали и вплитали в чаровна, леко проблясваща плетеница, подобно на светлика в леса, и все тъй се приближавали, свързвали и разделяли отново уханията — дъх на цветя, дървета, листа, води, блато, дивеч, плодове, пръст и тиня, тръпчиви и сладки, парливи и нежни, събуждащи и приспиващи, ободряващи и потискащи. От време на време в невидима горска клисура прошумявали води, от време на време над бели съцветия прелитала зелена кадифена пеперуда, с черни и жълти петна, от време на време дълбоко в синкавосенчестата гора изпращявала вейка и тежко се удряли клон в клон или диво животно надавало вик в тъмнината, или креслива маймуна се карала на малките си. Даса забравил за меда и както се заслушал в няколко пъстри стрелкащи се мънички птички, видял между високите папрати, същински малък гъсталак сред голямата гора, видял губеща се следа, нещо като път, тясна мъничка пътека, и като запристъпвал безшумно и внимателно по нея, под едно многостволо дърво открил колибка, един вид островърха шатра, струпана и преплетена от папрати, а до нея на земята неподвижно с изправена стойка седял човек, ръцете му били отпуснати между кръстосаните крака, бил с бели коси над широко чело, със спокойни, сведени към земята очи, сякаш без поглед отворени, но обърнати навътре. Даса разбрал, че това е свят човек или йога. Той не бил първият, когото виждал, те били достопочтени и ползващи се с благоволението на боговете мъже и било хубаво да им оставиш дарове или да им покажеш уважението си. Но този тук, който седял пред своята тъй красива и добре закътана папратова колиба, с изправената си стойка, с кротко отпуснатите ръце, потънал в съзерцание, харесал на момчето много и му изглеждал по-странен и по-достопочтен от другите, които било виждало. Този човек, който седял, като че ли витае някъде с отвърнат поглед, но виждащ всичко, за когото няма неведомо, сякаш бил с ореол на святост, обгърнат от сфера на достойнство, от вълна и пламък на тлееща жар и йогистка сила, която момчето не се осмелявало ни да престъпи, ни да наруши с поздрав или зов. Достойнството и величието на неговата осанка, светлината, която излъчвало лицето му, съсредоточеността и желязната неизкушимост в неговите черти разпращали вълни и струи, в чиято среда той седял величаво, като луна, и натрупаната духовна сила, спокойно съсредоточената воля в облика му очертавали такъв вълшебен кръг около него, че се долавяло: този човек би могъл само с едно желание и с една мисъл, без дори да вдигне поглед, да убие някого и пак да го върне към живот.

По-неподвижен и от дърво, което все пак с листа и клони диша и потрепва, неподвижен като каменно божествено изваяние, йогата седял на мястото си и също така неподвижно от мига, в който го съзряло, стояло и момчето, сякаш вкоренено в земята, оковано във вериги, привлечено в омая от неговия образ. Стояло втренчено в човека и видяло как слънчеви петна падат върху неговите рамене, върху една от спокойно отпуснатите му ръце, видяло светлите петна бавно да се движат, да се появяват нови и още докато стояло и гледало удивено, почнало да разбира, че слънчевите отблясъци с нищо не засягат този човек, нито птичите песни и гласовете на маймуните от гората наоколо, нито кафявата дива пчела, която за известно време кацнала на лицето на вглъбения, подушила кожата му, пропълзяла по бузата му, после отново се вдигнала, прелетяла още веднъж, нито пък целият многолик живот на гората. Всичко това доловил Даса, всичко, каквото очите виждат, ушите чуват, всичко, което е красиво или грозно, мило или дотегливо, няма никаква връзка със светия човек, дъждове не биха го намокрили и ядосали, огън не би могъл да го обгори, за него целият свят наоколо станал само повърхност и без смисъл. И у Даса се стрелнало предусещането, че всъщност може би целият свят е само игра и повърхност, само дъх на вятър и кръгове на вълни над неведоми глъбини, нищо освен идея, мисъл, но като телесна тръпка и лек шемет загледаният принц-кравар бил пронизан сякаш от усещане за ужас и опасност и едновременно обзет от копнеж и жажда. Защото, така чувствал той, през повърхността на света, през повърхностния свят йогата се насочвал към основата на битието, към тайната на всички неща, той прокъсал вълшебната мрежа на чувствата, на играта на светлина, звуци, цветове, усещания, свлякъл ги от себе си, стоял здраво вкоренен в същественото и неизменното. Момчето, макар някога да било възпитавано от брахмани и озарено от лъч духовна светлина, проникнало в това не с разума си и не можело да го изкаже с думи, а го доловило, както в благословен час се долавя близостта на божественото, доловило го като тръпка на страхопочитание и удивление пред този човек, доловило го като любов към него и копнеж за живот, какъвто му се струвало, че води седящият, потънал в размисъл. И така по странен начин чрез стария мъж Даса си спомнил за своя произход, за царственото, сърцето му било развълнувано, той стоял на края на папратовия гъсталак, не обръщал внимание на полета на птиците, на дърветата, които с кротко шумолене си приказвали, оставил гората да си бъде гора и далечното стадо — стадо, поддал се на вълшебството и гледал съсредоточения отшелник, пленен от необяснимия и неприкосновен покой на неговата фигура, от светлото спокойствие на лицето, от силата и съсредоточеността на стойката му, от неговата съвършена отдаденост на едно дело.

След това Даса не можел да каже дали два и три часа или цели дни е прекарал при тази колиба. Когато се избавил от вълшебството и безшумно се промъкнал назад по пътечката между папратите, търсейки път да излезе от гората, и накрая стигнал отново на откритата поляна при кравите, като безпаметен, не знаел какво прави — душата му още била омагьосана и той сякаш се събудил едва когато един от краварите го извикал. Посрещнал го с укорни викове заради дългото му изчезване, но когато Даса го погледнал с широко отворени и учудени очи, сякаш не разбирал думите, краварят веднага млъкнал, тъй като погледът на момчето бил необикновен, странен, удивително и тържествено — държането му. След известно време все пак го попитал:

— Къде беше, мили? Някакъв бог ли ти се яви, или демон срещна?

— Бях в гората — казал Даса. — Нещо ме теглеше натам. Исках да потърся мед, но после забравих, защото намерих един мъж, отшелник, който седеше, потънал в размисъл или молитва, а като видях и как свети лицето му, трябваше да застана и дълго да го гледам. Искам привечер да ида там и да му занеса дарове, той е свят човек.

— Направи го — казал краварят. — Занеси му мляко и сладко масло. Те, светците, трябва да се почитат и даряват.

— Но как да го заговоря?

— Не е потребно да го заговаряш, Даса. Само му се поклони и остави занесеното пред него. Повече нищо не е потребно.

Така и направил той. Минало доста време, докато намери мястото. Площадката пред колибата била празна, а да влезе в колибата, не се осмелявал. Така оставил даровете си пред входа на колибата, на земята, и се отдалечил.

И докато краварите станували със стадото си близо до това място, всяка вечер той носел там дарове, а също и през деня се отбивал, заварвал достопочтения потънал в съзерцание и тогава не можел да надвие изкушението — чакал като изпълнен с блаженство зрител да го озари лъч от силата и щастието на светеца. А и после, когато напуснали тази местност и Даса помагал стадото да се придвижи към нови пасища, той дълго време не можел да забрави преживяното в гората и както се случва с момчетата, понякога, когато оставал сам, се отдавал на мечтата да види себе си като отшелник и да овладее йогата.

С времето споменът и мечтата започнали да избледняват, толкова повече, че Даса бързо израснал като силен младеж и се отдавал с радостно усърдие на игрите и борбите с връстниците си. Но в душата му все пак се запазил отблясък и едно леко предчувствие, като че ли загубеното положение на принц и княз някога можело да бъде заменено от достойнството и мощта на йогизма.

Веднъж, тъй като били в близост с града, един от краварите донесъл новината, че там предстоял много голям празник. Старият княз Равана, напуснат от нявгашните си сили, изнемощял, определил деня, в който синът му Нала щял да стане негов наследник и да бъде обявен за княз. Даса пожелал да посети този празник, за да види града, за който от детството в душата му останала незаличена лека следа от спомени, да послуша музика, и той веднъж да види тържественото шествие и състезанията на благородните, оня непознат свят на градските хора и на великите, толкова често описван в сказания и приказки и за който — това също било сказание или приказка, или нещо още по-малко — знаел, че някога, в едно правреме, бил неговият собствен свят. На пастирите била дадена заповед за жертвоприношенията в празничния ден да занесат в двореца товар масло и Даса, за своя радост, се числял към тримата, определени от главния кравар да изпълнят поръката.

В навечерието на празника те отишли в двореца, за да предадат маслото, и брахманът Васудева ги приел, защото той ръководел жертвоприношенията, но не познал младежа. После с голямо желание тримата кравари взели участие в празника, много рано сутринта под ръководството на брахмана започнало принасянето на жертвите, хвърляли златисто блестящото масло в огъня и към небето лумвали високи пламъци, нагоре към безкрая мъждеел тежък маслен дим, благовонен за три пъти по десет божества. Тримата гледали празничното шествие на слоновете с позлатени сенници над главите на ездачите, гледали украсената с цветя княжеска колесница и младия раджа Нала и слушали мощното ехтене на тимпаните. Всичко било великолепно, блестящо и малко смешно или поне така изглеждало на младия Даса; той бил оглушен и очарован, зашеметен от шума, от колите и украсените коне и от цялото великолепие, и от това перчещо се разточителство, бил много очарован и от танцьорките, които танцували пред княжеската кола, тънки и гъвкави като стъбла на лотос, удивен от величието и красотата на града, но сред омаята и радостта пак наблюдавал всичко и с трезвия усет на кравар, който в душата си презира гражданите, не мислел за това, че всъщност той самият е първородният син, че тук, пред очите му, неговият природен брат Нала, за когото не бил запазил спомен, бива миропомазан, благословен и тържествено посрещнат, че в действителност той самият, Даса, би трябвало да се вози в украсената с цветя кола. Затова пък този млад Нала никак не му харесвал, виждал му се глупав и зъл в своята разглезеност и непоносимо суетен в надменното себеобожание, на драго сърце той би си направил шега с този играещ на княз младеж и би му дал урок, но нямал повод, и Даса бързо забравил всичко, което видял и чул и над което се смял и наслаждавал. Градските жени били хубави, с дръзки, предизвикателни погледи, движения и начин на говорене, тримата кравари чули някои думи, които още дълго звучали в ушите им. Наистина тези думи били извикани с една нотка на присмех, защото гражданите се отнасяли към краварите също така, както и краварите към гражданите. Едните презирали другите, но въпреки това на градските жени много се харесвали красивите, силни, хранени с мляко и сирене и почти през цялата година живеещи под открито небе пъргави младежи.

Когато Даса се върнал от този празник, бил станал мъж, почнал да задиря момичетата и издържал в няколко тежки юмручни схватки и борби с останалите момци. Тогава отново попаднали в друга местност, една местност с равни пасища и тихи, спокойни води, край които растели тръстика и бамбук. Тук той видял едно момиче на име Правати и бил обзет от безумна любов към тази красавица. Тя била дъщеря на земеделец, а Даса — толкова влюбен, че забравил и захвърлил всичко, за да я спечели. Когато краварите след някое време отново напуснали местността, тон не послушал предупрежденията и съветите им, а се сбогувал с тях и с пастирския живот, който толкова обичал, заселил се на това място и успял да получи Правати за жена. Сеел нивите на тъста си с просо и ориз, помагал във воденицата и при сеченето на дърва, построил на жена си къщичка от бамбук и глина и я държал затворена там. Трябва да е много властна силата, която тласка един мъж да се откаже от всичките си предишни радости, другари и привички, да промени живота си и сред чужди да приеме незавидната роля на зет. Толкова голяма била красотата на Правати, толкова голямо и мамещо обещанието за искрена любовна наслада, излъчвано от нейното лице и снага, че Даса бил сляп за всичко останало и напълно се посветил на тази жена и наистина в нейните обятия изпитал голямо щастие. Разказват истории за богове и светии, че те, омаяни от някоя прелестна жена, я държели в прегръдките си дни, лунни месеци и години и оставали слети с нея, отдадени на удоволствието и забравяйки всички други дела. Такъв жребий и такава любов си желаел и Даса. Но междувременно съдбата решила друго и неговото щастие не траело дълго, само може би година, а и в това време щастието му било помрачавано от различни неща, от досадните изисквания на неговия тъст и язвителните намеци от страна на шурея му, и капризите на младата жена. Ала колчем се навеждал над нейното легло, забравял всичко това, то изчезвало, така вълшебно го привличала нейната усмивка, така приятно му било да гали стройното и тяло, така с хиляди цветове, ухания и сенки градината на блаженството цъфтяла в нейната млада снага.

Щастието на Даса още нямало и година, когато един ден в областта настанало неспокойствие, вдигнал се шум. Появили се вестоносци на коне и разгласили, че младият княз, самият Нала, пристигал с войници, коне и свита, за да ловува в областта; тук и там разгърнали шатри, чувало се да пръхтят жребци и да свирят рогове. Даса не обръщал внимание на това, работел в полето, грижел се за воденицата, избягвал ловците и дворцовите хора. Но когато в един от тези дни се върнал у дома и не намерил жена си в колибата, макар че най-строго й бил забранил в това време да излиза, усетил нещо да пробожда сърцето му и предчувствал, че над главата му надвисва злочестина. Побързал да иде при тъста си, Правати я нямало и там и никой не бил я виждал. Тревожната притесненост още повече натежала в сърцето му. Търсил жена си в зеленчуковата градина, на полето ден, втори, сновял между дома на тъста си и своя, дебнел в нивата, надничал в кладенеца, молел, викал я по име, зовял, заклинал, търсел следи от стъпки. Най-младият от неговите шуреи, още момче, накрая му издал: Правати била при княза, живеела в неговата шатра, видели я да язди коня му. Даса се промъкнал дебнешком, незабелязано до стана на Нала, носел със себе си прашката, с която си служил някога като пастир. И колчем през деня или нощта му се сторвало, че за миг княжеската шатра оставала непазена, той се прокрадвал към нея, но всеки път веднага отнякъде изниквала стража и Даса трябвало да бяга. От едно дърво, скрит в клоните му, можел да гледа надолу към стана, видял раджата, чието лице му било познато и неприятно още от оня празник в града, видял го да се качва на коня и да потегля, а когато след часове се върнал, слязъл от коня и отметнал завесата пред шатрата, Даса зърнал, че вътре една млада жена се раздвижила и поздравила дошлия, малко оставало да падне от дървото, когато в тази хубавица открил Правати — своята жена. Сега бил сигурен, че е тя, и камъкът на сърцето му станал по-тежък. И ако щастието му в любовта с Правати било голямо, не по-малки, дори по-големи били сега мъката му, гневът, чувството на загуба и обида. Така е, когато човек съсредоточи всичките сили на любовта си върху един предмет; със загубата му за него рухва всичко и обеднял, той стои сред развалини.

Цял ден и цяла нощ Даса се лутал из горите на околността и при всеки краткотраен отдих болката на сърцето подтиквала уморения, той трябвало да се движи и тича, струвало му се, че щял да скита и бяга чак до края на света и до края на живота си, който загубил своята стойност и блясък. И въпреки това той не тичал към далечното и непознатото, а се държал все близо до нещастието си, обикалял около своята къща, мелницата, княжеската ловна шатра. Най-сетне отново се скрил в дърветата над шатрата, стоял там в скривалището от шума и дебнел, озлобен и пламнал като прегладнял хищник, докато настанал моментът, за който напрегнал и последните си сили, моментът, когато раджата излязъл от шатрата. Тогава Даса се спуснал леко надолу по клона, извадил прашката, заметнал и с един камък улучил в челото омразния, който паднал възнак и се прострял неподвижен. Никой, изглежда, не видял; бурята от доволство и утолена жажда за мъст, която заглушила сетивата на Даса, прорязал миг на застрашителна и странна дълбока тишина. И още преди да се вдигне шум около поваления и да загъмжи от слуги, Даса бил отново в гъсталака и изчезнал към граничещата с него, обрасла с бамбук долина.

Но още докато скочил от дървото и докато в шемета на делото замахнал с прашката и изпратил смърт, той се почувствал така, сякаш с това угасил и своя собствен живот, като че ли отприщил и последната си сила и сам се хвърлил, летейки заедно с убиващия камък в бездната на унищожението, примирен с гибелта, стига миг преди него да се свлече омразният враг. Но сега, тъй като на деянието откликнал необичайният миг на тишина, жажда за живот, за която още нищо не знаел, го извлякла от зейналата пропаст, първичен подтик завладял сетивата и крайниците му, наложил му да търси гора и бамбуков гъсталак, заповядал му да бяга и да се крие. Едва след като стигнал в едно убежище и смятал, че се е изплъзнал от първата опасност, съзнал какво се е случило с него. Когато се строполил, капнал от умора, едва поемащ дъх, когато в изнемогата се стопило опиянението от делото и открило простор за отрезвяване, Даса почувствал първо разочарование и леко отвращение, че се е измъкнал и останал жив. Но едва дишането му се успокоило и се уталожил шеметът от умората, това противно и вяло чувство отстъпило на упорство и воля за живот и отново в сърцето му се върнала дивата радост от извършеното.

Скоро в близост с него настанало оживление, започнало търсенето и преследването на убиеца, продължило цял ден, и той се изплъзнал само защото стоял безмълвен и неподвижен в прикритието си и защото никой, в страха от тигър, не искал да прекоси толкова дълбоко гъсталака. Даса поспал малко, отново лежал, после, дебнейки, пропълзял по-нататък, пак си починал и на третия ден от убийството бил оттатък веригата на хълмовете и неудържимо продължил пътя си към по-високата планина.

Бездомният живот го отвеждал тук и там, направил го по-твърд и по-равнодушен, а също по-умен и по-примирен, но нощем той все сънувал Правати и своето някогашно щастие или това, което само се наричало така, много пъти сънувал и своето преследване и бягство, ужасни, свиващи сърцето сънища като този, че бяга през гори, а зад него са преследвачите с барабани и ловджийски рогове; че върви през гори и блата, през трънаци и прогнили мостове и носи нещо, някакъв товар, нещо завито, скрито, неизвестно, за което само се знае, че е скъпо и че не бива при никакви обстоятелства да го изпусне от ръцете си, нещо безценно и застрашено, някакво съкровище, може би нещо откраднато, завито в кърпа, в парче цветен плат, с кафявочервеникави и сини шарки, каквито имало и по празничната рокля на Правати, че той, натоварен с този вързоп, плячка или съкровище, тича през опасности и мъчнотии, промъква се под ниско сведени клони и надвесени скали, превит, покрай змии, по шеметно тесни дървени мостчета над реки, гъмжащи от крокодили, и че най-накрая, гонен, съсипан, спира и когато се опитва да отвърже възлите, с които е стегнат вързопът, и ги развързва един подир друг, отгръща кърпата и съкровището, което изважда и държи с разтреперани ръце, е собствената му глава.

Криейки се, той живеел в непрестанно странстване, като всъщност не толкова бягал от хората, а по-скоро ги избягвал. И един ден неговото странстване го отвело в хълмиста местност, обрасла с буйни треви, която му се виждала красива и сякаш го поздравявала, сякаш трябвало да я е познавал. Скоро стигнал в долина с ливади, с кротко полюшнати треви, а после видял група иви, които познал и които му напомнили за веселото и невинно време, когато още нищо не знаел за любов и ревност, за омраза и отмъщение. Това била местността на ливадите, в които някога пазил мардата с другарите си, като че ли най-веселото време от младостта му, сега го гледало от далечна глъбина и невъзвратимост. Сладостна тъга в сърцето му отвръщала на гласовете, които го поздравявали тук, на подухващия вятър в сребристите разлюлени върби, на веселата пъргава маршова песен на малкия поток, на песента на птиците и дълбокото, златно бръмчене на земните пчели. Тук ухаело и ехтяло като в убежище и роден дом. Привикнал на скитническия пастирски живот, той никога не бил чувствал една местност така родна и близка.

Воден и придружаван от тези гласове в душата си, с чувства, сродни с чувствата на завърналия се в родния дом, той крачел през приветливата местност за първи път след страшни месеци вече не като чужденец, не като преследван, беглец и обречен на смърт, а с волно сърце, без да мисли за нещо, без да жадува за нещо, отдаден напълно на тихото и ведро настояще и близост, приемащ с благодарност и малко учуден от себе си своето ново необичайно душевно състояние, за пръв път очарован от тази откровеност без желание, от тази веселост без напрежение, от това внимателно, благодарно съзерцателно наслаждение. Нещо го привличало през зелените ливади към гората под дърветата, където осеяният с малки слънчеви петна здрач усилвал чувството за завръщане и родина и го водел по пътеки, които краката му като че ли намирали сами, докато не попаднал в един гъсталак от папрати, в една малка гора сред голямата гора и до малка колиба, а пред колибата на земята седял неподвижният йога, когото някога той следял и комуто носел мляко.

Даса се спрял като събуден от сън. Тук всичко било такова, каквото и някога, тук времето не течало, нищо не било убито и нищо не било изстрадано; тук, така му се струвало, времето спряло, животът — здрав като кристал, застинал и увековечен. Наблюдавал стария и в сърцето му се върнали удивлението, любовта и копнежът, които изпитал някога, когато го съзрял за пръв път. Оглеждал колибата и си мислел, че трябвало преди настъпването на близкия дъждовен период малко да я пооправи. После се осмелил на няколко внимателни стъпки, влязъл в колибата и огледал какво има вътре; нямало нищо, почти нищо: ложе от шума, купа от кратуна с малко вода и празна ликова торба. Взел торбата и отишъл в гората да потърси храна, донесъл плодове и сладка дървесна сърцевина, после взел купата и я напълнил с прясна вода. Така било свършено всичко, каквото тук можело да се свърши. Толкова малко било потребно някому, за да живее! Даса се скупчил на земята и потънал в мечти. Бил доволен от този мълчалив покой и унес в мечти сред гората, доволен от себе си и от гласа в душата си, който го довел тука, където нявга, още младеж, доловил нещо като мир, щастие и родина.

Така той останал при мълчаливеца. Подменил шумата на ложето му, търсел храна за двамата, после поправил старата колиба и се заловил недалеч от нея да изгради втора за себе си. Старецът, изглежда, го търпял, но всъщност не можело да се разбере дали изобщо го е забелязал. Ако се изправел от своята вглъбеност, то било само за да влезе в колибата да спи, да хапне един залък или малко да се поразходи из гората. Даса живеел редом с достопочтения като слуга в близост с велик господар или по-скоро както малко домашно животно, опитомена птица или може би мангуста привиква да живее край хората, услужлива и едва забелязвана. Тъй като дълго време се крил и бягал, неспокоен, несигурен, с нечиста съвест и постоянно с мисълта за преследването, този спокоен живот, леката работа, съседството с един човек, който, изглежда, изобщо не му обръщал внимание, за известно време му се отразили много добре, спял без кошмари и забравял за половин и цял ден случилото се. За бъдното не мислел и ако го изпълвал копнеж или желание, то били да остане тука и да бъде приет и посветен от йогата в тайните на отшелническия живот, сам да стане йога или поне да усвои неговото гордо спокойствие. Започнал често да уподобява позата на достопочтения, също като него да седи неподвижно с кръстосани крака и да се вглежда в един непознат и свръхреален свят и да бъде недостъпен за това, което го обграждало. Но обикновено много бързо се уморявал, крайниците му се схващали, заболявал го гърбът, досаждали му комари или странни усещания по кожата, сърбеж и дразнене, които го принуждавали отново да се размърда, да се чеше и накрая да стане. На няколко пъти обаче той почувствал и нещо друго, а именно едно облекчаване, олекване и трепет, както му се случвало в някои сънища, когато човек само от време на време леко докосва земята, едва-едва се оттласква от нея и се носи отново като влакънце вълна. В тези минути той стигал до предчувствието, какво би било, ако продължително се носи така, ако собственото тяло и собствената душа загубят тежестта си и в диханието на един по-голям, по-чист слънчев живот затрептят издигнати и погълнати от едно отвъд, от извънвременното и неизменното. Но всичко това оставало само мигове и предчувствия. И когато разочарован се връщал от тези мигове към старото и привичното, мислел, че би трябвало да накара стария да му бъде учител, да го въведе в своите упражнения и тайни изкуства и да го направи йога. Ала как да станело това? Струвало му се, че старият никога не ще спре на него очи, че между тях не ще бъдат разменени думи. Старият като че ли бил отвъд ден и час, отвъд гора и дом и отвъд речта.

И все пак един ден той изговорил една дума. Настанало време, в което Даса нощ след нощ отново сънувал, често смутно сладостни, а често и смутно грозни сънища или жена си Правати, или ужасите от живота си като беглец. И през деня той не напредвал в нищо, не издържал дълго да седи и се приучва, мислел за жени и любов, много бродел из гората. Може и времето да било виновно за това, дните били душни, поривите на вятъра — горещи. И отново настъпил такъв един лош ден, комарите бръмчали, през нощта Даса пак сънувал един от тежките си, оставящи страх и потиснатост сънища, чието съдържание наистина вече не помнел, но който сега, наяве, му се струвал жалко и всъщност непозволено, дълбоко засрамващо връщане към по-раншните му състояния и стъпала на живота. Цял ден той се влачел и седял, мрачен и неспокоен, около колибата, залавял се и изоставял ту една, ту друга работа, много пъти сядал, опитвайки да се упражнява на вглъбеност, но всеки път веднага го обземало трескаво безпокойство, крайниците му тръпнели, по краката му сякаш пъплели мравки, на тила му парело, едва издържал за мигове и поглеждал плахо и засрамено към стария, който седял в съвършена поза и чието лице, с обърнат към душата взор, се поклащало в неприкосновена кротка веселост като главичката на цвят.

И през същия ден, когато най-после йогата се вдигнал и обърнал към колибата си, Даса, който дълго дебнел този момент, застанал на пътя му и с дързостта на наплашения го заговорил.

— Достопочтени — казал той, — прощавай, че се втурнах в твоя покой. Аз търся мир, търся спокойствие, искам да живея и да бъда като тебе. Виж, още съм млад, но трябваше да изпитам много страдания, съдбата жестоко си игра с мен, бях роден за княз и отритнат при пастирите, бях пастир, израснах с невинно сърце, радостен и силен като младо биче. После очите ми се отвориха за жените и когато видях най-красивата, поставих живота си в служба на нея, щях да умра, ако не бях я получил. Оставих другарите си, пастирите, поисках Правати, дадоха ми я, станах зет и служех. Трябваше да работя упорито, но Правати беше моя, обичаше ме или поне вярвах, че ме обича, всяка вечер се връщах в нейните прегръдки, притисках се до сърцето й. И видиш ли, тъкмо тогава в този край дойде раджата, същият, заради когото някога като дете бях прогонен, дойде и ми отне Правати, трябваше да я видя в неговите ръце. Това беше най-голямата болка, която изпитах, тя преобрази съвсем и мене, и живота ми. Улучих раджата, аз убих и поведох живот на престъпник и преследван, всичко ме гонеше, нямаше ни час, в който да бях сигурен за живота си, докато попаднах тук. Аз съм глупав човек, достопочтени, убиец съм, може би ще ме хванат и разкъсат на четири. Не мога повече да понасям този ужасен живот, искам да се избавя от него.

Йогата слушал този изблик спокойно, със затворени очи, сега ги отворил, спрял погледа си в лицето на Даса, един светъл, пронизителен, почти непоносимо твърд, съсредоточен и бистър поглед, и докато наблюдавал лицето на Даса и премислял неговия задъхан разказ, устата му бавно се изкривила в усмивка, в един смях и поклащайки глава в беззвучен смях, той казал:

— Майя! Майя!

Съвсем объркан и засрамен, Даса се спрял; преди да хапне, другият малко се поразходил бавно по тясната пътечка между папратите, крачел отмерено и сигурно нагоре-надолу, след неколкостотин крачки се върнал, влязъл в колибата си и лицето му отново било както винаги обърнато на другаде, не към видимия свят. Що за смях бил този, с който това през цялото време неизменно, неподвижно лице отвърнало на бедния Даса! Той дълго размишлявал. Доброжелателен или ироничен бил този ужасен смях над неговото отчаяно признание и молба, утешителен или осъждащ, божествен или демонски? Бил ли той само циничният кикот на старостта, която вече не е в състояние нищо да приеме сериозно, или забавлението на мъдреца над чуждата глупост? Бил ли някакво отклонение, сбогуване, отпращане? Или той навярно би искал да бъде съвет, покана към Даса да му подражава и сам да се смее с него? Не можел да отгатне. И до късно през нощта той размишлявал за този смях, в който, изглежда, се превърнал неговият живот, неговото щастие и беда, за този старец, мислите му сграбчвали неговия смях като твърд корен, който все пак имал някакъв вкус и мирис. Даса се блъскал, размишлявал и мъчел също и с думата, която старият извикал толкова ясно, толкова весело и необяснимо доволен, придружил със смях: „Майя! Майя!“ Какво било приблизителното й значение, той разбирал наполовина и наполовина предусещал, а също и в начина, по който смеещият се и извикал, явно позволявал да се разгадае малко от смисъла й. Майя — това бил животът на Даса, младостта на Даса, неговото сладко щастие и горчива беда, Майя била красивата Правати, Майя била любовта и нейната наслада, Майя бил целият живот. Животът на Даса и на цялото човечество, всичко в очите на този йога било Майя, може би детинщина, зрелище, театър, химера, едно нищо в пъстра кожа, сапунен мехур, явление, над което може да се смееш с известна възхита и едновременно да го презираш, но в никакъв случай да го вземеш сериозно.

Но дали с този смях и с думата „Майя“ за стария йога животът на Даса бил уреден и отминат с презрение, за самия Даса не било така и доколкото желаел да бъде смеещ се йога и в своя собствен живот да не познае нищо освен Майя, то пак от тези неспокойни дни и нощи в него отново било будно и живо всичко, което след умората от дните на бягството за известно време тук, в убежището на йогата, изглеждало почти забравено. Необикновено малка му се виждала надеждата, че някога той действително ще изучи изкуството на йогата или поне, че ще може да постъпва като стария. Но тогава имало ли някакъв смисъл още да живее в тази гора? Това било едно прибежище, тук той насъбрал сили, отдъхнал малко, посъвзел се, което също не било без стойност, то било дори много. А може би междувременно там, в страната, са се отказали от преследването на княжеския убиец и той без голяма опасност би могъл да продължи да странства. Решил да направи така, мислел да тръгне на другия ден, светът бил голям, той не можел да остане завинаги тук, в това скривалище. Решението му донесло известно успокоение.

Искал да стане с първите лъчи на утрото, но когато след дълъг сън се събудил, слънцето било високо в небето и йогата — вече потънал в своето съзерцание, а Даса не искал да тръгне, без да се сбогува, пък имал и една молба към него. Така той чакал час след час, докато мъжът станал, пораздвижил крайниците си и почнал да ходи нагоре-надолу. Тогава Даса се изправил на пътя му, поклонил се ниско и не се отдръпнал, докато йогата не му отправил въпросителен поглед.

— Учителю — казал той смирено, — аз ще продължа своя път, няма повече да нарушавам покоя ти. Но само сега ми позволи, достопочтени, една молба. Когато ти разказах за своя живот, ти се смя и извика „Майя“. Умолявам те, разкрий ми нещо повече за Майя.

Йогата се обърнал към колибата, с поглед заповядал на Даса да го последва. Старият взел купата с водата, протегнал я на Даса и му заповядал да си измие ръцете. Даса го послушал. Сетне старият плиснал остатъка от водата върху папратите, подал на младия празния съд и му заповядал да донесе прясна вода. Даса го послушал и затичал, а в сърцето му трепнало чувството за раздяла, тъй като за последен път вървял по малката пътечка към извора, за последен път носел леката купа с изтърканите ръбове и се навеждал над малкото водно огледало, в което се отразявали храстите, короните на дърветата и разсеяната като светли точки приятна небесна синева, при последното си навеждане той видял и отражението на собственото си лице в кафеникавия здрач. Даса потопил купата във водата, бавно и замислено, изпитвал несигурност и все не можел да си обясни защо се чувства така странно и защо, след като е решил да тръгне на път, го заболяло, че старецът не го поканил да остане още, да остане може би завинаги.

Приклекнал край извора, пил глътка вода, внимателно се изправил със съда, за да не разлее ни капка, и тъкмо искал да пристъпи по краткия обратен път, ухото му докоснал един тон, който го очаровал и ужасил, глас, който чувал в някои от сънищата си и за който мислил с най-горък копнеж в часовете на будуване. Гласът звучал приятно, сладко, детински и влюбено го мамел през здрачината на гората, така че сърцето му потръпнало от страх и радост. Това бил гласът на Правати, на неговата жена.

— Даса — зовяла тя.

Невярващ, той се огледал наоколо със съда в ръцете и що да види, между стволовете на дърветата се появила тя, тънка и гъвкава, дългокрака, Правати, милата, незабравимата, невярната. Той изпуснал купата и се затекъл към нея. Усмихната и някак засрамена, тя стояла пред него и го гледала с големите си очи на кошута и едва сега отблизо той видял, че тя носи сандали от червена кожа и много красиви богати дрехи, златна гривна на ръката и блестящи цветни скъпоценни камъни в черната коса. Сепнат, отстъпил назад. Още ли била любовница на княза? Не убил ли сам този Нала? Още ли се разхожда с неговите подаръци? Как можела, нагиздена с чуждите гривни и камъни, да застане пред него и да го вика по име?

Ала тя била по-хубава, отколкото някога, и преди да можел да й поиска обяснения, трябвало да я прегърне, да скрие чело в косите й, да повдигне лицето й и да я целуне по устата, същевременно усетил, че всичко се върнало, отново било негово това, което някога притежавал: щастието, любовта, насладата, радостта от живота, страстта. С всички свои мисли той вече бил далеч от тази гора и от стария отшелник, вече изчезнали и били забравени гората, отшелничеството, съзерцанието, йогата. Не мислел повече и за съда за вода на стария, който трябвало да занесе. Той останал край извора, когато Даса се запътил към края на гората с Правати. И много бързо тя почнала да му разказва как дошла дотук и как се случило всичко.

Удивителен бил нейният разказ, дивно, чаровно и приказно като в сказание Даса се впуснал в своя нов живот. Не само Правати била отново негова, не само омразният Нала — мъртъв, преследването на убиеца отдавна преустановено, но Даса, някогашният княжески син, който станал пастир, в града бил обявен за единствения потомък, законен наследник и княз, един стар пастир и един стар брахман припомнили почти забравената история на неговото подхвърляне и огласили пред всички, че същият човек, когото известно време навред търсили като убиец на Нала, за да го измъчват и погубят, сега бил търсен много по-усърдно из цялата страна, за да бъде обявен за раджа и тържествено въведен в града и палата на своя баща. Станало като насън и това, което най-много се харесало на изненадания, била чудесната случайност, че от всички хора, изпратени да го търсят, тъкмо Правати била тази, която го намерила и поздравила първа. В края на гората видял издигнати шатри, миришело на пушек и дивеч. Правати била поздравена гръмко от цялата си свита и веднага започнало голямо тържество още щом тя обявила, че това е Даса, нейният съпруг. Там имало един мъж, другар на Даса от времето, когато бил пастир, именно той довел Правати и свитата в едно от местата на неговия предишен живот. Мъжът се смеел доволен, когато познал Даса, затичал се към него и му се искало приятелски да го потупа по рамото или да го прегърне, но сега неговият другар бил станал раджа и така, както тичал, изведнъж спрял, сякаш скован, после закрачил по-бавно и почтително и го поздравил с дълбок поклон. Даса го изправил, прегърнал го, назовал го нежно по име и попитал с какво би могъл да го дари. Пастирът си пожелал една телица и му пратили три от най-добрата чарда на раджата. А при новия княз непрестанно се явявали хора, чиновници, дворцови ловци и брахмани, той приемал техните поздравления. Поднесли му ястия, зазвучала музика от тимпани, китари и флейти и цялата тази празничност и блясък изглеждали на Даса като сън; той не можел истински да го повярва; действителна му се виждала само Правати, неговата млада жена, която държал в прегръдките си.

Шествието тръгнало към града, като всеки ден се придвижвало по малко, били изпратени бързоходци, те разнасяли радостната новина, че е намерен младият раджа и се приближава; още щом се зададял някой град, вече ехтели гонгове и барабани и насреща се появявало шествие от облечени в бяло брахмани, начело с приемника на оня Васудева, който някога, преди близо двайсет години, изпратил Даса при пастирите и съвсем наскоро починал. Те го поздравявали, пеели химни, а пред палата, към който го водели, горял голям жертвен огън. Даса бил въведен в своя дом, последвали нови поздравления, тържествени клетви, благословии, заклинания за добре дошъл и тук. А отвън градът празнувал радостното събитие до късно през нощта.

Обучаван от двама брахмани всеки ден, за кратко време той изучил онова, което им се струвало необходимо от науките, присъствал на жертвоприношения, раздавал правосъдие и се обучавал на рицарските и военни изкуства. Брахманът Гопала го въвел в политиката; той му разказал как стоят нещата с неговия двор, какви са правата му, на какво ще могат да претендират бъдещите му синове, какви врагове има. Враг му била преди всичко майката на Нала, тя, която някога ограбила правата на принц Даса и дебнела случай да му отнеме живота и която сега в лицето на Даса мразела още и убиеца на своя син. Тя избягала й потърсила закрилата на съседния принц Говинда, живеела в неговия палат и този Говинда, и родът му от незапомнени времена били неприятели, и то опасни, те водели войни още с прадедите на Даса и повдигали искания за някои краища от неговите земи. Напротив, съседът от юг, княз Гайпали, бил приятел на бащата на Даса и никак не можел да търпи мъртвия Нала. За Даса било неотменен дълг да го посети, да му занесе дарове и го покани за предстоящия лов.

Правати вече напълно се сраснала със своето ново благородническо положение, тя умеела да се представя като княгиня и изглеждала чудесно в своите красиви дрехи и накити, като че ли не била от по-ниско потекло, отколкото нейния господар и съпруг. Година след година те живеели в щастлива любов и щастието им придавало един особен блясък и светлина, каквито имат хората, към които боговете са благосклонни, така че народът ги уважавал и обичал. И когато, след като много дълго напразно чакал, най-после Правати му родила един хубав син, когото нарекъл на името на своя баща Равана, щастието им било пълно и сега всичко, което притежавал, земя и власт, домове и обори, складове, добитък и коне, в неговите очи придобило двойно значение и важност, по-голям блясък и стойност: цялото това имане било красиво и отрадно и то трябвало да обкръжава Правати, да я облича, обсипва с накити и да я прославя, а то било далеч по-хубаво, по-отрадно и по-важно като наследство и бъдещо щастие на сина Равана.

И ако Правати изпитвала удоволствие главно от празници, тържествени шествия, от бляскаво и богато облекло, накити и голяма свита, то радостите, предпочитани от Даса, били да накара да засадят в неговата градина редки и скъпоценни дървета и цветя, също и да заселят в тях папагали и други пъстри птици, към всекидневните му привички спадало сам да ги храни и да се забавлява с тях. Едновременно с това го привличали и ученията; като благодарен ученик на брахманите, той запаметил много стихове, поговорки, овладял изкуството да чете и пише, държал собствен писар, който умеел да приготвя палмовите листа за писане и под чиито нежни ръце започнала да се събира малка библиотека. Тук при книгите в едно неголямо великолепно помещение, със стени от благородно дърво, цялото украсено с фигури и отчасти позлатени скулптури за живота на боговете, той приемал понякога поканените брахмани, един елит от учени и мислители измежду жреците, за да могат да дискутират за свети неща — по същината на вярата, сътворението на света и Майя на великия Вишну, за светите Веди, за силата на жертвата и за още по-голямата сила на покаянието, чрез които смъртният човек може да стигне дотам, че и боговете да потреперят от страх пред него. Ония брахмани, които най-добре говорели, спорели и се обосновавали, получавали богати дарове, някои, като награда за удържана победа в спор, отвеждали красива крава, а понякога имало нещо едновременно смешно и трогателно, когато големите учени, след като току-що декламирали и разяснили стихове от Ведите и показали, че познават всички небесни светила и земни морета, горди и възхвалявани, си тръгвали с почетните дарове или пък влизали в ревностен спор заради тях.

В някои времена сред богатствата, щастието, градината, книгите на княз Даса всичко, което принадлежи на живота и човешката същност, му се виждало чудно и съмнително, трогателно и едновременно смешно, като ония суетно мъдри брахмани, ясни и едновременно мрачни, желани и едновременно презрени. Когато спирал поглед на лотосовите цветове в езерцата на своята градина, на блестящо преливащите багри по перата на пауните, фазаните и птиците, на позлатените резби в палата, понякога всички те му изглеждали божествени, сгрети от вечен живот, а друг път, дори едновременно, усещал в тях нещо недействително и ги приемал като недостойни, съмнителни, като склонност към тление и разпад, готовност за повторно потъване в безформеното, в хаоса. Така както сам той, князът Даса, бил принц, станал пастир и убиец, а после — волен като птица и накрая отново се издигнал до княз, ръководен и подтикван от неведоми сили, незнаещ какво ще бъде утре и вдругиден, така играта на Майя, на живота, съдържала едновременно и навред възвишеното и низкото, вечността и смъртта, величавото и смешното. Дори тя, любимата, дори красивата Правати понякога за мигове му изглеждала лишена от чар, смешна, тя имала много пръстени по ръцете, премного гордост и тържествуване в очите, премного старание за достолепие в походката си.

По-мил от неговата градина и книги му бил Равана, собственият малък син, осъществяването на любовта и на живота му, цел на грижата и нежността му, едно нежно и красиво дете, истински принц, с очи на кошута като майка си, и склонен към замисленост и мечтание като баща си; понякога, когато той виждал малкия дълго да седи в градината пред някакво красиво дърво или приклекнал на килима, потънал в съзерцание на някакъв камък, резбована играчка или птиче перо, с леко повдигнати вежди и кротък, втренчено унесен поглед, струвало му се, че този син много прилича на него. Колко много го обичал, Даса открил веднъж, когато за пръв път трябвало да го остави за неопределено време.

Един ден дошъл бърз вестоносец от областта, където неговите земи граничели със земите на Говинда, съседа, и съобщил, че там били нахлули хората на Говинда, заграбили добитък, пленили доста хора и ги отвлекли. Даса незабавно се приготвил, взел със себе си началника на гвардията, няколко десетки конници и се впуснал да преследва нападателите; и тогава, в мига, преди да поеме на път, когато вдигнал на ръце синчето си и го целунал, любовта в сърцето му лумнала — същинска огнена болка, и тази огнена болка, чиято сила го изненадала, го докоснала като предупреждение от неизвестното, през дългата езда се превърнала в разбиране и убеждение. И докато яздел, мисълта му се занимавала с това, по каква причина е яхнал коня и толкова люто и стремително се втурнал към вражата страна; и каква в действителност била властта, която го заставила за такова дело и усилие. Той разсъждавал дълго и разбрал, че всъщност не било важно и сърцето не го заболяло затуй, че някъде по границата са му отвлекли добитък и хора, че кражбата и оскърблението на неговите княжески права не биха били достатъчни да го тласнат натам, да го разпалят за гняв и дело и че за него би било по-подходящо да отвърне на вестта за ограбването на добитък с една състрадателна усмивка. Ала с това, знаел го, щял да прояви страшна несправедливост към вестоносеца, препускал с известието до изнемога, и не по-малко към хората, които били ограбени, и към пленените, отвлечените от своята родина и мирния си живот в чужбина и робство. Нещо повече, ако се откаже от военно отмъщение, би оскърбил всички други свои поданици, макар да не паднал и косъм от главите им, те трудно биха понесли и не биха разбрали защо техният княз не брани добре земята им, тъй че ако и над него се стоварело насилие, на никого от тях не би могъл да разчита за отмъщение и помощ. Той схванал, че било негов дълг да тръгне на този поход за мъст. Но какво е дълг? Колко вида дълг има? И колко често ги пропускаме без каквото и да е сърдечно вълнение. На какво се дължи, че дългът за отмъщение не е от тези, които следваме равнодушно, и че той не може да бъде пропуснат или да се изпълни небрежно и с половин сърце, а усърдно и със страст. Едва този въпрос се надигнал в него и сърцето му вече имало отговор, като още веднъж го пронизала онази болка, с която се сбогувал с Равана, с принца. Ако князът, така прозрял той сега, остави да му ограбят добитък и хора, без да окаже съпротива, то грабежите и насилията от границите на страната ще проникнат все по-навътре и накрая врагът ще се изправи непосредствено пред него самия и ще го улучи там, където може да му причини най-голямата и най-горчивата болка — в неговия син! Ще грабнат сина му, наследника, ще го отвлекат и убият, може би след мъчения, и това би била най-страшната болка, която той някога би могъл да изпита, още по-лоша, далеч по-лоша, отколкото дори смъртта на Правати. И ето защо Даса яздел усърдно и бил толкова верен на дълга си княз. Вървял не от чувствителност към загубата на добитък и земя, не от доброта към своите поданици, не от честолюбие за княжеското име на своя баща, а от по-бурна, по-мъчителна и безумна любов към своето дете и от неудържим безумен страх пред болката, която би могла да му причини загубата на това дете.

Ето до какви възгледи стигнал Даса по време на този поход. Впрочем не му се удало да догони и накаже хората на Говинда, те се измъкнали заедно с плячката си и за да прояви своята твърда воля и докаже смелостта си, сега той самият трябвало да премине границата и да опустоши едно село на съседа, да отвлече малко добитък и роби. Само няколко дни отсъствал, но и при победното си връщане към дома той пак се отдал на дълбок размисъл, притихнал съвсем и сякаш се връщал у дома тъжен, защото в размисъла си прозрял колко здраво и без никаква надежда за спасение се хванал и оплел с цялата си същност и действия в една коварна мрежа. Докато склонността към размисъл и неговата потребност от благоговейно съзерцание и бездеен невинен живот непрестанно растели и растели, от друга страна, от любовта към Равана и от страха и грижата за него, за живота и бъдещето му избуявала също така принудата за действия и обвързване, от нежността израствала борба, от любовта — война, и той вече, макар и само за да бъде справедлив и да наказва, ограбил едно стадо, всял смъртен страх в някакво село и насила отвлякъл клети невинни хора, а от това естествено израствали ново отмъщение и насилия и така щяло да продължава, докато целият му живот и цялата страна бъдат обхванати само от война, насилие, звук на оръжие. От това прозрение или вътрешно просветление той изглеждал толкова тъжен и мълчалив по време на завръщането си у дома.

И в действителност враждебно настроеният съсед не му давал мира. Повтарял своите нападения и грабителски набези, Даса трябвало да премине в противозащита и когато врагът му се изплъзвал, да търпи това, че за наказание неговите войници и ловци нанасят на съседа нови щети. В столицата се виждали все повече и повече конници и въоръжени хора, в някои гранични села сега постоянно станували войници за охрана, военни съвещания и приготовления правели дните неспокойни. Даса не можел да прозре какъв смисъл и каква полза имало от вечната малка война, съжалявал за страданията на засегнатите, за живота на убитите, съжалявал за своята градина и за своите книги, от които все повече и повече трябвало да се лишава, за покоя на своите дни и на своето сърце. Той често говорел за това с брахмана Гопала и на няколко пъти със съпругата си Правати. Би трябвало, така казвал Даса, да се стремят да повикат за съдник един от уважаваните съседни князе, който да помогне за възстановяването на мира, а той от своя страна на драго сърце бил готов да помогне и допринесе за това, като отстъпи и раздели няколко ливади и села. Той бил разочарован и малко възмутен, когато видял, че нито брахманът, нито Правати искали да го знаят.

Спорът с Правати довел до много бурна свада, дори до раздор. Настойчиво и заклинайки я, той й разкрил своите основания и мисли, тя обаче приемала всяка дума така, сякаш не била насочена срещу войната и безполезните убийства, а единствено срещу нейната личност. Намерението на врага, така наставлявала тя в горещ и многословен спор, било да извлече изгода от добротата и любовта към мира на Даса (за да не кажела, от неговия страх от войната) и щял да го накара да сключва примирие след примирие и всяко да плаща с малки отстъпки на области и хора, но накрая в никакъв случай нямало да бъде доволен, а щял, след като Даса бъдел достатъчно изтощен, да премине към открита война и да му ограби и последното. Тук не се отнасяло за стада и села, за предимства и щети, а за цялото, отнасяло се за съществуване или унищожение. И ако той не знаел какво изисква неговото достойнство, какво дължи на своя син и на своята жена, то тъкмо тя трябвало да го научи. Очите й искрели, гласът й треперел. Даса отдавна не я бил виждал толкова красива и разпалена, но изпитал само тъга.

А нападенията по границата и нарушенията на мира продължавали, едва сезонът на големите дъждове временно ги спрял. При двора на Даса вече се очертали два лагера: единият от привърженици на мира бил съвсем малък, освен самия Даса към него се числели само малцина от по-старите брахмани, учени и задълбочени в своите размисли мъже. Привърженици на войната обаче, на страната на Правати и Гопала, били мнозинството от жреците и всички офицери. Въоръжавали се трескаво и знаели, че оттатък враждуващият съсед прави същото. Главният ловец обучавал момчето Равана на стрелба с лък, а майка му го водела по всички прегледи на войската.

И в тези дни понякога Даса си спомнял за гората, в която нявга прекарал известно време като клет беглец, спомнял си за белокосия старец, който живеел там, откъснат от хората, отдаден на размисъл. Понякога си го спомнял и изпитвал желание да го потърси, да го види отново и да чуе неговия съвет. Но не знаел дали старецът е още жив и би ли го изслушал и му дал съвет, а ако действително бил още жив и го посъветвал, то всичко пак би вървяло по своя път и с това нищо не би се променило. Потъването в размишление, мъдростта са добри и благородни неща, но те, изглежда, виреят само встрани, по крайбрежието на живота, а който плува в неговия поток и се бори с вълните, делата и страданията му нямат нищо общо с мъдростта, той им се отдава, стават му съдба, те трябва да бъдат извършени и изтърпени. И боговете не живеят във вечен мир и вечна мъдрост, и те познават опасност и страх, борба и битка, той знаел това от много сказания. И така Даса се примирил, вече не спорел с Правати, яздел за прегледите на войската, виждал войната да се приближава, предчувствал я в изтощителните си нощни сънища, в които снагата му съхнела, лицето — тъмнеело, виждал как за него щастието и насладата от живота вехнат и избледняват. Оставала му само любовта към родния син, тя се засилвала с грижата, засилвала се с въоръжаването и военните упражнения, тя била червеното пламтящо цвете в неговата запустяла градина. Учудвал се колко много празнота и нерадост човек можел да понесе, как можел да свикне с грижата и бедата, учудвал се също на това, колко опалващо и властно в едно видимо вече лишено от страх сърце можела да цъфти любов, пропита от страх и грижовност. Животът му навярно бил безсмислен, но не без ядро и сърцевина, той кръжал около любовта към сина. Заради него Даса ставал сутрин от леглото и прекарвал деня си в занимания, полагал усилия, чиято цел била войната и всяко от които му било неприятно. Заради него търпеливо ръководел съвещанията с пълководците и се противопоставял на решенията на мнозинството само дотолкова, че да може поне да изчака и да не се хвърли съвсем безразсъдно в приключения.

И както постепенно радостта на дните му, неговата градина и неговите книги му станали чужди и неверни или той на тях, така му станала чужда и невярна и тя, която била толкова години щастието и насладата на живота му. Започнало се с политиката, тогава, когато Правати му държала онази страстна реч и осмяла неговата боязън от прегрешения и любовта му към мира едва ли не съвсем открито, като страхливост, и направила това със заруменели бузи и пламенни думи за княжеска чест, героизъм, изтърпян позор, тогава Даса се засегнал и изведнъж с едно усещане на шемет почувствал и видял колко се била отдалечила жена му от него или той от нея. И оттогава пропастта между тях ставала все по-голяма и продължавала да зее, без някой от двамата да прави нещо, което да попречи за непрекъснатото й разширяване. Нещо повече, Даса бил този, комуто подобавало да стори нещо подобно, защото всъщност пропастта била видима само за него, а във въображението му тя все повече прераствала в пропаст на пропастите, във вселенска бездна между мъж и жена, между „да“ и „не“, душа и тяло. Като се размислял над изминалото, смятал, че вижда всичко съвсем ясно: как някога Правати, чародейка и красавица, го накарала да се влюби в нея и играла с него, докато той се откъснал от своите другари и приятели, пастирите, и от дотогавашния си толкова весел пастирски живот и заради нея заживял в чужбина и в покорство, зет в дома на лоши хора, които използвали неговата влюбеност, за да го накарат да работи за тях. Тогава се появил Нала и започнало нещастието му. Нала похитил жена му, богатият натруфен раджа с красивите си дрехи и шатри, с конете и слугите си изкушил бедната, несвикнала на разкош жена, навярно това не му струвало големи усилия. Но наистина ли би могъл да я съблазни толкова бързо и лесно, ако тя в душата си би била вярна и целомъдрена? Да, раджата я прелъстил или просто обладал и с това му причинил най-ужасната болка, която някога изживял. Той обаче, Даса, си отмъстил, убил похитителя на своето щастие и това било един миг на върховна победа. Но едва извършил това, и трябвало да бяга; дни, седмици и месеци живял сред храсти и тръстики, волен като птица, недоверяващ се никому. А какво ставало с Правати по онова време? Никога те не отворили дума за това. Във всеки случай тя не се спуснала след него; потърсила го и го намерила едва тогава, когато заради произхода му бил призован за княз, когато й бил потребен, за да се възкачи на трона и пресели в палата. Тогава тя се явила, за да го изведе от гората и от близостта на достопочтения отшелник, нагласила го в красиви дрехи и го превърнала в раджа, и всичко било суетен блясък и щастие, но в действителност какво изоставил тогава той и заменил за това? Заменил блясъка и задълженията на княз, задължения, които отначало били лесни, а след това все по-тежки и по-тежки, заменил ги за отново спечелената красива съпруга, сладките любовни часове с нея и после сина, любовта към него и растящата угриженост за застрашения му живот и щастие, така че сега войната била на прага. Това му донесла Правати, като го открила тогава в гората при извора. Какво обаче оставил и предал в замяна той? Оставил покоя в гората, благочестивата самота, пожертвал съседството и примера на един свят йога, пожертвал надеждата да бъде негов ученик и последовател, а също и надеждата за дълбокото лъчезарно, непоклатимо душевно спокойствие на мъдреца, за избавление от борбите и страстите на живота. Изкушен от красотата на Правати, оплетен от жената и заразен от нейното честолюбие, Даса изоставил пътя, по който единствено би запазил свободата и мира. Така му изглеждала днес историята на неговия живот и всъщност тя можела съвсем лесно да се тълкува, потребно било само нещо да се позамаже и пропусне, за да се види така. Между другото, той изоставил обстоятелството, че още не бил ученик на отшелника и че дори вече имал намерение доброволно да го изостави. Така, обърнем ли поглед назад, нещата се разместват лесно.

Правати разглеждала тези неща съвсем другояче, макар че тя далеч по-малко от своя съпруг се отдавала на подобни мисли. За оня Нала тя не се и сещала. Напротив, ако споменът не я мамел, тя самата била, която създала основата и довела щастието на Даса, направила го отново раджа, дарила му син, обсипала го с любов и щастие, за да го намери накрая недорасъл за нейното величие, недостоен за гордите й планове. Защото й било ясно, че приближаващата война няма да води до нищо друго освен до унищожението на Говинда и до удвояването на нейната власт и богатство. Вместо да се радва на това и усърдно да работи с нея, Даса обаче се възпротивил твърде некняжески, както й изглеждало, срещу войната и набезите и с най-голямо удоволствие щял да старее бездейно сред своите цветя, дървета, папагали и книги. Съвсем друг човек бил Вишвамитра, главният командир на конницата и след нея самата най-горещият сподвижник и радетел за близката война и победа. Всяко сравнение на двамата излизало в негова полза.

Даса виждал добре колко много жена му се сприятелила с Вишвамитра, колко много му се възхищавала и допускала той да й се възхищава, този весел и смел, може би малко повърхностен, може би и не твърде умен офицер със силния си смях, красивите едри зъби и грижливо поддържаната брада. Той гледал на всичко това с горчивина и едновременно с презрение, с едно насмешливо равнодушие, с което се самоизмамвал. Не дебнел и не желаел да узнае дали приятелството на двамата се задържа в границите на позволеното и приличното, или не. Виждал влюбеността на Правати в хубавия конник, наблюдавал държанието й, с което отдавала предпочитание нему, а не на несмелия съпруг, със същото външно равнодушие, в душата обаче с горчивото спокойствие, с което свикнал да гледа на всички събития. Дали това било само изневяра и предателство, което, изглежда, съпругата му решила да извърши, или единствено израз на нейното високомерие към убежденията на Даса, нямало значение, то съществувало, развивало се и нараствало, възправяло се срещу него, както войната, както съдбата, не оставало никакво защитно средство и той не можел да има никакво друго отношение, освен да го приеме спокойно, да го понесе и сега, вместо да напада и завладява, за Даса това било един вид мъжественост и геройство.

И все едно дали удивлението на Правати от командира на конницата или неговото от нея се задържало в рамките на нравственото и позволеното, във всеки случай Правати, Даса разбирал това, била по-малко виновна, отколкото той самият. Той, Даса, човек на мисълта и съмнението, наистина бил много склонен да търси вината за изчезването на своето щастие у нея или поне я смятал съотговорна, че се увлякъл и заплел във всичко това: в любовта, в честолюбието, в актовете на отмъщение, в грабителствата, нещо повече, в мислите си той търсел отговорност от жената, от любовта и насладата за всичко на земята, за целия танец, за цялата гонитба на страсти и жажди, на прелюбодеяние, смърт, убийство, война. При това обаче знаел много добре, че причината не се кореняла в Правати, тя не била виновна, а жертва, защото не създала сама нито своята красота, нито неговата любов към нея, та да бъде отговорна, била само прашинка в слънчев лъч, вълна в потока и че единствено негово дело било да се изплъзне от жената и любовта, от глада за щастие и честолюбието й или да си остане доволен пастир сред пастирите, или да поеме по незнайния път на йогата и да преодолее недостойното в себе си. Той пропуснал това, не смогнал да го направи, не бил призван за великото или пък не останал верен на своето призвание и в края на краищата жена му била в правото си, ако в негово лице вижда страхливец. Затова ли го дарила с този син, с красивото нежно момче, за което той така се страхувал и чието съществуване въпреки всичко придавало смисъл и стойност на неговия живот, да, то било голямото щастие, болезненото и тревожно щастие, но все пак едно щастие, негово щастие. Това щастие сега той заплащал с болката и горчивината на сърцето си, с готовността за война и смърт, със съзнанието, че посреща една участ. Отвъд, в своята страна, седял раджата Говинда, съветван и прилъгван от майката на убития Нала, на оня изкусител, за когото си спомнял с лошо чувство, и все по-често и по-дръзко Говинда нахлувал в земите му и отправял искания; единствено съюзът с могъщия раджа от Гайпали можел да направи Даса достатъчно силен, за да постигне мир и договор за добросъседство. Но този раджа, макар и добре настроен към Даса, бил роднина с Говинда и най-учтиво избягвал всички опити да бъде въвлечен в такъв съюз. Вече нямало отминаване, нямало надежда за разум или човечност, отреденото идело и трябвало да бъде изстрадано. Сега дори сам Даса едва ли не копнеел за война, за избухване, за разразяване на събралите се мълнии и за ускоряване на събитията, които естествено вече не можел да предотврати. Ала сам още веднъж потърсил княза Гайпали, разменил напразни любезности с него, в съвета настоял за умереност и търпение, но той отдавна правел това без надежда, а иначе се въоръжавал. Борбата на мнения в съвета сега засягала единствено това, дали следващото нахлуване на врага трябвало да се посрещне с поход към неговата страна, да му се отговори с война, или да се изчака главното вражеско нападение, за да остане той пред народа и пред целия свят виновен за нарушаването на мира.

Врагът явно не си създавал грижи с подобни въпроси, сложил край на съображенията, съветите и колебанията и един ден нахлул. Той разиграл един по-голям грабителски набег, който незабавно привлякъл Даса заедно с командира на конницата и най-добрите му хора към границата и докато били на път, с главните си сили врагът настъпил, навлязъл в страната непосредствено до столицата на Даса, завзел портата и обсадил палата. Когато Даса узнал това и веднага тръгнал назад, мислел, че синът и жена му са заключени в обкръжения палат, че по улиците се водят кървави схватки, сърцето му се свивало в страшна болка, като мислел за своите и за опасностите, в които се намирали. И той вече не бил предпазливият владетел, който неохотно тръгва на война, а пламтял в болка и ярост, препускал с хората си в лудешка бързина към къщи, заварил битката да кипи по всички улици, пробил си път към палата, задържал врага и се борил като обезумял, докато уморен след кървавия ден, на свечеряване рухнал с много рани.

Когато се свестил, той се намерил в плен, битката била загубена, градът и палатът — в ръцете на врага. Вързан го изправили пред Говинда, който го поздравил присмехулно и го отвел в неговите покои; това била залата с позлатените стени и дърворезби, където се пазели ръкописните свитъци. Там на един от килимите седяла изправена и с вкаменено лице жена му Правати, зад нея въоръжена стража, а на скута си тя държала момчето; като прекършено цвете лежала нежната фигурка, било мъртво, лицето му — сиво, дрехите — напоени с кръв. Жената не се обърнала, когато въвели нейния съпруг, тя не го погледнала, очите й без израз били приковани в малкия мъртвец; тя се видяла на Даса странно променена и едва след известно време той забелязал, че косите й, преди дни силно черни, светлеели съвсем посивели. Явно, че стояла от дълго време така с момчето на скута си, замръзнала, лицето й — маска.

— Равана — извикал Даса. — Равана, детето ми, моето цвете! — коленичил, лицето му се свело над главата на мъртвото; коленичил като за молитва пред онемялата жена и детето, оплаквайки и двамата, почитайки и двамата. Усетил миризмата на кръв и смърт, смесена с дъха на цветното масло, с което била намазана косата на детето. Със замръзнал поглед Правати се втренчвала в двамата.

Някой го докоснал по рамото. Бил един от първенците на Говинда, заповядал му да стане и го отвел. Даса не изрекъл ни дума към Правати, нито тя на него.

Вързан го качили в една кола и го повели към града на Говинда в затвор, оковите му били малко поразхлабени, някакъв войник донесъл съд с вода, сложил го на каменния под, оставил Даса сам, залостили и заключили вратата. Една рана на рамото му горяла като огън. Опипом той потърсил съда с водата, намокрил ръцете и лицето си. Искало му се и да пие, но се отказал; така, мислел си, по-бързо щял да умре. Колко ли дълго щяло да трае това? Колко дълго? Той жадувал смъртта, както сухото му гърло жадувало за вода. Едва със смъртта щял да настъпи край на мъката в сърцето му, едва тогава в него щял да се заличи образът на майката с мъртвия син. Но сред най-голямата мъка неговата умора и слабост се смилили и той се свлякъл и унесъл в дрямка.

Когато се оборавил от краткотрайната дрямка, зашеметен, трябвало да разтърка очите си, но не можел. И двете му ръце били заети. Те стискали здраво нещо и тъй като се ободрил и отворил очи, видял, че не го обграждали стени на затвор, а наоколо му се плискала зелена светлина, обливала листата на дърветата и тресавището и той дълго мигал. Светлината го поразявала като безшумен, но силен удар, суеверен страх и тръпки на ужас пролазили тила и гърба му, още веднъж премигнал и лицето му се изкривило като в плач, разтворил широко очи. Бил в някаква гора и стискал с две ръце пълна с вода купа, в краката му коритцето на извор отразявало дънери и зеленина и той знаел, че там отвъд, зад гъсталака на папратите, била колибата на йогата, който го чакал и го пратил за вода, той, дето се смял така странно, когато го помолил да му разкрие нещо за Майя. Даса не загубил нито битка, нито син, не бил ни княз, ни баща, но йогата изпълнил неговото желание и го поучил какво е Майя: палат и градини, книги и отглеждане на птици, княжески грижи и бащина любов, война и ревност, любов към Правати и бурно недоверие към нея; всичко това било Нищо, не Нищо, то било Майя! Даса стоял разтърсен, по бузите му се стичали сълзи, в ръцете му треперел и се олюлявал съдът, който току-що напълнил за отшелника, водата се разплисквала и стичала по краката му. Струвало му се, че са му отрязали крак или ръка или са отделили нещо от главата му, такава празнота усещал, мигом преживените дълги години, пазените съкровища, вкусените радости, изстраданите мъки, претърпеният страх, отчаянието, познато чак до близостта със смъртта, се стопили, изчезнали, превърнали се в нищо и въпреки това не съществували! Защото споменът бил жив, виденията останали в него, още виждал как седи Правати, извисена и вцепенена, с изведнъж посивели коси, на скута й лежал синът им, сякаш тя самата го била задушила, лежал като жертва, ръцете и краката му отпуснати висели от коленете й. О, колко бързо, колко бързо и страховито, колко ужасно и колко безкрайно дълбоко той бил поучен за Майя! Всичко му било изтръгнато, много години, пълни с преживявания, се свили до мигове, той сънувал всичко, което все още изглеждало мъчителна действителност, навярно така било и с всичко друго, случило се по-рано, с историите за княжеския син Даса, за неговия живот като пастир, за женитбата му, за мъстта, въздадена на Нала, за закрилата, потърсена при отшелника; това били картини, на които човек можел да се удивлява като в палат на стена, покрита с дърворезба, където сред клони и листа могат да се видят цветя, звезди, птици, маймуни и богове. И не било ли това, което той току-що преживял и още стояло пред очите му, това пробуждане от владетелството, войната, затвора, това навеждане над извора и този съд с вода, която току-що разплискал малко, заедно с всичките му мисли, които ги съпровождали, не било ли всичко това в края на краищата от същата материя, от която са и сънят, прелъстяването, Майя? И онова, което някога, в бъдното, имал още да преживее, да види с очи и докосне с ръка чак до своята бъдеща смърт, било ли то от друга материя, от друг вид? Игра и блян било то, пяна и сън, това значело Майя. Целият красив и ужасен, очароващ и отчайващ, картинен хоровод на живота с неговите палещи наслади и палещи болки.

Даса продължавал да стои като оглушал и вдървен. Отново в ръцете му се олюлявал съдът, водата се разливала, плискала се хладна по пръстите на краката му и се стичала. Какво трябвало да направи? Отново да напълни купата, да я занесе на йогата, да чуе как той ще му се изсмее за всичко, което е изстрадал насън? Това не го привличало. Той пуснал съда на земята, излял го и го захвърлил в тресавището. Седнал на тревата и сериозно се замислил. Имал достатъчно и предостатъчно от тези съновидения, от тази демонична плетеница от преживявания, радости и страдания, която притискала сърцето и смразявала кръвта на човека, после в миг излизало, че това било Майя и човек оставал като безумец; вече се наситил на всичко, вече не жадувал ни за жена и дете, ни за трон, ни за победа, ни за отмъщение, не и за щастие и мъдрост, не за власт и добродетел. Не жадувал за нищо друго освен за спокойствие, за нищо освен за края, не желаел нищо друго, само да спре това вечно въртящо се колело, тази безкрайна поредица бт картини и да я заличи. Желаел сам да се пренесе във вечен покой и се изтрие от земята, така както желаел това някога, когато в онази последна битка се хвърлил към врага, удрял и го удряли, получавал и нанасял рани, докато рухне. А после какво? После наставало затишието на едно безчувствие или на една дрямка, или на една смърт. И веднага след това той отново бил буден и трябвало да отвори сърцето си за потока на живота, отново да отвори очи за страшния, красив, ужасяващ прилив на картини, за този безкраен, неизбежен поток до следващото безсилие, до следващата смърт. Това било навярно едно затишие, един отдих, малък, незначителен отдих, поемане на дъх, но после продължавало отново и човек ставал една от хилядите фигури в дивия, упойващ и отчайващ танц на живота. Ах, нямало заличаване, нямало край!

Но неспокойствието отново го изправило на крака. Щом в този проклет хоровод нямало отдих, щом неговото единствено копнежно желание оставало несбъднато, тогава той можел да напълни съда с вода отново и да го занесе на стария мъж, който му заповядал, макар че всъщност нищо не му бил заповядал. Това било една услуга, поискана от него, една заръка, която можел да приеме и изпълни, това било по-добро, отколкото да седи и да си мисли как да се самоубие. Разбира се, да се подчиняваш и да служиш, е далеч по-лесно и по-добре, далеч по-невинно и по-благотворно, отколкото да властваш и да носиш отговорност. Дотолкова той знаел. И тъй, добре, Даса, вземи съда, напълни го хубаво с вода и го занеси там на своя господар!

Когато той стигнал до колибата, старият го посрещнал със странен поглед. Един леко състрадателен, полувъпросителен, полуприсмехулен поглед на разбиране, поглед, с който примерно едно по-голямо момче гледа на по-малкото, което вижда да се връща от някое леко засрамващо, но и внушаващо уважение изпитание на смелост. Този пастирски принц, този дотичал тук беден момък просто се връщал от извора, донесъл вода и не отсъствал повече от четвърт час; но той все пак се връщал от един затвор, загубил жена, син и княжество, завършил един човешки живот и хвърлил поглед към кръжащото колело. Навярно този млад човек няколко пъти и по-рано бивал събуждан и вдъхвал с пълни гърди действителността, иначе не би дошъл тука и не би останал толкова дълго; сега обаче изглеждал истински пробуден и съзрял, за да поеме по дългия път. Щели да са му потребни няколко години, за да научи този млад човек на истинско самонаблюдение и дишане.

Само с този поглед, който съдържал следа от благоразположение и съучастие, загатвал възникналата между тях връзка, връзката между учител и ученик, само с този поглед йогата го приел за ученик. Този поглед прогонил безплодните мисли от главата на ученика и го довел до благонравие и повинност.

Няма какво повече да се разказва за живота на Даса, останалото протекло отвъд образите и историите. Той повече не напуснал гората.

Вера Ганчева

Носталгия по рая

За творчеството на Херман Хесе

На това пътуване той се отправил неохотно. Отдавна бил приел поканата да изнесе сказки в няколко южногермански града, но отдалечеността на датите им го успокоявала с възможността за отменяване в предпоследния момент. Все пак обаче не телеграфирал благовидно извинение, както възнамерявал, и въпреки досадата, която будели у него планираните маршрути (споделял убеждението на древните, че най-далеч стига онзи, който не знае къде отива), въпреки болките в очите и ставите въпреки угнетеността, прерастваща на моменти в ипохондрия, Херман Хесе напуснал утробния уют на „Каза Камуци“ (отшелническата му обител в Монтаньола, край Лугано) и поел за Локарно, а оттам — през Цюрих и Швабия, към Нюрнберг. За по-нататък не можело да става и дума: макар че есента на 1925 година едва започвала, той вече чувствал как го пронизва студената й влага, пък и в неговата „психогеография“, ограничавана от уединението и болнавостта, местонахождението на Лайпциг и Берлин почти съвпадало с това на Шпицберген и Северния полюс. Но нито страхът от простуда, от резки отклонения в навиците, от прекомерна загуба на време, нито предусещаната умора от напрежението при общуване с цели аудитории били определящите причини за неговата колебливост относно това пътуване, чиито етапи се очертавали всъщност приятни (престой в дома на близките му Алис и Фриц Лойтхолд в Цюрих, който се славел със сбирка от шедьоври на азиатското изкуство; прожекции на някогашни образи и сънища върху зеления екран на Шварцвалд, който от сенки и фрагменти можел да ги направи личности и саги; тихи залези в Блаубойрен — под сводовете на старото манастирско училище, досущ напомнящо за онова в Маулброн, бягството откъдето било и първият сериозен спомен за неприспособимостта на бъдещия писател към бюргерските норми, или край разлива на река Некар, при Лау, прекрасната нимфа, възпята от Мьорике; часове на размисъл и съзерцание из тихите улички на Улм, Аугсбург, Нюрнберг, сякаш приспани от вечността, задушевни разговори в Мюнхен — с Томас Ман, с поета Йоахим Рингелнац; срещи с почитатели…): Хесе добре разбирал, че му предстои равносметка и интуитивното съмнение в нейния оптимизъм го възпирало да напусне „Каза Камуци“. Пътят за Нюрнберг минавал през територията на неговата младост и той се опасявал, че ще види като почерняло стърнище онова, което носел в себе си като градина, още повече, че знаел горчивия вкус на не едно подобно разочарование — внезапно и брутално, тъй както камък, запратен в езеро, взривява отражението на храма в него и помътняло, то възвръща целостта и блясъка си постепенно, но само докато не бъде улучено повторно. Чувствителността му превръщала тези разочарования в истински крушения, от които се съвземал все по-бавно: микроклиматът, емоционален и интелектуален, с който бил обгръщан в дома на родителите си, го направил свръхуязвим за ниските температури на реалността извън стените му. Впоследствие, чрез доброволно отдръпване встрани, той успявал да прикрива от другите раната, отворена от смъртта на детството и която се заклел да не налага с никакви мехлеми на самовнушения и стереотипи, но макар въздухът да й действал благотворно, тя често напомняла за себе си с болка, която тъкмо преди въпросното пътуване до Нюрнберг се усилила до нетърпимост. Хесе изживявал криза и заглавието на стихосбирката, издадена почти непосредствено след книгата, в която го описал, говори, че то не спомогнало за нейното преодоляване[42]. Дори напротив, задълбочило я с уликите за неотвратимостта към онази промяна, която той, в противовес на мнозина, отъждествявал не с развитие, а с упадък. „Новото иде — казва Макс Демиан на своя приятел Синклер — и за хората, вкопчени в старото, то ще бъде ужасно. Какво ще направиш?“

В предговора си към едно от американските издания на „Демиан“[43] Томас Ман дава отговора, който авторът на романа е премълчал — като естествено подразбиращ се или като печално безпредметен: „Трябва да подкрепяме новото, но без да жертваме старото.“ Или, с други думи, при прехода от епоха в епоха да се постига плавност, която би осуетила срива или катаклизма, а сцеплението на историческите времена да се осъществява с отговорност и с върховно внимание, насочено към точката на тяхното пресичане, където почвата на настоящето е най-възприемчива за посева на миналото и най-щедра за реколтата на бъдещето, но Херман Хесе като че не бил съвсем уверен в готовността на хората да спазват тези условия и да осигурят пространство, достатъчно широко за безконфликтен досег на старото с новото, на предпоставката с резултата, на посоката с целта, на края с началото… „Въпреки че притежаваме способността да се разбираме едни други, всеки от нас поотделно може да обясни само себе си“, пише той в „Демиан“, чиято въздейственост Томас Ман не случайно бе сравнил с тази на „Вертер“ и от далечното си убежище в Пасифик Палисейдс край Лос Анджелис долавял безпогрешно тъгата и тревогата, които не давали покой на Хесе и го тласкали към почти пълна изолация. Тя впрочем го щадяла от наложителността да превъзмогва нови и нови граници (териториални, психически, физиологични) и макар че не се двоумял да мине отвъд, когато достойнството и творческата му чест го изисквали, самото понятие „предел“ извиквало у него отрицателни метафорични представи. Пътуването до Нюрнберг означавало по същество прекрачването на още една граница, която Хесе отначало смятал за твърде голямо изпитание, но после все пак се отправил към чертата й, може би с надеждата, че тя ще се окаже бразда, не ров. Равносметката, която му предстояла, се свеждала обаче не до заключения, обобщаващи размислите по пътя, а до самия характер на впечатленията, по-точно до тяхното емоционално качество и той се съмнявал, че то ще е особено високо. Победата в двубоя с обкръжението и със собствения „аз“ осигурила автентичност на неговата личност, но била извоювана с цената на лишения (за други — лукс), които понякога я омаловажавали, а Хесе предусещал и угнетителния ефект от разрива между света, култивиран дълго и грижовно в паметта му, и онзи, който отдавна го е сринал в купчина камъни с полуизтрити руни, от нагледността на тази разруха и от двойната самота, която го очаквала. Декорът за патетичен и странен спектакъл, в какъвто луната преобразявала къщите с островърхи покриви на Тутлинген, отприщил у него внезапни асоциации, припомняйки му откъс от ода на Хьолдерлин, която рецитирал като момче, и първите тръпки на предчувствието, че също ще твори, разтърсили го тогава. В живота на Хесе впрочем литературата и действителността винаги са били сплетени във възел, който той не само не посягал да разсече, а, напротив, пазел като амулет, като магическо средство за защита срещу силите, превръщащи ги в противоположни полюси. Нощта в Тутлинген обаче отзвучала като брилянтен акорд от ноктюрно, задавен от зашеметяващия звуков хаос на клаксони, сирени, врява, и сантименталната приповдигнатост, която писателят разтълкувал като добра поличба, отстъпила на раздразнение, потиснатост и невроза. Модерната цивилизация му преградила пътя още в Блаубойрен и на всяка по-нататъшна крачка (сякаш като санкция за неговото нежелание да я приеме) му демонстрирала, ехидно и самонадеяно безтактно, че той принадлежи към свят, обречен на изчезване. Изворът на наядата Лау бил скован в цимент, излетът до стария манастир донесъл повече умора, отколкото удоволствие, предвкусваната „среща“ с Е. Т. А. Хофман в Нюрнберг не се състояла и Хесе сякаш едва сега проумял, че и авторът на „Котарака Мур“, и Мьорике, и Жан Паул, и Новалис са не само мъртви, но и невъзкресими сред бетона, в който не могат да виреят сините цветя на тяхната поетика. „Видях всичко обгърнато в пушеците, изригвани от тези ужасни машини; всичко минирано, всичко вибриращо от живот, който бих определил единствено като адски и нечовешки, всичко готово да умре, да стане пепел, устремено към упадък и опустошение“, отбелязва той с носталгия по Монтаньола и явно не без умисъл завършва пътеписа си с разказ за представление на известния мюнхенски комик Карл Валентин, осмял придобивките на новото време. „Вместо пари за тези беседи, вместо слава и ласкателства, дайте ми шепа чист въздух за дишане“, възкликва Хесе, който всъщност реставрира една от любимите теми на романтизма, третирайки я обаче в темпата на фуга и с порядъчна доза хумор, който определя като „кристал, образуван от дълбока и нестихваща мъка“. (По-късно, в „Степният вълк“, той ще посочи хумора като решаващо условие за спасение на ума и душата.) Между другото, в „Пътуване до Нюрнберг“ е употребено и все още чуждото за тогава понятие аутсайдер (вече споменато впрочем две години по-рано в „Курортистът“), с което социолозите, психолозите и културолозите ще боравят подир време като с терминологичен шперц, но интересът ни към книгата се дължи преди всичко на мястото, което тя заема в житейската и творческата биография на автора, бележейки в известен смисъл нейната среда и позволявайки да се огледат отделните й моменти в особен ракурс, като етапи от маршрут, по-дълъг и тежък от този до Нюрнберг. Подобно обстоятелство обаче едва ли намалява значението на неговите съждения за ролята на литературата в „епохата на вестникарските притурки“, за самонаблюдението като sine qua non на индивидуалното развитие, за детството като прехласващ пейзаж или огледало, което единствено би дало на Нарцис шанса да се спаси, а естествено възникващата аналогия със „Сантиментално пътешествие“ на Лорънс Стърн подсилва ефекта на пътеписа с допълнителни съпоставки.

Хълмовете, казва Тенисън, са сенки. И сигурно малцина биха разбрали една такава формула на преходността по-добре от Аугуст Стриндберг, да речем, както и от Херман Хесе, който подобно на „самотника от Синята кула“[44] се мятал между трудно съвместимите крайности на мига и вечността, на съдбата и амбицията, на изолацията и ангажираността, на жаждата за покой и порива за бунтовна действеност: онези изследователи, които говорят за ясно отекващи стриндбергиански нотки в повестта „Курортистът“ (1925) и в романа „Степният вълк“ (1927), създадени съответно преди и след „Пътуване до Нюрнберг“ (1927), наистина имат основания за това — двете произведения будят съвсем преки асоциации, идейни и художествени, с „Инферно“[45], прочутия психолитературен „казус“, свидетелстващ за избавителната мощ на творчеството: каторга, но и катарзис. И ако настроението, послужило като мотив за написването на „Курортистът“, можем да сравним с рамка, по-подходяща за фотопортрет на героя, отколкото за цялостна картина на екзистенциалната му драма, ако неговите размисли все още не достигат ясновидските проникновения на Йозеф Кнехт, макар да са интелектуално по-задълбочени от интуитивните озарения на Сидхарта или от дедукциите на Емил Синклер, философският обхват и сложността на „Степният вълк“ показват, че откъсването от Монтаньола и този път не е било напразно, че то е осигурило и дистанцията, открояваща проблемите, опитността, явленията не само откъм тяхната фасадна страна, и нова граница, която Хесе престъпил по необходимост, оставяйки зад себе си студената пепел на едно семейно огнище и трофеите, спечелени в поредната битка със своя собствен „аз“, но бъдещето вече не му вдъхвало ужас с неизвестността си, той знаел, че го очаква дълголетие — биологично и литературно. Пътуването, предприето (панически, хладнокръвно или след двоумение) в период на лични терзания, психолозите обикновено определят като „бягство“ и случаят с Хесе като че илюстрира тъкмо това инстинктивно устремяване към по-заветен бряг, присъщо на средната възраст (петдесетгодишнината му „чукала на вратата“), но той и преди вдигал котва не за да се отдалечи на десетки емоционални мили от своите дилеми, а за да се озове на онова морално разстояние между него и другите, чието преодоляване видоизменя кризата в изход. Ето защо понятието завръщане характеризира поведението на Хесе като човек и творец много по-точно от бягство, дори тогава, когато той минава през граница, изключваща връщането назад: в 1922 година писателят напуснал окончателно Германия, от която впрочем отдавна бил емигрирал духовно, потресен от ирационализма на нейните буржоазни политици и от заблудите на толкова свои сънародници, слепи за поличбите, вещаещи световна катастрофа — по-страшна, по-гибелна от предишната.

Личности със свръхчувствителност като неговата, с подобна нагласа, войнствена спрямо примирението и компромиса, с меланхолията, съзерцателността и физическата крехкост и родените в „дома на Луната“, сякаш по правило имат сложни, нелеки и нерядко дори трагични съдби, но ето че и тази норма (колкото и условна да е) не важи за Херман Хесе, доживял патриаршеска възраст (1877 — 1962), създал значимо и обемисто литературно дело (романи и повести; разкази, новели и пътеписи; стихове, събрани в книги с общо над 600 страници; 3000 рецензии, предговори, есета и статии: не по-малко от 30 000 писма, много изявления, бележки и коментари по конкретно политически поводи, издадени в два тома), тачен като наставник, като учител-гуру на няколко поколения до ден-днешен и като „рицар на духа“ от най-светли умове на три епохи, известен от Токио до Лондон, от Москва до Каракас и Сидней, от Рим до Сан Франциско, лауреат на Нобелова награда, неуморим homo viator, чийто път, дълъг, криволичещ, хлъзгав, неведнъж е извеждал до голготи, макар и без разпятия. Неговото странстване започнало всъщност от най-ранно детство, когато с кораба на фантазията кръстосвал сапфирени морета и екзотични брегове — домът на родителите му в Калв бил пълен с изящни и редки предмети, донесени от далечни краища на света: абаносови статуетки, изделия от слонова кост, нефрит, оникс, съдове от метал, порцелан, глина или кокосови черупки, култови фигурки, скарабеи и талисмани, тъкани, по-ефирни от бриз, цели нанизи корали, ахати, бисер, ракли от сандалово дърво и махагон, свитъци палмови листа, „лъхащи на океан, на подправки и на незнайни земи — всички те са минавали през кафяви и жълти ръце, квасени са от струите на тропически дъждове или от водите на Ганг, сушило ги е слънцето на екватора, пазили са им сянка гигантски прадървета“, а в кабинета на дядо му, индолога, издателя и лексикографа Херман Гундерт, свещените книги на древни цивилизации и народи съжителствали в хармония с произведенията на Шекспир и Сервантес, Гримелсхаузен, Гьоте и Новалис, Суифт, Фийлдинг и Стърн, Ибсен, Зола, Короленко… Такава обстановка, приветлива за сетивата и душевността, преливаща във всевъзможните отсенки на географски атлас и предизвикателно различна от бидермайеровата килийност на градеца край река Манголд, формирала у бъдещия писател интереси, възгледи и вкусове, чието отстояване било равносилно на непрестанен и неизгладим конфликт с реалността, тъй отдалечена от интимната среда, в която израсъл, както Хималаите от Шварцвалд или Сиам от Бавария. Той приел този жребий като достоен и окрилящ за романтика, за какъвто се смятал винаги, но в смисъла не на привърженик на дадено направление, ограничено в рамките на своето време, а на визионер, минал школата на „Бхагавад-Гита“, „Дао дъ Дзън“ и „Хайнрих фон Офтердинген“, на личност, съхранила неприкосновеността си, на човек с трансцендентно съзнание, пробуден и свободен, посветил живота си да буди и освобождава другите, на творец с особена художествена оптика, през която въображаемото изглежда по-истинско от делничното, на гражданин на всемира, на възрастен, който не е затръшнал вратата към детството си. Характерно впрочем е неговото увлечение по музиката и ако е вярно, че словесността се намира някъде между мълчанието на боговете и немотата на животните, нейното изкуство ще търсим тогава в оня фокус, бляскав като отворено трето око, в който Хесе, с привилегията на избраник, наблюдавал как се пресичат епохи, култури, съдби. Един етюд на Шопен, чийто портрет той държал в младежката си квартира в Тюбинген, една пасакалия на Букстехуде, изсвирена на орган в тъмна и пуста църква, едно ритардандо на Хендел са достатъчни, за да слепят частиците на неговото его, пръснати при силна емоционална експлозия, да вдигнат мъглите, забулили подстъпа към via illuminativa, да го уверят, че „тат твам ази“[46] не е укор, а насърчение и да извикат на устните му усмивката, „подобна на тази на здраво дете“, с която „достигналият просветление“ впечатлява Сидхарта. Както посочва Алан Уотс, името Буда било производно от budh („зная“) и притежавало значението на един вид титла за онзи (т.е. за Гаутама), който е овладял целокупното Познание, но горното сравнение отвежда мисълта по-скоро към непосредствеността, чистосърдечието и доверчивостта, без които действителността нито за миг не би се превърнала в приказка. И тъкмо поради необходимостта от запазването им писателят Хесе не позволявал на малкия Херман да напусне кабинета на дядо си, макар че съкровището и на неговото детство се изронило от ръцете му в кладенеца, за който споменава в „Херман Лаушер“. А и не само там впрочем: кладенецът е една от неговите предпочитани метафори, несъмнено поради сложността на представата, която внушава — на живителен източник и на бездна, на спасение и опасност, на тунел, прокопан към самите недра на земята, разбирай на битието. Към прозрението, че причинността, времето и безкраят са неделими, че са единно цяло, частица от което е и отъждественият с него аз на всеки човек. Това според Хесе е основният принцип, живецът на магическото мислене, свойствено на децата и поетите, благословени със способността за превъплъщения, за чудодейни промени на онова, което ги заобикаля. Хората, чиято индивидуалност е загубила своята еластичност и чувствителност на мембрана, трябва непременно да си възвърнат тези нейни качества, за да й придадат и широтата, наложителна както за „обгръщането на вселената“, така и за „измерението в повече“, които обикновено носят не толкова радост, колкото страдание, но пък обезпечават достъп до най-съкровени тайнства. Анализирай се, устреми се към съвършенство, настани се в собственото си русло като в удобно и проветрено жилище, отхвърли зависимостта от материалното, от халюцинациите на честолюбието, от страха пред смъртта и може би ще се убедиш, че пламъкът, който търсиш, е пламъкът ни фенера, който носиш. Хесе неведнъж изтъква колко е важно за човека да прониква в своята същност, да й прави разбор и да я вписва в общия контекст със замаха на творец и търпението на калиграф. Той признава, че опитите за постигане на каквото и да било, дори относително, съзвучие между личност и реалност са трудни, понякога и непосилни, но подчертава, че именно то е най-скъпа награда за онези, чието его е издържало „гетсиманското“ изпитание, закалило го до степента на неповторимост. Самият Хесе заплаща всеки сантиметър нагоре по спиралата и навътре в себе си с цена, направо недостъпна за мнозина, но за която получава и подобаващо обезщетение: неговите кризи, нерядко драматични и преломни, далеч невинаги изискват „лечение в стационар“ или продължително възстановяване, а биват най-често отреагирани чрез нови, и то етапни произведения — със себеотрицанието си да въздейства посредством личен пример, той заслужил дара да сублимира изразходената нервна енергия в приток на творческа и да видоизменя изтощението в продуктивност, потиснатостта в размисъл, напрежението в интуиция, лутането в насока, отстъплението в офанзива, хаоса в някакъв порядък. В Кабалата впрочем хаосът — tohu bohu е латентна изява на порядъка (например яйцето е „хаосът“ на птицата): състояние, близко до абсурда, но не по-противоречиво от връзката между ежедневието и мирозданието, които книги от рода на „Сидхарта“, „Степният вълк“ или „Игра на стъклени перли“ сближават рисковано от гледна точка на тривиалната логика.

Необичайното съчетаване на източни мотиви и символика със западни структури, ситуации и персонаж, толкова типично за Хесе, също носи характера на предизвикателство, и то спрямо онези, които не разбират смисъла му и не го тълкуват като израз на философските възрения на писател, който не пести усилия и средства да поучи своите читатели как да отстояват своята автентичност, превръщайки я в активност, как да бъдат индивидуалности, но не и индивидуалисти, как да се предпазват, доколкото е във властта им, от злокачествени кармични образования, сякаш неизбежни при общуването с други, как да накарат „ей онази там лотосова пъпка да разцъфне“ (според прочутата формула на Шри Рамакришна) и макар че позата на гуру е за него неестествена, „отшелникът от Монтаньола“ добре съзнава ролята на литературата и възможностите й на планетарен ашрам. Тъй че предпочитанието, което той отдава на т.нар. Bildungsroman, използвайки неговата форма като корпус, който обвива в разноцветни коприни, преди да му вдъхне живот, едва ли е случайно — „възпитателният роман“[47], за чийто образец и връх се счита Гьотевият „Вилхелм Майстер“, има за задача да разкрие една постепенна и неотменима еволюция на герой, осъществявана в резултат от експериментите с психиката му в голямата Лаборатория, където търсят камъка на битието. Масивната идейна рамка на „билдунгсромана“, лишена от ненужни орнаменти, по-късно се оказва твърде подходяща и за платната на романтиците, издържани било в меланхоличната гама на Бьоклин, било в ярките тонове на алегоричната пикареска, а Хесе на свой ред я прикрепя към картини с пастелно-лиричен колорит, съобразени с интимното пространство на дома, и с олтарно, не декоративно предназначение. На 40-годишна възраст той впрочем открива в живописта способ за „саморъчна“ психотерапия, за дистанциране от проблемите на действителността чрез нейни метаморфози и анаморфози: заниманията с това изкуство обновяват пластически стила му, но нагледността никога не го е блазнела като ефект и моралната поука в произведенията му е обикновено забулена, не тъй лесно доловима, подобно на отблясъка на октомврийско слънце, да речем, върху тъмнеещото сребро на съд с плодове от класически натюрморт. А и самият той избягва да подпечатва страниците в своите книги с екслибриса на авторството и се държи все настрана от „рампата“ — зад кулисите, откъдето необезпокояван наблюдава и хода на магическия спектакъл, който е поставил с малко актьори, няколко маски, много огледала, и начина, по който реагира публиката. Томас Ман отбелязва, че Хесе умишлено се отдръпва извън своите произведения, заемайки позицията на свидетел, редактор, коментатор на намерен текст, съставител, хроникьор или разказвач, проследил събитията косвено, „по съребрена линия“ (романът „Демиан“ излиза даже под псевдоним, а и в „Играта на стъклени перли“ ни въвежда уговорката, че авторът е всъщност издател) — „маскарад“, чрез който писателят се самоиронизира като „висшестояща инстанция“ и се изправя пред читателя като съвсем равен нему, предразполага го с косвеното уверение, че творчеството не е мистерия, че интелектуализмът може да бъде и забава, не съзаклятничество на посветени, клопка или тест.

Успехът е сянка, би рекъл Хесе, парафразирайки Тенисън, може би защото той винаги го е постигал без усилие, сякаш на шега, въпреки изолираността и аскетизма, които непрекъснато му е противопоставял и които някои тълкували като егоцентризъм и чудачество. Дали обаче реалността край нас не е онази, която носим в себе си, и следователно е нереална, субективна? Така и постиженията или известността ще са по-скоро отражения на собствени представи, отколкото обективни дадености. И именно това отъждествяване на вътрешния свят с външния е тъй опасно, предупреждава Писториус в „Демиан“, понеже е заблуда, не хармония, и уж ощастливява хората, а просто ги лишава от способността да доловят, че са нещастни. „Мнозина имат по-лек път, нашият е труден. Да вървим!“, завършва той, но в същност Хесе, според когото едно от главните значения на „път“ е „мисия“. Както впрочем и едно от значенията на дао е „път“, а К. Г. Юнг интерпретира това понятие, ключово за философията на Изтока, и като принцип на синхронността, и като „личност“ в смисъл, съвпадащ с влагания от Хесе — на цяло, което пулсира с равномерна ритмичност само ако е съхранило неделимостта си… Древнокитайският даоизъм е впрочем едно от определящите „ориенталистични“ увлечения на Хесе и най-острите упреци, отправяни срещу него, визирали постоянството, с което той се придържал към максимата, че „мекото е по-силно от твърдото, водата — от скалата, обичта — от омразата“, схващана от критиците му като девиз на пасивността, като свидетелство едва ли не за равнодушие към съдбата на Германия, а и на човечеството, като признак за „астигматизъм“ и „пациентомания“, но Хесе я цитира като едно от важните условия за гъвкавост на психиката и за контрол над инстинктите, без който еволюцията на съзнанието не е мислима, пък и светът достатъчно е патил от изблици на варварска разюзданост, за да не се опита да ги обуздае в името на бъдещето си, да надене усмирителна риза на полуделия Шива, който го тъпче и руши в транса на своя танц на унищожението. Ако обаче у Хесе наистина можем да открием черти, родеещи го с Ханс Касторп, домът му в Монтаньола надали има нещо общо с ватирания херметизъм на санаториума във „Вълшебната планина“ и назовавайки го „убежище“, той е нямал предвид „обител“ или „пещера“, а заслон от стихиите, срещу чиято гибелна неистовост предупреждавал, хижа по пътя, от който не се отклонявал, но, напротив, следвал го право към „окото на бурята“, съпроводен от Вишну, който пресъздава живота, покосен от нея. Иносказателността, косвеността на внушенията, пластовете подтекст, философската „екзотика“, призивите за самоусъвършенстване чрез интроспекция отреждали на произведенията му по-особено място и в немската, и в европейската литература, което тласкало някои техни тълкуватели към повърхностния извод за творческа откъснатост и солипсизъм, но широката им популярност сред читатели и от разни страни, и от разни поколения е убедителен аргумент в защита на Херман Хесе от обвиненията в отвлеченост и ескейпизъм. Епистоларното му наследство, както и вече споменатият двутомник с изказвания и коментари на политически теми (представени с встъпление от Голо Ман), а и безчет мнения, характеристики, констатации, съдържащи се в негови статии, есета и беседи, потвърждават ангажираността на писателя с драматичните проблеми на съвременността му и неговия стремеж да ги третира идейно-исторически, да придаде на актуалността по-дълбока перспектива, и то най-често с помощта на дистанцията, осигурявана от параболата. Вярно е, че прагът на „убежището“ му в швейцарските Алпи бил препречен за неканени посетители с дълго увещание, заимствано от Мен Дзъ, да се откажат от намеренията да го прекрачат, но също тъй вярно е, че вратите на дома му били широко отворени за прокудените от фашизма, за онези, които подобно нему минавали границите на Германия, за да не загубят привилегията на победно завръщане през тях. А вероятно тъкмо неговата безкомпромисност, нежеланието да изостави позициите си дори на йота, недостъпността му за съблазните на конюнктурни почести и оранжерийни лаври са в дъното на този мит за постника, строителя на кули от слонова кост и въздушни замъци, особняка-будист, елитариста, разпространяван всъщност от средите, които атакувал. И макар сам да признава, че политическото му активизиране има сравнително късна дата — Първата световна война[48], той още в най-ранните си произведения изразява протест срещу манипулациите на обществото с хората, превръщани в пионки върху необятна шахматна дъска, черните квадрати по която се редуват с пропасти… Така в повестта „Петер Каменцинд“ (1904) например, която бележи и пробива на младия автор — вдъхновена прослава на природата, възторжена вариация на русоизма и на Химна на слънцето на Франциск Асизки, — основна тема е подтемата за опасността, надвиснала над обезкоренения, душевно опустошен и дезориентиран човек, който трябва да се върне в зеления скут на прамайката, преди чукът на модерното време да е разтрошил кристала, едва-що наедрял в сърцето му. Но ако сюжетът тук следва ясните и чисти линии на източна гравюра, а имената на Франциск Асизки или Новалис, на Готхелф или Келер се произнасят като заклинания срещу злите духове на настъпващата цивилизация, ако стремежът към красота е представен като сам по себе си красив и негодуванието на Петер от действителността избухва като някоя от многоцветните експлозии на „психеделията“ на поп-културата, „Под колелото“ (1905), второто по-значително произведение на Хесе, което впрочем можем да наречем роман, задълбочава третирането на конфликта и от алеите на опоетизираната екология го пренася из студените коридори и класни стаи на Училището, в което обществото дресира своите питомци. Явно не е случаен фактът, че „Учителят Унрат“ на Хайнрих Ман, „Приятелят Хайн“ на Емил Щраус, „Мао“ на Фридрих Хух, „Лутанията на възпитаника Тьорлес“ на Роберт Музил или „Якоб фон Гунтен“ на Роберт Валзер излизат почти едновременно и върху съвместно обрисуваната мрачна картина на образованието като средство за инквизиране на младите души, като синоним на развращаване, лицемерие, терор, съвсем релефно се открояват мазките, положени от автора на „Под колелото“, който обаче обръща проблема и откъм една твърде неочаквана негова страна, разкривайки до какъв трагичен разрив на младежите със света води целенасочената подмяна на реалността му (традиционен похват в учебните заведения, особено в елитните, откъдето Системата набира своите образцови служители) — копнели по него, те се оказват неприспособени и трудно приспособими към условията й.

Прочутото училище Тюбингер Щифт например обезщетявало своите възпитаници за нескончаемото зубрене на спрежения и падежи, за казармената дисциплина и гробовния хлад в спалните помещения с прелестта и уравновесеността на окръжаващата го природа, с магическата привлекателност на старините, с тишината и покоя, които грохотът на урбанизацията превръщал отпосле в мъчителен спомен. В такава невероятна атмосфера на спартанско коравосърдечие и патриархална идилия, характеризираща Вюртембургската педагогическа провинция, получили образование Кеплер, Хьолдерлин, Хегел, Мьорике, но надали някъде са регистрирани безименните жертви, за които този контраст се оказал съдбоносен. В „Под колелото“, с чието заглавие намеквал за средновековно изтезание, Хесе възпроизвежда всъщност своите непосредствени впечатления от подобна крепост — училището в Маулброн, откъдето избягал, предотвратявайки намеренията на родителите си да го върнат там с опит за самоубийство и нервна криза, граничеща с душевно разстройство. Той оцелял, за разлика от своя млад герой, когото колелото смазва, и подир години анализирал бунта си не като пубертетна драма, а като съвсем осъзната непримиримост с авторитарността, с покушенията срещу човешкото достойнство, с патернализма като ръководно начало на обществото, което се отнася с хората като с деца и за немирства ги изправя в ъгъла или ги шиба с пръчка. Животът впрочем не пощадил нито една от неговите илюзии: че духовната щедрост и широта на най-близките му в Калв ще го обгръща винаги с топлика си на парник; че действителността заслужава да й принесеш младостта си в дар; че любовта и бракът носят трайно щастие; че Изтокът на мъдростта и на изкуството да се съществува не е легенда… През януари 1951 г., в отговор на писмо на ученик, прочел „Под колелото“ и обзет от мисли за самоубийство, Херман Хесе посочва, че такива състояния му били добре познати от собствен опит и че ако той въпреки всичко ги превъзмогвал, отдавайки предпочитание на живота пред смъртта, това се дължало „вероятно на радостите и любопитството, които произтичат от творчеството“. Житейските му кризи наистина се превръщали в етапи на развитие, и то с последователност, която изглежда почти закономерност, но докато и в „Под колелото“, подобно на „Петер Каменцинд“, неговият стремеж да внуши представа за „срива, съпътстващ онези години на съзряване, та да отърся паметта си от тях“, е намерил подобаващ художествен израз, „Кнулп“, „Росхалдс“ и поезията, която създава в периода — пролог към зрелостта, не упражняват жадувания ефект на разтоварване на съзнанието му, обременено с разочарования, тревоги, стрес. „Птицата се излюпва от яйцето, чупейки го. Яйцето е светът. И всеки, който иска да се роди, трябва да разруши един свят“, пише той в „Демиан“, произведението, което ще му възвърне равновесието, нарушено от крамолата на интелекта с чувствата и от хаоса в следвоенна Европа. Хесе впрочем отдавна изпитвал остра необходимост да пробие черупката на миналото, за да се озове в друг, нов свят, чиито граници се мият от океаните на въображението и поезията. Пътешествието до Индия през 1911 година не дало обаче очаквания тласък, а напротив, констатацията, че действителността там няма нищо общо с принципите на ведическата космология и етика, задълбочило поредната му криза, предизвиквайки и усещане за нейната непреодолимост. Повратният момент настъпил по-скоро изненадващо, отколкото случайно: Хесе се подложил на лечение с психоанализа в една люцернска клиника и за около 60 сеанса някой си д-р Ланг успял не само да осуети застрашителното прогресиране на неговата невроза и да „реставрира“ напуканата му душевност, но и да го въведе в основите на учението на Юнг, чийто адепт и убеден последовател бил. Тезата за четирите първостепенни способности или функции (интелект, интуиция, чувство, усет) и за потребността от хармонизирането им в биопсихическа мелодика съвпадала и с неговите опити да свързва ползотворно разума с подсъзнателното, в чиито лабиринти обаче той тепърва надниквал, въпреки че имал понятие за теориите на Фройд или Щекел. Всъщност лабиринти едва ли е особено точно определение на структурите, които Юнг онагледява чрез известната схема на индивидуацията, т.е. на процеса, чрез който психиката се приспособява към своята пълна освободеност и свидетелстващ за истинска духовна еманципация (като нейно следствие, не причина). В центъра на тази схема е магическият кръг мандала, в който се намират корените на личността, „златното цвете“ — четирилистно, за да подскаже устремеността й във всяка от споменатите посоки (на интелекта, интуицията, чувството, усета), символът на подсъзнателното и надсъзнателното, открехващ „дверите на вселената“ за онзи, който го разбира, свидетелството, че е настъпила промяната, при която_ азът_ измества егото. Мандала е сърцевината; целостта, покълналото семе на неизбежното, невидимото видимо, изпълненото обещание, потенциалът, „земята и човекът, атом от човешкия организъм и галактика, от която Земята е атом“… На санскритски мандала ще рече буквално център или кръг, който при изобразяването й нерядко е вписан в квадрат (космическо-земно; обективно-субективно; мъжко-женско; ян-ин), множеството други кръгове, в които е вписан пък квадратът, демонстрират било фази на „посветеност“, било нива на съзнанието, а също и такива глъбинни пластове на душевността, през които човек може да филтрира личността си, било под ръководството на психоаналитик, било на свой собствен риск, подобно на Емил Синклер в „Демиан“ (1919) — роман, който Хесе издава под псевдоним, сякаш за да подчертае, че вече наистина няма нищо общо с миналото. Яйцето било счупено. Прераждането се състояло.

Когато сънуваме, че сънуваме, казва Новалис, това значи, че скоро ще се събудим… А Емил Синклер се бои именно от реалността, която би прекратила съня на живота му: разтроѐно, неговото его се огъва пред аза само когато обстоятелствата, по-често ирационални, отколкото обясними, го събират с Макс Демиан и неговата майка фрау Ева — триада, чиято неделимост е единствената предпоставка за съществуването й, но невъзможна по съдба. Зависимостта на Синклер от Демиан — едновременно имаго[49] на стремежите му и негов даймон[50] (анаграмата е очевидна) определя всъщност и пресъздаването му като индивидуалност, помиряването на матриархата на подсъзнанието с патриархата на съзнанието и сливането им в съвкупно оплождащо начало. Така въпросът, който Голдмунд отправя към Нарцис: „Ала как ще умреш един ден ти, ако нямаш майка?“[51], доказва, че и след повече от 10 години уроците на д-р Ланг не са забравени, макар „Демиан“ да си остава най-„юнгианското“ му произведение, упражнило, по думите на Томас Ман, „наелектризиращо въздействие върху германската младеж на времето“. Въпреки неоспоримата важност на проблема обаче, подчиненото положение на автора спрямо неговия идеен „архетип“ не му е позволило да го третира с онова съчетание на проникновеност и ирония, което характеризира „Степният вълк“ и „Играта на стъклени перли“ — другите две части на една условна трилогия или може би по-точно триптих, споен от темата за двуборството между духа и душата, разума и чувството, логиката и лириката, за „бащата“ и „майката“ като съюзници и опоненти.

„Глъбинната психология“ била привлекателна за Хесе несъмнено и с това, че К. Г. Юнг хвърля мост към митотворчеството на Изтока, от чиято философия, символика, образност е черпил много, и когато в „Демиан“ се изтъква, че животът на всеки човек е път към самия него, на Сидхарта, героя в едноименната повест-притча (1922), като че не остава нищо друго, освен да го поеме, да се отправи към себе си, да освободи личността си от ципите на първичното, инстинктното, привидното, отмахвайки ги подобно на ненужни змийски кожи (според съвета от „Упанишадите“), и да постигне нирвана, т.е. покритие на индивидуалното начало с космическото. Такава динамична (не пасивна) интроспекция обаче е винаги тъждествена на отказ от нещо или някого, от начин на живот, от благоденствие и придобивки, какъвто е и случаят със Сидхарта, син на брамин, пожертвал радостите на земното заради насладата да „спи върху вълната“ или, с други думи — да синхронизира до стотна от секундата своята същност с цялата система на природата, през чиито концентрични кръгове минава тъй, както камъкът минава през водата. Индусите, твърди Леополд фон Шрьодер, били романтиците на древния свят и не само вкусовете, формирани в родния дом в Калв, а и естествената склонност на Хесе, идеалиста, съзерцателя, лирика, го правели податлив за изяществото и метафоричните поуки на литературата им, които той внушава на читателя на „Сидхарта“ както посредством историята на младия брамин, достигнал просветление чрез себеотрицание, така и чрез стила на повестта, издържана в ритмизирана, цветиста и чувствена проза, която по изразителност и асоциативност съперничи и на поезията, и на живописта. „Сидхарта“ обаче съвсем не е някаква приказка, занимателна или етерична като целувка за лека нощ, а предупреждение за онези, които още не са разбрали, че една река може да ги научи на повече, отколкото хартиените рупори, конвулсиращите сенки и звуковата какофония на модерната цивилизация, обгръщаща хората не като парк, но като гробище, в което „Исус Христос и Сократ, Моцарт и Хайдн, Данте и Гьоте бяха вече потъмнели имена върху покриващите се с ръжда табели, заобиколени от смутени и престорено опечалени хора, които биха дали много, ако можеха още да вярват на тенекиените скрижали“[52]. Хигиенизирането на морала и нравите с добродетелите, считани за вечни, което Хесе препоръчва като крайно наложително, трябва да протича успоредно с постепенната, но неотклонна подготовка на личността за чудото, състоящо се в… нейното унищожаване. Деперсонализацията като синоним на върховно самоусъвършенствуване е основният елемент в решението, което Сидхарта намира за своите проблеми — почти непостижимо за Емил Синклер с неговата тройна идентичност, то би било спасително за Хари Халер, чиято изранена душа впрочем го долавя като необходимост, може би под известно влияние на Гьотевия възглед за безличното и свръхличното, за прекършване на стоманените лостове на волята и егоцентричния интелект с лъчистата енергия на „съчувствието, всеопрощението, готовността да служиш на хората, с тао“. Надали е случайно, че творци от ранга на Леонардо, Рембрант, Гьоте към края на живота си наистина са били „деперсонализирани“: „бранители на човешкото битие, бранители на природата, те обаче са до един отрицатели на самите себе си“… Хесе между другото е подчертавал неведнъж, че тъкмо Гьоте е писателят, който винаги го е импулсирал и провокирал — двойственост, особено доловима в „Степният вълк“, и според някои критици, ако „Играта на стъклени перли“ е неговият „Вилхелм Майстер“, то този роман пък ще е един вид „Западно-източен диван“ не толкова защото пародира определена художествена форма (тук — музикална), колкото поради странната смесица от мистицизъм и чувственост, „хермафродитността“ в смисъла и общата атмосфера, усложнените структури. Отхвърлянето на обременителната тежест на егото, „обезличаването“ като екстатично сливане с космическото начало предполага и освобождаване от времето, от подземието на крепостта на Хронос, станала аванпост в една епоха с претенциите на ера, и в полушеговитата реплика на Гьоте, когото размътеното от алкохола съзнание на Хари извиква насън като на спиритически сеанс („във вечността няма време, че вечността е миг“), се съдържа всъщност мъдростта, за която Сидхарта се пробужда чрез страдание, докато на Степния вълк тепърва предстои да вникне в нея, и то с помощта на хумора, понеже изпитанията не са способствали за неговото индивидуиране, а, напротив, раздвоили са шизоидно личността му: на Хари и Халер, на гений и безумец, на човек и звяр. Но „пътуването“, което той трябва да направи — около и вътре в себе си, изисква срок, много по-голям от Жул-Верновия, да речем, защото следва разписанието, за което не без ехидство намеква Гьоте: вечността, равна на миг, достатъчно дълъг за една шега.

За да постигне дистанцията, в каквато героят му все не сполучва да превърне своята духовна „епопея“, Хесе прибягва до трик, поставяйки неговия образ не в една или две, а в три рамки (външна, средна, вътрешна), всяка от които маркира и съответно отстояние до центъра на картината, напомняща впрочем някое от многоцветните пожарища на т.нар. art brut[53] — шедьоври на един свят, където разумът спи непробудно и Джоконда е страхотната Горгона. Предговорът на мнимия издател и трактатът за Степния вълк са по същество книги в книгата, огледала в огледалото, отраженията, в които символизират раздробяването на целостта на милиарди частици, свързани обаче върху обща, макар и илюзорна, плоскост. Подобна е и функцията на Магическия театър, където огледалото става сцена, а отраженията изпълняват странен и завладяващ спектакъл, който Хари Халер гледа от първия ред в пустата и тъмна зала на собствения си живот. За да разпръсне мрака й със светлина откъм фоайетата, той трябва да я озвучи със смеха на Моцарт, т.е. да докаже, че се е освободил, че е турил край на зависимостта от своето его, силната обвързаност с което го тласка да убие Хермине. Кръвта рукнала от тялото й, се лее всъщност от вените на Платон и не след дълго става ясно, че е вода; Моцарт се кикоти; Пабло пъха Хермине в джоба си; радиомузиката на чувствеността срива Йерихона на интелекта; Хари прекрачва прага към себе си…

Наричат „Степният вълк“ един от първите романи на „изгубените илюзии“ в модерната литература, но сякаш предчувствайки, че философско-психологическата сложност на произведението му ще затрудни неговите тълкуватели, Хесе е добавил послеслов, в който изтъква, че това е книга не на отчаян, а на вярващ човек. На човек, който живее в преломно време и носи някаква по-особена отговорност, граничеща или тъждествена с мисия — чувство, споделяно впрочем и от повечето негови герои, поради което той е предпочитан автор на всяко ново поколение, навлизащо във възрастта на Петер Каменцинд и изправено пред необходимостта да избистри погледа си от топлата влага на детството. „Сидхарта“ например отговори по вибрации на настроенията на западната младеж през 60-те години, децата цветя провъзгласиха повестта за своя библия, но далеч преди този „калифорнийски бум“ Хесе е бил четен и препрочитан в много страни на света, като популярността му винаги е била облагодетелствана и от конкретността на неговите съвети за превъзмогване на отчаянието, на неврозата — колективна и индивидуална: макар символично внушени, те се попиват жадно от съзнанието на читателя, пресъхнало от риторика и казуистика. „Когато една къща се запали, какво правиш най-напред? — пита Буда. — Гасиш огъня или умуваш какво го е предизвикало?“ Най-добрият отговор на такъв въпрос е, разбира се, предотвратяването му, възможно според Хесе за онези, които са се решили на крачка през синора между импулса и разсъдъка. Именно те се явяват в края на „Демиан“, зоват със себе си Хари Халер, картографират териториите на неизвестното в „Пътешествие към Изтока“ (1932), на тях е посветен романът притча „Играта на стъклени перли“… Това са хората, родени от брака на Венера и Уран, търсачите на духовни съкровища, избраниците, които съдбата приласкава с премеждия, странниците, опознали света, без да го преброждат, реформаторите на настоящето в името на бъдещето; чувствителни за всеки трус на епохата си, те въплъщават волята и идеала такива, каквито са били преди компрометирането им от институции, и тяхното призвание ще рече готовност за спасяване на човечеството от катаклизмите, на които то се самообрича. За да попадне в редиците им, X. X. трябва да събере и слепи отломките на своята индивидуалност, разделена и бездруго на его и его или, по-точно, на его и аз, защото Лео е успял да вкорени личността си в мандалата и да накара златното й цвете да разцъфне. За X. X. той е впрочем това, което „Пътешествие към Изтока“ е за „Пътуване до Нюрнберг“ в контекста на Хесевото творчество — огледален двойник, контрапункт, уеднаквяваща противоположност. Съвсем различно по идея и емоционална гама, първото произведение с литературно-биографичен факт не по-малко показателен от пътеписа, а в художествено отношение и доста по-интересен, тъй като драматизмът му произтича не толкова от реалното, колкото от неговия сблъсък с фантастичното. Инициалите X. X. пък подсещат за тези на Хари Халер (и на Херман Хесе), но асоциациите със „Степният вълк“ не свършват дотук — формата на „Пътешествие към Изтока“ също напомня соната, чийто финал обаче не е скерцо, а рондо: в съня, който го оборва в залата на архива на мистериозния Съюз, героят несъмнено ще изживее отново и странстването на членовете му, осъществявано без „влакове, параходи, телеграфни съобщения, автомобили, аероплани“ (т.е. без средствата, с които разполага светът, покварен и опустошен от цифрите), в посока, известна само на техния предводител, и своята незлоблива завист спрямо Лео заради неговото изкуство да превръща делника в забава, и поуката, че от гледна точка на истински духовното да служиш и да ръководиш са синоними, и присъдата, произнесена от върховния съвет на Съюза, по силата на която той трябва да постигне онази хармонична свързаност между его и аз, между вчера, днес и утре, между идеята и подтика, между думата и нейното комуникативно предназначение, без която битието е вяло мъждукане, не и пречистващ пламък.

Заспиването на X. X. в края на повестта някои сравняват с унеса на К. в „Замъкът“ на Кафка, но в тази изящна и скоклива парабола алюзиите въобще шуптят като ферментите на младо вино: витлообразният й строеж е донякъде сходен със „спиралите“ на Айхендорф или Новалис; сред членовете на Съюза се сочи Паул Клее; Дон Кихот и Санчо Панса, Хайнрих фон Офтердинген, Парсифал, Тристрам Шанди се срещат с Клеменс Брентано, Клингзор, лодкаря Васудева, Пабло, Котарака с чизми, а от друга страна пък „Игра на стъклени перли“, Хесевият опус магнум, е посветен на „странствалите из Изтока“. Кръгът обаче не се затваря. Напротив, подобно на съня на X. X., тъждествен на действено, не пасивно състояние и синоним на чакано пробуждане, така и гибелта на Йозеф Кнехт остава преднамерено неизяснена и би могла да се тълкува като избавление, не като смърт, но също и като ново раждане. Изчезването на бившия Magister Ludi в дълбоката купел на езерото е и един вид „покръстване“ в друга вяра, в религията на живота, символизиран от водата, и второ посвещение, този път в тайнството на душата, не на духа, на който се принесъл в жертва чрез първото. Така неговият личен цикъл дублира универсалния цикъл на Играта: знак и инстанция, емблема, опалесциращата повърхност на която отразява индивида тъй, както образът на Майстора на музиката — Йозеф Кнехт, или пък този на По-големия брат — отец Якобус. Всеки от тях впрочем олицетворява отделен способ за достигане на Съвършенството, чиято химническа възхвала обаче, предупреждава Хесе, не бива да се изпълнява без емоции, въпреки че тъкмо те най-често го осуетяват. Парадоксът сигурно е втора природа на логиката и във всеки случай „Играта на стъклени перли“ (1943) не опровергава това, по-скоро обратното — настройва за подобни изводи. Създавана в години на апокалиптичен световен хаос, тази „мъчително прекрасна творба“, по израза на Томас Ман, е всъщност апология, макар и завоалирана с ирония, на парадокса и емоцията като „фалшиви тонове“, свидетелстващи, че музиката е изпълнявана „на живо“, като дихания, които накърняват безукорна композиция от скреж. И като волности, недопустими при Играта, чиито правила са равностойни на порядки, а цялостната й система — на обществена формация, сумирала най-положителния опит на човечеството: пределната концентрация на йога, умереността на Елада, благоверието на Средновековието, ренесансовия култ към прекрасното, рационализма на XVIII век… Наглед достигнат, идеалът обаче е безспорен единствено за онези, които не са схванали двойствеността, съдържаща се още във взаимната обусловеност на заглавието и подзаглавието (една игра не би трябвало да се нуждае от популяризиране като наука) или в самото наименование[54] на провинцията — люлка на цивилизация, кристализирала в целокупното Познание: в Касталия музите са не вдъхновителки, а весталки. Подобна клопка за непредубедения читател е и сборът признаци, които го подвеждат да определи романа като утопия и предрешават личното му отношение към неговия сюжет и атмосфера — ключът, който той получава, отваря всъщност друга врата и сигурно ще му е потребно немалко време, додето разбере, че се е озовал в шахтата на собствената си заблуда. Утопията предполага мечта, чиято нереализуемост дори усилва въжделеността й, докато „летописецът“ (една от любимите мимикрии на Хесе) разказва в 2400 година за действителност, отдалечена от нас напред в бъдещето, но за самия него — назад в миналото, и следователно характеризираща етап, уязвим за по-критична оценка поради своята преодоляност. Животописите накрая разширяват тази историческа панорама с допълнителни измерения и представляват нещо много повече от „вариации на тема“: чрез тях образът и съдбата на Йозеф Кнехт се транспонират в три епохи, разкривайки превъплъщенията на неговия „аз“ и свидетелствайки за това, колко относително е всъщност времето. А и разстоянията, които то отмерва, стойностите, които утвърждава в една или друга своя фаза… Проумяването на тази относителност е само по себе си предохранителна мярка срещу закостенялостта, идейния формализъм и творческата склероза, чиито най-първи признаци интуицията на По-големия брат е доловила безпогрешно и го е подтикнала да потърси в отшелничеството спасение от разредения въздух на касталийските интелектуални висини. В неговия портрет, щрихиран уж съвсем мимоходом и на опакото на листа, не е трудно да съзрем чертите на Херман Хесе, намерил центъра на вътрешното равновесие между прелетния миг на тао и брахманската вечност, между разума и порива, между ян и ин, в медитацията край огъня, зад черно-белия параван на И Дзин: извоювана привилегия, позволяваща му да пародира трагедията, която наблюдава, и да я превърне в спектакъл на Магическия театър — прототип на Играта от „епохата на вестникарските притурки“. Така животописите стават всъщност четири и моментите от биографията на автора, вградени в конструкцията на романа, са сякаш точки от нейната проекция в едно бъдеще, което напомня повече на минало.

Истинска феерия от отблясъци и отражения, самият роман впрочем възникнал също като отзвук — на епизод от Гьотевия „Вилхелм Майстер“, известен с обозначението „педагогическа провинция“ и в който се описва свръхобразцово учебно заведение, истинска ковачница на „кадри“ за утрешния ден на човечеството. Гьоте имал конкретен пример: прочутата Филенбергска академия в Швейцария, която пресъздал идеализирано, докато Хесе заимствал тази негова институция, за да я обрисува не в разцвета й, а в началото на нейния упадък, но той съвсем умишлено избягва всякаква по-обвързваща конкретизация, с цел да слее формата и съдържанието на своето произведение на нивото на метафората на Универсалното. Зародила се в руините на цивилизацията на XX век, Играта отстоява Духа и стремленията му, поощрява възвишените помисли и действия, предлага възможности за комбиниране на творческите изяви в сложни дедуктивни системи, за комуникация на индивидуалното и трансцендентното съзнание, за обединяване на инак пръснати хрумвания, мотиви, възприятия, дарби, на постиженията на изкуството и науката — всяка перла е отделна тема, понятие или идея. Играта е по същество онази символна форма, в каквато на човека единствено е съдено да постига Бога, култът към който тук е заменен с ритуализиран култ към Знанието, на което сановниците от ордена отслужват величествени литургии — пълна противоположност на телевизионните оргии, компрометирали го в предишната епоха. Подобно на пътешествието към Изтока обаче Играта не се поддава на фиксиране с думи, които разчленява на множество семантични единици, и на моменти самият роман на Хесе ни облъчва с енигматично сияние като някоя от нейните стъклени перли — ноти в партитурата на Световната култура, „стенографски“ знаци на един свещен език lingua sacra, предназначен за общуване на посветени или, по-точно, за духовен обмен между посветени. Абстрактността, разбира се, е оправдана, когато се налага не като стил, а като философски метод и трябва да признаем за несравнимо умението, с което авторът балансира между езотерично и екзотерично, между тайно и явно, между напрежение и ирония, водейки ни полека, но неотклонно, по витата стълба на диалектиката, едновременно материализирана и отричана от Играта. Може би тъкмо това умение и отвлича вниманието ни, та със закъснение схващаме дилемите, които Йозеф Кнехт решава далеч не тъй похватно. Противоречията са всъщност негова съдба, изразена още с името му, което някои асоциират с Йозеф К. на Кафка, а други, сигурно по-основателно, с Лео, дарен с достойнството да бъде и слуга, и предводител[55]. Лишен от близост с майка заради наставничеството на духовен баща (Магистъра по музика), той компенсира строгостта на дисциплината, подчинила живота му, с тайно бягство в „картинния свят“, който сътворява сам, и с несъответствието между плебейската безликост на „Кнехт“ и аристократичната недосегаемост на ордена изкупва своята мъчителна изневяра на Душата заради Духа и съблазънта му да извисява до степента на величие. Всяка фаза от неговото развитие разкрива нови аспекти от спорното съвършенство на касталийската йерархическа система и проблемът за неприспособимостта, третиран с експресионистичен замах в „Степният вълк“, тук е пренесен пространствено, в идейна повърхнина, изчислена и начертана с математическа прецизност. Образът на Йозеф Кнехт свидетелства впрочем, че Хесе дълго се е колебал в отговора на въпроса: „Нарцис или Голдмунд?“ Magister Ludi се оттегля от обществото, застинало в своя перфекционизъм като отливка от прекрасна статуя и осъдено на бавна смърт от емоционална анемия, за да стане учител на юноша, който по темперамент и нагласа напомня Голдмунд тъй, както сам той — Нарцис, и вдъхновеният танц на Тито в една ранна утрин, неговата магическа обсебеност от красотата и мистерията на природата за сетен път будят у Йозеф Кнехт остро чувство за крах, за непринадлежност и обреченост, което обаче никак не е чуждо и на Голдмунд, застанал на другия житейски полюс… Каква е истината за битието и съществува ли тя въобще, или всеки от нас я носи като някакъв индивидуален вариант на притчата за оня древен философ, който сънувал, че е пеперуда, и оттогава нататък вече не бил сигурен дали е човек, сънувал, че е пеперуда, или пеперуда, сънувала, че е човек… Едно е несъмнено: Касталия не е Едем, тъй както стремежът към съвършенство сам по себе си не е тъждествен с него. Но щом третото измерение на историята е измислица, разбирай — литература, тогава третото измерение на съществуването ще е онзи рай, в чиято постижимост ни убеждава копнежът на Херман Хесе, неудържимо силен като по нещо съвсем реално, което ни е съдено да преоткрием.

Вера Ганчева

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/222

Сканиране, разпознаване и редакция: NomaD, 2009 г.

Издание:

Херман Хесе. Играта на стъклени перли

Издателство „Хемус“, София, 1999

Художник: Веселин Цаков

ISBN 954-428-189-4

1

Магистър на играта Йозеф III (лат.). — Б.пр.

2

Целокупност, всеобщност на науките (лат.). — Б.пр.

3

Чуждото, странното (старогр.). — Б.пр.

4

Играча (също: жонгльора) от Базел (лат.). — Б.пр.

5

Мистичен съюз (лат.). — Б.пр.

6

Вътрешен глас, божествена същност, божествен промисъл — Б.пр.

7

Любов към съдбата си (лат.). — Б.пр.

8

Избраните (лат.). — Б.пр.

9

Цвета на младостта (лат.). — Б.пр.

10

Людовик Жестоки (лат.) — игра с прозвището, дадено от Хесе на приятеля му, художника Луи Мулье.

11

Хат II от Калв (лат.) — Калв е родният град на Хесе.

12

Ум особено възприемчив, познания не лоши, поведение похвално (лат.). — Б.пр.

13

Ум надарен и необикновено жаден за нови успехи, печели симпатии със своята вежливост (лат.). — Б.пр.

14

Към абсурд (лат.). — Б.пр.

15

Роб, ратай, слуга (нем.). — Б.пр.

16

Приятелю (лат.) — Б.пр.

17

Играчи (лат.) — Б.пр.

18

Многоуважаеми (лат.). — Б.пр.

19

Така бил наричан немският писател Мартин Опиц (1597–1639) — Б.пр.

20

Основни понятия в древнокитайската философия за борбата и взаимодействието между полярните сили (светло и тъмно, твърдо и меко, мъжко и женско начало) в природата. — Б.пр.

21

От особен род (лат.). — Б.пр.

22

И така (лат.). — Б.пр.

23

Деен живот (лат.). — Б.пр.

24

Господин (лат.). — Б.пр.

25

Добрият гений (лат.). — Б.пр.

26

Касталийските дела (лат.). — Б.пр.

27

Частен курс за запознаване с касталийските дела (лат.). — Б.пр.

28

Ежегодна или тържествена (лат.). — Б.пр.

29

На творческия дух (лат.), — Б.пр.

30

Нов човек (лат.). — Б.пр.

31

Дявол, сатана (лат.). — Б.пр.

32

Активен живот (лат.). — Б.пр.

33

Съзерцателен живот (лат.). — Б.пр.

34

Град в древна Италия, в чиито покрайнини била вилата на Цицерон; оттам названието и на неговите „Тускулански беседи“. — Б.пр.

35

Джобен справочник, ръководство (лат.). — Б.пр.

36

Студенте (лат.). — Б.пр.

37

За по-голяма слава на Касталия (лат.). — Б.пр.

38

Отвъд стените (лат.). — Б.пр.

39

Средновековен девиз и поздрав на католическите монаси: „Помни смъртта!“ (Лат.) — Б.пр.

40

Стиховете в книгата преведе Федя Филкова. — Б.р.

41

„Сума против езичниците“ — едно от двете основни произведения на Тома Аквински (1225 или 1226 — 1274 г.). — Б.р.

42

„Криза“ (1928). — Б.а.

43

Ню Йорк, 1948 г. Цитатите са взети оттам. — Б.а.

44

Т.е. Стриндберг, нарекъл последното си жилище „Синята кула“. — Б.а.

45

Роман на Стриндберг (1896). — Б.а.

46

„Това си ти“ (санскр.). Виж „Степният вълк“. — Б.а.

47

Или може би по-точно „роман на изграждането“, „на развитието“ (на личността). — Б. а.

48

В предисловието към сборника статии „Война и мир“ (1946) Хесе посочва: „Политическия си път аз започнах доста късно, близо четиридесетгодишен. Страшната действителност на войната ме пробуди и изведе от състоянието на пасивност и аз бях дълбоко потресен от лекомислието, с което мои бивши колеги и другари се поддаваха на този Молох.“ — Б.а.

49

Т.е. „образ“ (лат.). — Б.а.

50

От гр.: „божество“, „съдба“. — Б.а.

51

В романа „Нарцис и Голдмунд“ (1930). — Б.а.

52

Цит. от „Степният вълк“. — Б.а.

53

Т.е. картини, рисувани от душевноболни. — Б.а.

54

В старогръцката митология — извор в подножието на Парнас. — Б.а.

55

„Кнехт“ означава „роб“, „ратай“, „слуга“. — Б.а.

Content

Херман Хесе
Играта на стъклени перли

Играта на стъклени перли Опит за животопис на Magister Ludi Йозеф Кнехт заедно с неговите съчинения Издаден от Херман Хесе

Играта на стъклени перли Опит за общопонятно въведение в историята й

Животопис на Magister Ludi Йозеф Кнехт

Призванието

Валдцел

Години на следване

Два ордена

Мисията

Magister Ludi

В длъжност

Двата полюса

Един разговор

Приготовления

Посланието

Легендата

Съчиненията, намерени след смъртта на Йозеф Кнехт

Жалба

Отзивчивост

Но ние тайно жадуваме…

Букви

При четене на един стар философ

Последният играч на стъклени перли

Върху една токата на Бах

Един сън

Богослужение

Сапунени мехури

След четенето на „Summa contra gentiles“

Стъпала

Игра на стъклени перли

Трите животописа

Заклинателят на дъжда

Изповедникът

Индийски животопис

Вера Ганчева Носталгия по рая За творчеството на Херман Хесе

Информация за текста

1