Міла Іванцова

Ключі від ліфта

Передмова

Що може статися, коли в будинку раптово припиняється подача електроенергії?

Згасає світло, вимикаються холодильник, праска, телевізор, радіо… Але це ще нічого, якщо ти в межах своєї квартири. А якщо в ліфті? Темрява і страх зненацька охоплюють тебе. І здається, виходу немає.

У своєму новому романі Міла Іванцова пропонує тим, хто потрапив у таку халепу, свій ключик до виходу з ситуації.

Герої книжки – колишні однокласники, Ігор та Лев, і дві молоді жінки, Ліза й Оля.

Перші двоє – звичайні сучасні чоловіки, мешканці Києва. Вони мало чим відрізняються від інших – в міру успішні, в міру заклопотані буденними справами. Вони мають свої розваги та турботи, виборюють місце під сонцем і в поті чола заробляють собі на хліб насущний. Але серед усіх повсякденних потреб є одна, яка вибивається із загальної низки, – потреба відчути смак життя. А точніше – віднайти в ньому ту «чисту радість», яку вони відчували в дитинстві.

На відміну від них, у Лізи та Ольги навіть немає часу замислитись над таким глобальним питанням. Адже у своєму житті вони не шукали складних істин, а тим більше – пригод. Шляхи цих молодих жінок перетнулися за кордонами батьківщини, куди вони вирушили на заробітки, мріючи повернутися додому і вирватись на інший рівень існування.

Усі чотири долі несподівано переплітаються в мить, коли зупиняються ліфти…

Це, власне, і стає рушійною силою сюжету для роману «Ключі від ліфта».

Але крім того є в романі й інші події, котрі переносять читача з реальності в містику, з Києва до села, від курортного зарубіжного містечка до галасливого натовпу на Андріївському узвозі, від дивного пророкування дівчинки-провидиці до потягів, що пролітають повз невеличку станцію в невідомі дальні краї…

Кожен побачить у романі щось своє. Але неодмінно зачепить читача думка про ті символічні ключі, які можуть змінити долю або лишитися невикористаними.

…Часом усі ми перебуваємо в темному замкненому просторі своїх проблем. Але варто комусь – тому, хто знаходиться вгорі, – натиснути на потрібний важіль або просто непомітно вказати тобі на «щасливий ключик від ліфту» – і знову спалахує світло! І ти бачиш вихід. І робиш крок вперед – назустріч тим, хто чекає тебе за дверима. Якщо не злякаєшся…

Ірен Роздобудько

1

Київ. Травень. П’ятниця. Сутеніє. Потік автівок вулицею вздовж станції метро вже не такий щільний, як у годину пік – артерії міста поступово розслабляються від денної напруги.

Високий чоловік років тридцяти вийшов з метро, зробив кілька кроків убік від дверей та дістав цигарки. Він глибоко вдихнув і подумав, що міська загазованість усе одно не поглинала аромат бузку, що линув від старих високих кущів неподалік. Пригадалися колишні шкільні іспити й те, як однокласниці вишукували в букетах поміж звичайних чотирипелюсткових квіток «п’ятірочки» – чарівні квітки на п’ять пелюсток, з’ївши які ти начебто отримував шанс на відмінну оцінку, хлопці також інколи піддавалися цьому ажіотажу.

Чоловіка звали Ігорем. Останніми роками він звик їздити своєю машиною, але після невеличкої дорожньої пригоди його «вірного коня» рихтували та підфарбовували на СТО, а господареві доводилось кататися міським транспортом. Це дозволяло роздивлятися людей, неспішно крутити головою на всі боки, дивуючись трохи забутим реаліям життя. Він запалив цигарку, затягнувся і раптом завмер. Щось дивне привернуло його увагу навпроти, метрів за десять. Спочатку він вирішив, що в сутінках погано роздивився нерівний напис товстим маркером на шматку картону, який тримала перед собою особа невизначених віку та статі, що сиділа на парапеті. Напруживши зір і подавшись трохи вперед, він нарешті остаточно прочитав напис:

«ПЕРЕДБАЧАЮ МАЙБУТНЄ».

Особа сиділа нерухомо, тримаючи перед собою чималу картонку, що затуляла половину обличчя. На голові «віщуна» була кепка-блайзер, насунута на брови, а під «рекламним щитом» з парапету звисали ноги в джинсах, узуті в кросівки. Привселюдний анонс таких здібностей виглядав дещо дивним. У метро й навколо різномасті інваліди та нужденні зазвичай просять на ліки, операції, похорон чи на хліб, хто вголос, а хто через такі послання. Одні намагаються привернути до себе увагу, інші стоять мовчки. Так само мовчки зливалася з весняними міськими сутінками ця дивна постать.

Звісно, Ігор знав, що чимало розвелося шахраїв, що є також різні телевізійні трюки з прихованою камерою, та цікавість узяла гору і щось наче потягло його до незвичайного. Але коли він майже наблизився до мети, раптом звідкись узявся худорлявий дідок із професорською борідкою, в окулярах на розумному обличчі та з портфелем у руці. Він, наче не вірячи своїм очам, теж придивився до напису, аж нахилився до нього, потім випростався і сказав:

– З усією повагою до вашого анонсу мушу зробити зауваження щодо форми його подання. Як професор філології вважаю, що вислів «Передбачаю майбутнє» не є правильним, бо що ще, вибачте, ви можете передбачати? Невже минуле? – Він навіть засміявся, розвінчавши таку нісенітницю, але далі пояснив: – Префікс «перед-» уже сам собою вказує на попередність положення в просторі чи часі! Наприклад, у словах «передчасний», «передмістя». Ви розумієте?

Ігор із цікавістю спостерігав за сценою, що несподівано розгорнулася перед ним. Дідок замовк, певне, очікуючи реакції на своє «Ви розумієте?», що вказувало на його великий викладацький досвід.

Картонка ворухнулася, розвернулася зворотною стороною до спостерігачів, а текстом до «віщуна», яким виявилась худорлява, зовсім не схожа на жебрачку, пристойно вдягнена дівчинка з цілком осмисленим поглядом. Ігор здивувався ще раз і подумав, що їй було не більше тринадцяти років. Дівчинка прочитала напис, знизала плечима і сказала:

– Ну… Пардон.

Професор, задоволений тим, що з ним не сперечаються, і ніскілечки не зацікавлений власним майбутнім, побажав усього найкращого і пішов на кінцеву зупинку маршрутки. Дівчинка глянула на наручний годинник, склала картонку навпіл, потім, доклавши зусиль, учетверо і запхала свій анонс у смітник, що стояв поруч.

Лишень Ігор зробив крок уперед, щоб нарешті звернутися до неї, як вона підвелася, стрімкими кроками наздогнала філолога, щось йому сказала, розвернулася та рушила до входу в метро.

Усе це відбулося так хутко, що Ігор не встиг підійти, хоч і намір мав не надто серйозний, так, швидше «приколотися» хотів, ніж справді з’ясувати свої перспективи.

Досить висока худорлява фігура дівчинки ось-ось мала зникнути за скляними дверима станції метро, і раптом Ігоря наче зірвало з місця – він трьома стрибками наздогнав її і незграбно схопив за рукав куртки:

– Стій!

На диво, вона не злякалась, не почала вириватися чи тікати, а мовчки завмерла перед дверима, вже простягнувши одну руку до них, і спокійно повернула голову до незнайомця зі схвильованим обличчям та дещо іронічним поглядом. Той знітився і відпустив рукав.

– Вибач, ти той… Це – правда? Чи це прикол такий?

Дівчинка мовчала. Обличчя її нічогісінько не виражало, але очі темно-волошкового кольору, здавалося, зверхньо дивились на «дядечка», який не втримався і кинувся за нею. Мабуть, такий вираз очей буває у рибалки, який, дочекавшись, коли риба клюне, ще не підсікає, але вже сподівається на улов. Ігор навіть це відчув, щоб не сказати, усвідомив. Бо з якоїсь миті він узагалі не дуже розумів, що відбувається.

– А ви теж професор, чи справді цікавитеся майбутнім? – посміхаючись лише очима, промовила дівчинка і поправила русяві кучері, що вибилися з-під блайзера.

– Уважай, що цікавлюсь. А у скільки обійдеться мій інтерес?

– Про далеке майбутнє чи близьке? – запитала дівчинка так просто, наче просила розміняти їй купюру дрібними монетами.

– На найближчі дві доби, – з іронічною недовірою, але обережно сказав Ігор. – А як угадаєш, то я ще прийду.

– Десять гривень, – нахиливши трохи голову набік і розглядаючи незнайомця, відповіла вона.

– Прийнятна ціна за таку ексклюзивну послугу. Багато напророчила сьогодні? – гмикнув Ігор.

– Ні. Ти перший, – сказала дівчинка.

Дещо здивований такою відвертістю та зверненням на «ти» і збентежившись, чи не є він єдиним довірливим лохом на все місто, чоловік запитав:

– А професор? Ти ж, певне, і йому щось напророчила?

– З професором був бартер. Я віддячила йому за науку.

Ігор навіть не знайшов, що відповісти на чергову відвертість. Тітонька, що заходила на станцію, пхнула його пишним боком, пробуркотівши про загороджений прохід до метро. Він посунувся вбік і кивком покликав дівчинку підійти ближче. Сутінки густішали, але те місце, де вони стояли, добре освітлювалося ліхтарем. Ігор дістав з нагрудної кишені куртки гаманець, із нього десятку і простягнув дівчинці.

– Покажи ключі, які маєш із собою, – беручи гроші, сказала вона.

Ігор миттю пригадав історії про циган – недурно кажуть, що ніколи не можна зупинятися та втягуватися в розмови з ними. Але ж він сам причепився до цієї дивачки, чим вона може бути небезпечною? Хіба що десь поруч чатують кілька її дебелих дорослих друзів, що ловлять отаких дурнів «на живця»… Мужчина озирнувся – нікого підозрілого навколо не було. Він знизав плечима і витяг із кишені з’єднані одним кільцем два ключі від квартири та магнітний ключ від дверей його під’їзду.

Не торкаючись їх руками, дівчинка ледь нахилилась і вказала пальцем на менший, жовтенький ключик від «англійського» замка:

– Ось цим ти протягом двох діб зможеш відімкнути будь-які двері.

– Ага. Вірю, – реготнув Ігор. – А якщо я завтра зранку замовлю купу дублікатів – і вони зможуть те саме?

Дівчинка уважно подивилась йому в очі та серйозно, але трохи здивована такою кмітливістю, відповіла:

– Ні. Лише один такий самий, окрім цього.

– Круто! Такий прикол коштує десяти гривень! Потішила. А що ж про майбутнє?

– На дві доби?

– Так.

– Ну, першу добу ти гратимешся з ключем, а другу… – Дівчинка збентежено замислилась.

– Що? – знову іронічно гмикнув Ігор, уже чітко розуміючи, що з нього покепкували, але на його ж власне бажання.

– Коротше… Ключів, дійсно, буде два, – зітхнула дівчинка, – один приведе до щастя, другий – навпаки. Все.

Побачивши непідробну тривогу в очах дівчинки, Ігор раптом знітився і спитав:

– А якщо я вважатиму, що ніколи тебе не бачив і житиму далі, як жив?

– Ти вже не зможеш.

Він намацав у кишені пачку цигарок і раптом дуже захотів, щоб ця дівчинка розчинилася десь там за скляними дверима, наче й не було її ніколи.

Позаду пронизливо зарипіли гальма, Ігор озирнувся – у травневих сутінках хтось перебігав дорогу навпроти метро, таксі рвучко загальмувало, машину розвернуло, почувся крик. Коли він знову повернув голову в бік дверей, дівчинки вже не було.

Ігор знизав плечима, закурив і побрів до кінцевої зупинки маршрутки, де черга, що перед тим здавалася короткою товстою змією, скупчилась біля краю тротуару.

Виявляється, коли машину занесло і крутонуло, заднім бампером вона вдарила людей, що стояли найближче до дороги. Усі були живі, але комусь допомогли підвестися та обтрушували, лунали обурені вигуки, а у трьох метрах від людської метушні стояв, мов закляклий, професор-філолог і дивився на те, що відбувалося.

– Що вона вам сказала? – спитав, підійшовши, Ігор.

– Щоб не стояв на краю тротуару, – відповів професор, і очі його здалися неймовірно великими за грубими скельцями окулярів.

2

Тож – героя цієї історії звали Ігорем. Він мав вищу інженерну освіту, досить матеріалістичні погляди та певний життєвий досвід. Ще не мав дітей, та й дружини теж, хоча одна з його романтичних історій мало не закінчилася шлюбом. Останнім часом, чи то від одноманітної роботи в чужому бізнесі, чи від кризи, чи від довгої зими та авітамінозу він почувався дещо втомленим, без колишньої бадьорості, без того молодечого куражу, який бив фонтаном з нього та друзів іще кілька років тому. Та й друзі відійшли – хто одружився і жив тепер в іншому вимірі сімейних турбот, хто чкурнув за кордон на заробітки, хто туди ж, але назавжди. Залишився з колишніх один давній друзяка, однокласник Льовка, геть несхожий на Ігоря ні за характером, ані за фахом. Але це ніколи не заважало їм спілкуватися.

Льовка (якого частіше називали Льовушкою) був художником, дивакуватим, як усі творчі люди. Він щось творив у своїй студії, підробляв сям-там халтурою, розмальовуючи то дитсадки, то вестибюлі в школах, виставлявся кілька разів на якихось престижних, за його словами, виставках, навіть мав якісь там дипломи-нагороди, але Ігор цього не тямив. Та й «манера письма» друга була далекою від конкретики реалізму, а абстракції, на думку інженера, який колись здавав креслення, вивчав сопромат та інші реальні науки, були «чисто понтами», щоб показати, що ти не такий, як решта людей.

Зовні вони теж були різними. Ігор, високий, із коротким їжакуватим темним волоссям, років за десять мав шанси нажити пивне черевце, погладшати, посоліднішати, посивіти скронями, відростити вуса та стати схожим на батька – відставного військового. А Льовушка, середнього зросту, тендітної статури, з м’яким хвилястим рудуватим волоссям, яке він то стриг, то відрощував за настроєм, був схожим на матір та навіть чимось на сестру-близнючку Алісу, тим більше, що батька вони втратили рано і рівнятися не було на кого.

Але все це не заважало давнім дружнім стосункам, де намішано було разом зі спогадами і повагу, й іронію, і майже братську любов. А останнім часом їх єднало спільне почуття, яке вони одного дня, потягуючи пиво в майстерні у Льовушки, зуміли відфільтрувати від інших почуттів та визначити як «відсутність чистої радості». Тієї безпосередньої радості, як у дитинстві від нових черевиків, першого власного велосипеда чи від стрибання з тарзанки у ставок. Начебто і певний достаток є, не бідують, і різні можливості, але не виходить добути тієї «чистої радості» ні за допомогою алкоголю, ні стрибків із парашутом, ні пірнання з аквалангом, ні жінок, ні навіть спробувавши наркоти. На якийсь час з’являвся «тонус», емоції, якесь піднесення, але минав тиждень, і згадка про черговий експеримент із добування друзями гострих вражень усе одно не витримувала конкуренції зі спалахами дитячих спогадів, коли все було справжнім, коли в курячому бульйоні плавали блискучі копієчки жовтого жиру і пахнув він куркою, а не бульйонним кубиком зі спеціями та глутамінатом натрію. Усе було справжнім. А сьогодні, чомусь, мало що могло зачепити за живе та щиро вразити.

Дорогою додому Ігор намагався якось «матеріалістично» пояснити собі цей дивний випадок біля метро, все ще списуючи його на дивацтва підлітків та збіг обставин. Але щось підштовхнуло його вийти з маршрутки, не доїхавши до оселі два квартали. Саме там у напівпідвальному приміщенні була студія Льовушки. Побачивши здалеку світло в заглиблених у приямки вікнах, Ігор гукнув водієві, щоб той відкрив двері біля світлофора. Теплий травневий вечір знову повіяв бузком. Ігор помітив під ліхтарем старий високий заквітчаний кущ, який ріс тут ще за їхніх шкільних років. Скільки разів проходили з друзями цією вулицею до школи й назад! Ігор машинально потягнувся за цигарками, але раптом йому шкода стало перебивати такий природний аромат димом, і він рушив до Льовушчиної студії. Сподівався, що той, вислухавши розповідь про малолітню «віщунку», дасть історії якесь своє, творче пояснення. Бо, кажуть, митці керуються правою половиною мозку, де не панує логіка, у них більш розвинені підсвідомість та інтуїція.

Ігор зупинився біля кіоску, щоб купити пива – не йти ж із порожніми руками? – але в останню мить узяв пляшку коньяку – щоб вимкнути «вбудовану» логіку, доведеться трохи зросити її міцнішим алкоголем.

Зупинившись перед дверима під’їзду, Ігор хотів, як зазвичай, набрати код, але раптом завмер, потім запхав пляшку до кишені куртки, дістав свої ключі, вибрав із них менший і замислився. Як же він «відімкне будь-які двері»? Ось, наприклад, у цих дверях немає типового замка, є система блокування та розблокування дверей (чи то магнітом, чи з квартири), немає навіть дірочки, куди б той ключ вставити. Ігор знову посміявся сам із себе – здоровий дядько, а потрапив на гачок малолітки зі збоченою фантазією! Але, наче попри свою волю, він підніс ключ до круглого заглиблення на залізній панелі, куди зазвичай притискають магнітний ключик, і торкнувся його металевого денця гострим кінцем. Усередині щось тенькнуло, а за мить клацнуло. Ігор потягнув важкі металеві двері на себе – вони відчинилися.

Так само він відімкнув двері до приміщення студії, хоча ключ до її замка був не пласким «англійським», а старого зразка, довгий, трубчастий з «борідкою». Вставивши свій ключик до отвору, Ігор поворушив ним, як виходило, ліворуч-праворуч, і з подивом почув, як повертається щось у механізмі. Двері відчинилися. Зробивши кілька кроків усередину, він спочатку почув музику з приймача, а потім побачив Льовушку, який, нанісши новий мазок фарби на полотно, відхилився і розглядав результат у одвічній позі художника.

– Привіт.

– Ой, налякав! Я знову не замкнув двері? От розтелепа! Та тут, окрім моїх шедеврів, узяти нічого, а на них, на жаль, небагато поціновувачів, – Льовушка розвів брудні руки з палітрою та пензлем.

Ігор не став нічого пояснювати. Вирішив, що під коньяк воно вийде якось зрозуміліше. Хоч не так соромно, якщо Льовушка візьме його на кпини. Правда друг, вихований мамою, був доволі делікатним та навряд би став знущатися з його віри у такий нонсенс. «І до того ж – можна разом перевірити магічний ключ на дверях студії. Та на будь-яких дверях можна перевірити!» – подумав Ігор.

Рівно о десятій ранку наступного дня, в суботу, двоє друзів стояли за десять метрів від тролейбусної зупинки біля ще зачиненого кіоску з написом «Термінове виготовлення ключів». Вони нетерпляче дивились, як майстер порпається в сумці, шукаючи ключ, щоб відімкнути двері свого «офісу». На якусь мить Ігореві майнула думка простягнути йому свій, але він стримався і лише гмикнув. Гмикнув і Льовушка, без слів зрозумівши його порив.

Коли віконце відчинилося, Ігор простягнув майстру «тимчасово чарівний об’єкт».

– Плюс два, – промовив він.

Льовушка здивовано подивився на нього.

– Два таких самих, будь ласка, – упевнено повторив Ігор.

3

Провидиця не обдурила. Дійсно, з трьох ключів (старого та двох нових) лише два могли впоратися з будь-яким замком, як наслідок – відмикалися будь-які двері.

Перевірено було під’їзд та обидва замки Ігоревої квартири, куди вони зайшли спочатку, бо то було найближче. Також відкрилися двері квартири Льовушки, де він жив із мамою. Згадавши, що родина сестри, яка мешкала на сусідній вулиці, вирушила до Львова, Льовушка запропонував піти перевірити й у них, до того ж Аліса просила хоч раз зайти підкинути харчів ховрашку та полити квіти. Двоє її дверей, нові броньовані та старі, у потрісканому дерматині, відчинилися так само легко, як і всі попередні.

Дорогою друзі купили пива, тож тепер усілися на кухні на табуретках, відкрили пляшки та принишкли, розглядаючи на підлозі клітку самодостатнього ховрашка, який удень зазвичай спав, бо життя його було нічним і навряд чи він узагалі помітив відсутність господарів.

– Оце шкода, що клітка не замикається на замок, – гмикнув Льовушка, – а то б іще тут перевірили.

– Та вже й так зрозуміло, що прикол наче й не прикол зовсім. Але що із цим далі робити, га? На біса мені той ключ? Чи пак – ті ключі? Чи це «перевірка на вошивість»? Тобто чи піду я, маючи їх, грабувати чужі квартири, банки, крамниці? Не піду. І ти не підеш. То на фіга мені таке пророцтво?!

Ігор потягнув із пляшки холодного пива і втупився в клітку, де начебто жила жива істота, якої він ще не бачив і не уявляв ані її розмірів, ані кольору, ні статі, ні інших властивостей.

– Віртуальний якийсь цей Алісчин ховрах, – сказав Ігор. – Наче і є, а наче й немає його. Тобто ми думаємо, що він там є. А може, й утік давно, а ми тут йому пожерти дали – морквину запхали та гречки насипали…

– Завтра зайдеш перевіриш, – реготнув Льовушка, – як погризе морквину – то значить, не віртуальний. Ключа ж маєш!

Зависла пауза. Друзі мовчки сьорбали пиво й дивилися на гніздо з вати, паперу, соняшникових шкаралупок та ще якогось вдало перемішаного мотлоху, де мала спати дрібна кмітлива істота. Але думки їхні оберталися довкола ключів, що лежали на столі – один, як і вчора, зв’язаний кільцем із побратимами, а інший новенький, блискучий, мов золотий, та самотній. Другий з нових, що не витримав перевірки, було викинуто в бак зі сміттям, «щоб не заважав чистоті експерименту».

– І справді, Льовко, що далі робитимемо з цим Божим чи бісовим даром?

– А я тут до чого? Це ж ти чіпляєшся до провидців на вулиці, а не я!

– А ти б, значить, пройшов, не звернувши уваги? – прискіпливо глянув товаришу в очі Ігор.

– Ну… не знаю. Може… Та ні. Певне, утнув би щось подібне. І що, справді така була мала та провидиця?

– Ага. Років дванадцять. Та хто їх зараз розбере, акселератів?…

– Точно. Тинейджери – мастаки на приколи, я ось школу розмальовував, то мав нагоду придивитися ближче. Мені навіть пропонували там студію вести, та я не схотів. Гроші смішні, а мороки повно, але… більше не через те відмовився. Знаєш, я їх якось… навіть побоююся, чи що. З дорослими якось простіше, наче на одній хвилі. А тут… Дівчата такі… необтяжені стриманістю… Починають якісь розмови, ги-ги та га-га… Соромно зізнатися – я не знаю, як з ними поводитись. А що вже вдягнені… Ти ж знаєш, я виріс із Аліскою, дівчат не боюся, та й як художник малював не лише натюрморти, а й «ню», але ці… Та до біса їх! В Америці знаєш прикол – якась малолітня сволота наскаржиться полісмену, що ти до неї клеївся – і все. Тобі торба! Тюрма! Ні. Мені в своєму підвалі спокійніше. Я вже краще шукатиму собі пригод в іншій віковій категорії…

– Ага-ага, ваше амплуа – безутішні вдовиці та мамаші-одиначки, – гигикнув Ігор, натякнувши на колишні невдалі романи Льовушки.

– Та звісно, куди нам! Та касирка багато краща була! А тепер ще й страховий агент до колекції! – незлобливо відмахнувся товариш. – І не з’їжджай з теми! Погрався ключами, що далі? У чому суть пророцтва? Ану, пригадай, що саме вона тобі сказала?

– Не пам’ятаю точно, – подивився крізь кухонне вікно на небо Ігор, – не можу згадати. Я ж тобі розповідав – зарипіли гальма, зачепило машиною людей на зупинці, а вона під шумок чкурнула в метро.

– Ну ти перець! Головного й не запам’ятав! Про ключі ж не обдурила, виходить? То, може, ще щось важливе сказала?

– Не пам’ятаю, – якось роздратовано відповів Ігор і витяг з кишені пачку цигарок.

Тенькнув дзвінок вхідних дверей. Льовушка підвівся та вийшов у коридор. То була сусідка, що принесла Алісі пакунок із речами. Сестра, працюючи в театрі костюмеркою, інколи давала сусідчиним донькам якісь сукні та перуки для шкільних спектаклів. Перекинувшись кількома словами з сусідкою, Льовушка замкнув двері й повернувся на кухню вже в трохи іншому настрої.

– Ну то що? Так і будемо пити пиво та дивитись на ті ключі весь вікенд? Чи, може, щось придумаємо? Бо не щодня ж такі дива трапляються, га? Може, розіграємо когось із знайомих чи собі якось адреналіну додамо? – В очах його застрибали бісики, і Ігор упізнав того самого шкільного товариша Льовушку, на вигляд інтелігентного й тихого, але схильного до авантюризму і здатного підбити інших на якісь «подвиги».

Пацани – вони і є пацани, у будь-якому віці. Ігор зняв з кілечка свій ключик, додав до нього новий блискучий, потрусив обидва в долонях і, розділивши їх по одному, простягнув до товариша два кулаки:

– Вибирай, який твій! – примружився він, усміхнувшись кутиком рота. – Зіграємо в «російську рулетку»!

– Цей! – азартно вказав Льовушка на лівий кулак, прийнявши гру й не дуже розуміючи, до чого тут «російська рулетка», ключі ж бо не заряджені…

А Ігор, узявши гріх на душу, промовчав про можливі наслідки. Адже шанси їхні були рівними – п’ятдесят на п’ятдесят.

4

Суботній вечір. Кінець травня. Уже почався дачний сезон, і кількість автівок на парковках перед будинками у вихідні меншає – городяни тягнуться з міста на природу, до своїх шести чи більше соток, де кожен творить власний маленький рай відповідно до свого смаку, сил та гаманця. Масова втеча городян починається ще в п’ятницю. Недарма цей день тижня в період дачного сезону називають «Днем визволення Києва».

Будинок, якому ще немає десяти років, вважається новим. Тим більше, коли він – із пристойними чистими під’їздами та двома ліфтами в кожному – пасажирським та вдвічі більшим вантажним. Правда, консьєржів немає – на вхідних дверях кодові замки.

Починає сутеніти, аромат бузку лине з палісадників. На сходи двох сусідніх під’їздів синхронно ступають дві особи – високий темноволосий чоловік та середнього зросту жінка, володарка пишного волосся цегляного кольору з темнішими пасмами, що спадають із маківки на лоб, на плечі та спину. Ця зачіска нагадує гриву левиці. Чи, точніше, лева, бо левиці гриви не мають. Одягнена жінка в джинси та яскраву широку блузу, на обличчі не дуже доречні темні окуляри. Знаходячись на відстані метрів у двадцять одне від одного, вони на мить зустрічаються поглядами і синхронно простягають руки до кодових замків на металевих дверях під’їздів. Так само одночасно двері відчиняються, і люди проходять до сусідніх під’їздів, іще раз перекинувшись поглядами.

Під’їзд перший

Жінка з розкішним волоссям, не знімаючи окулярів, стоїть біля дверей ліфта, дослухається, коли ж той спуститься на її виклик. Будинок високий, ліфт десь тихенько гарчить, цифри на стіні показують, що першим спускається вантажний.

Тим часом знову відчиняються двері під’їзду і з вулиці заходить молода жінка з дитиною на руках. Дами стримано оглядають одна одну та мовчки кивають. Трирічна дівчинка спить на руках у стрункої білявки, яка для мами наче замолода, а для сестри надто доросла.

Відкриваються двері вантажного ліфта. «Левиця» пропускає вперед білявку з дитиною та завбачливо питає тихим грудним голосом:

– Вам який?

Дівчина якусь мить дивиться на незнайомку в темних окулярах і так само тихо відповідає:

– Дев’ятий.

Жінка мовчки натискає кнопку, двері зачиняються, ліфт рушає, а дівчина зручніше перехоплює дитину та поправляє перекинутий через плече пасок своєї сумки-торби. Якийсь час вони їдуть мовчки, не дивлячись одна на одну, тримаючи дистанцію. Дівчина стежить очима за мигтінням номерів поверхів на горизонтальній панелі над дверима, а жінка розглядає вертикальні ряди кнопок, цифри на яких уже не дуже помітні, тому хтось надписав їх чорним маркером на панелі. Інших написів та малюнків у ліфті немає, тож особливо розглядати нічого.

Раптом ліфт здригається та завмирає. Дитина стогне вві сні, жінки озираються одна на одну – в очах у білявки спалахує тривога, а її попутниця й досі прикриває свої емоції окулярами.

– Приїхали! – каже руда.

– От блін! – відповідає білявка, тріпнувши русявим прямим волоссям, і притуляється до стіни ліфта.

Під’їзд другий

Натиснувши кнопку виклику ліфта, високий чоловік чекав на нього, дещо напружено розглядаючи поверх, ряди вузьких поштових скриньок, броньовані двері квартир. Першим зупинився пасажирський ліфт. Разом із потоком світла з нього вийшла ефектна молода жінка, вивезла за довгу ручку невелику дорожню валізу на коліщатах, глянула дещо зверхньо на чоловіка і зробила крок до виходу. Той провів її поглядом цінувальника жіночої краси і відзначив недовге, десь до плечей, волосся кольору свіжого каштану, який щойно в оболонці зеленого їжака впав з дерева, розколов її і блиснув гладеньким брунатним боком.

Чоловік увійшов до кабіни, придивився до кнопок, як зазвичай роблять у незнайомому ліфті, вишукуючи потрібну цифру, і натиснув на одну з них. Цієї миті жінка зойкнула, вдарила себе пальцями по лобі, розвернулася, зробила крок назад і глянула в очі чоловікові через проміжок у дверях ліфта, що вже почав звужуватись. Мужчина рвучко виставив ногу вперед – двері вдарились об черевик і завмерли. Жінка вдячно посміхнулася темно-карими очима. Вона справді була дуже гарною, наче картина на повний зріст у вузькій видовженій рамці. Він витяг ногу, двері вдарились одна об одну і знову роз’їхалися.

– Ви, мабуть, згадали, що не дали номер вашого мобільного? – посміхаючись лише очима, спитав він.

– Ні, я згадала, що забула свій мобільний вдома, – відповіла вона. – А це дуже погана прикмета – забути слухавку, коли йдеш від чоловіка назавжди.

Незнайомка зробила крок усередину, підкотивши за собою валізу. Мужчина відступив до стіни, втягнув ніздрями аромат її парфумів, вона натиснула якусь кнопку. Двері зачинилися, ліфт поїхав. Вони опинились на самоті в досить тісному просторі пасажирського ліфта. Утрьох. Він, дещо збентежений, вона, рішуча, зі стриманим нервовим вогнем у карих очах, та її мовчазна валіза.

Він устиг помітити дві речі – перше, її каштанове волосся до плечей було перехоплене над лобом темними окулярами, наче обручем; друге, вона була зростом трохи нижча (навіть на високих підборах), але дивилась наче зверху вниз. А може, так йому здалося через те, що у неї була довга шия і гордовито піднята голова, то й погляд виходив дещо зверхній.

Який біс його поплутав, не відомо, але, жадібно ще раз вдихнувши п’янкий аромат парфумів, подібний до меланжу прянощів східної кухні, він зробив півкроку вперед і, опинившись упритул до попутниці, неспішно поцілував її в губи, обхопивши однією рукою за талію.

Ліфт здригнувся і завмер.

Під’їзд перший

Світло в ліфті згасло, потім блимнуло і ледь засвітилося в аварійному режимі. Дівчина перехопила зручніше сплячу дитину, намагаючись дістатися торби, що висіла на її плечі. Дитина застогнала. Дівчина поглянула на руду попутницю, а та тихо спитала:

– Допомогти?

Білявка на мить завмерла, а потім передала дитину до рук жінки. Та взяла її досить незграбно, мабуть, за браком досвіду. Дівчина намацала в нетрях торби мобільний, дістала його, натиснула кнопку, ліфт на мить освітився. Вона завагалась, наче вирішуючи, кому б зателефонувати по допомогу. Але слухавка жалібно схлипнула, сповіщаючи, що її батарея виснажена. Екран згас, у ліфті знов запанувала напівтемрява.

Дитина зреагувала на звук слухавки і заворушилася. Вона розплющила очі й помацала ручкою волосся, а потім обличчя жінки, що її тримала, глибоко втягнула ніздрями повітря, наче обнюхуючи незнайомку.

– Олю, ти де?

– Я тут, сонечко, – відгукнулася дівчина і зробила крок до дитини.

– Олю, а що це за дядя?

Білявка завмерла.

– Не хвилюйся, який дядя, це тьотя, ми застрягли у ліфті, скоро вийдемо, все гаразд, – дівчина торкнулася дитини, але та засміялася:

– Яка тьотя? Це дя-дя! А пахне фарбами, як мама!

Дівчинка поплескала долоньками по щоках незнайомку, котра її тримала, однією рукою стягла з неї окуляри, а другою, міцно вчепившись пальчиками у волосся, потягла його до себе. У напівтемному ліфті з голови «незнайомки» сповзла пишна руда перука.

Білявка остовпіла, на мить завмерла, потім по-тваринному відскочила на крок назад, зробила рвучкий рух рукою, щось клацнуло, і викрита «руда попутниця» побачила в напівтемряві, як блиснуло лезо ножа-викидухи.

– Постав дитину на підлогу і не рухайся!

Під’їзд другий

Ігор, сам здивований власною сміливістю, з не меншим подивом відчув, що жінка не чинить опору його несподіваному поцілунку за таких дивних обставин. Адреналін його зашкалював. Це поцілунок у застряглому ліфті чужого будинку, поцілунок із красивою жінкою, брунатні очі якої навіть за бляклого світла аварійної лампочки виблискували зверхнім, якимось нервовим блиском, коли він час від часу розплющував свої, щоб пересвідчитися, що не марить… Вона теж інколи поглядала на нього, не відриваючи вуст від нахаби, який трапився на її шляху в такий вирішальний момент.

«Власне, це можна зрозуміти – така собі помста тому ідіотові чоловіку», – промайнуло в голові Ігоря умовно-логічне пояснення відсутності ляпаса, хоча тієї миті навряд чи він був здатен на аналіз подій. Тіло його ладне було позбутись одягу та злитись із цією незнайомкою, що пахла корицею, шафраном, кардамоном, і чиє серце пульсувало під пружними грудьми так, що відлунювало в його грудях.

Ігор утратив відчуття часу, і, боячись, що цей сон раптом скінчиться – поїде ліфт, увімкнеться світло, з’являться сторонні люди – і доведеться дивитись одне одному в очі, говорити якісь дурні слова, він перехопив міцніше стрункий стан, глибоко вдихнув і знову припав до жінки своїм спраглим поцілунком. Вона тихо застогнала, хитнулась до стіни ліфта, Ігор утримав її, і жінка у відповідь притислась до нього, блиснула очима і знову віддалася цьому безумству.

Поцілунок затягнувся. Самотня валіза стояла в кутку тісного застряглого ліфта і напевне дивувалася б, якби уміла.

Під’їзд перший

Перука впала додолу. «Попутниця», чи то пак – попутник, відсахнувся і закляк, побачивши блиск ножа, але дитина на його руках не виявляла ніяких ознак переляку чи бажання перебратися на руки білявки, обмацувала його обличчя, волосся, вуха.

– Постав дитину на підлогу, я сказала! – прошурхотів здушений голос.

– Олю, я не хочу на підлогу, я хочу додому. Я їсти хочу! Коли ми підемо додому?

Дівчина вдивлялася в розгублене обличчя чоловіка напроти. Було воно дивним без перуки та окулярів, із нафарбованими губами, збентеженим та добрим. Ніякої небезпеки та агресії цей дивак не виявляв, але чому він мовчить?

– Ти хто такий? – кивнула войовнича білявка до незнайомця.

– Я? – проковтнув слину він. – Я… не знаю. Художник я.

– Голубий, чи що? Трансвестит?

– Та ні, просто пожартували на спір із другом, – обережно, наче йдучи кригою зимового озера, відповів мужчина.

– То ти в гості їхав?

– Ну, начебто так. Можна й так сказати…

– А звуть тебе як?

– Левом.

Дівчина реготнула, огледіла дивака ще раз:

– Та який з тебе лев?! Хіба що одомашнений, свійський. Друзі, мабуть, Льовушкою кличуть?

– Саме так, – гмикнув він і, майже опанувавши себе, спробував змінити тему: – Цікаво, хтось нас звідси витягне чи так і сидітимемо довіку?

– Олю, я їсти хочу! – потягнулася до білявки дівчинка.

Та клацнула ножем, закривши його, сховала в кишеню і взяла дитину з рук Льовушки.

– Ось у мене в торбі є печиво, їстимеш?

– Так. І левові дай! Він пахне, як мама!

Оля знову гмикнула, поставила дитину на підлогу і, тримаючи її однією рукою, другою почала нишпорити в сумці.

– Ще й мобілка здохла… Усі біди до купи! А в тебе телефон є, чи левам не пасує?

– Із собою немає.

– А навіщо тоді людині мобілка, коли її не носити з собою?!

– Та то ми так… Так домовились із другом. Такі умови гри чи парі – дещо втнути, але не мати при собі засобів зв’язку, щоб екстремальніше, щоб на випадок чого – не благати про допомогу. А вийшов такий конфуз.

– Ага. Зрозуміло. Хлопці не дорослішають. Вони просто стають старшими, – зітхнула Оля, діставши пачку печива.

Вона присіла навпочіпки біля дівчинки, розгорнула упаковку і вклала їй у руку печиво.

– І левові! – наполегливо промовила дівчинка, поводила вільною рукою в просторі між собою та Льовушкою і, намацавши його ногу, вхопилася за джинси нижче коліна.

– Ні-ні, дякую, я не голодний, – замахав руками той.

– Та вже пригощайся, – сказала поблажливо Оля, – раз дитина наполягає. Це моя принцеса, а я при ній вірний страж. Вибач, коли налякала. Я за неї та за її матір кров віддам по краплі.

Під’їзд другий

– Руки в тебе сильні. Ти ними лише обіймати можеш чи ще щось умієш?

Це запитання було геть несподіваним для Ігоря через чверть хвилини після поцілунку. Він «завис», дивлячись на дивну особу, яка знову поглядала на нього, мов випробовувала.

– А що треба робити? – спитав спантеличено.

– Ну, наприклад, відкрити двері ліфта, якось міняти ситуацію… Ти ж мужчина!

– Так-так. Звісно, вибач. Вибачте.

Якісь люди протупотіли сходами вгору. Ігор набрав повітря, щоб крикнути, що вони тут застрягли, мовляв. Але жінка миттю прикрила йому рота долонею, а вказівний палець другої руки приклала до своїх губ, бажаючи тиші. Ігор ковзнув язиком по її долоні й поцілував пальці – щось дивне й некероване відбувалося з ним у цьому тісному просторі ліфта.

– У тебе є мобілка? – тихо спитала вона.

– Ні.

– Випусти мене! Я сходжу по свою, поки чоловік не второпав, і повернусь.

– Правда повернешся? – знову потягнувся до неї Ігор.

– Я ж тобі валізу залишу.

– А далі що?

– А далі – як кому на роду написано. Може, разом, може, окремо…

– Але ти повернешся?

– Швидше так, аніж ні, – грудним голосом тихо відповіла жінка і кивнула в бік дверей.

Ігор напружився, посмикав двері, ті наполовину прочинилися. Він і далі їх тримав, але виявилося, що ліфт завис між поверхами. У під’їзді світло ще не ввімкнули – сутінки ледь накрили місто. А може, то не стало електрики в усьому будинку?

Він озирнувся на жінку. Та підтягла валізу до дверей, поклала на бік, стала на неї, обіперлась Ігореві на плече, підстрибнула і вилізла на поверх вище. Там вона обтрусила брюки на сідницях, поправила маленьку сумочку, розміром із великий гаманець, що висіла на тонкому ремінці, перекинутому навскіс від плеча до протилежного стегна. Потім нахилилася до Ігоря, уважно подивилася на нього, і знову йому здалося, що вогонь її очей якийсь незвичайний. Мабуть, такий буває у людей на межі усвідомленої небезпеки чи від якихось побічних впливів. Але на наркоманку жінка була геть не схожа, хоч і дивна. Та й сам він, треба сказати, теж не надто ординарно повівся, то що вже…

– Поклич когось на допомогу, бо сидітиму тут із твоєю валізою довіку, – промовив, задерши голову, Ігор.

– Гаразд, – кивнула жінка.

Ігор відпустив двері, ті стукнулись одна об одну, але більше не відкрилися, і він залишився в напівтемряві наодинці з валізою.

Під’їзд перший

Двоє дорослих і дитина хрумтять печивом у напівтемному вантажному ліфті. Дорослі стоять, притулившись спинами до стіни, а дівчинка блукає маятником між ними, роблячи по чотири кроки туди-сюди. Розмова не клеїться. Льовушка знову думає про «молоде покоління», хоч і не вважає себе старим. Але ці юначки вже надто дивні та без комплексів. Припустімо, вона найнялася нянькою доглядати цю малу і відповідає за її життя та здоров’я. Але ж це не привід кидатися на невинну людину з ножем! Агресивна якась… Пригадав рішучий вираз обличчя та войовничу позу цієї Олі. Подумалося, що дівчина і направду могла пустити в хід зброю. А може, вона колись уже це робила?

Льовушка тріпнув головою, відганяючи страшні картини, що раптом замиготіли в уяві художника. Дівчинка зреагувала на рух, зупинилась і спитала з набитим печивом ротом:

– А ти справжній лев?

– Нууу… як тобі сказати? Не знаю. З одного боку, наче й справжній, з другого – наче й ні…

– А який ти лев?

– Ну… такий, середнього розміру, трохи рудуватий.

– А рудуватий – це як?

– Ну… це колір такий, між жовтим та червоним, подібний до кольору цегли, – намагався пояснити дитині Льовушка.

– А колір – це що? – питає дівчинка.

Льовушка замислюється, бо хоч і спілкувався інколи з дітьми сестри, але таких запитань вони ніколи не ставили.

– Облиш. Ти не зможеш їй пояснити.

Льовушка розтуляє рота, щоб заперечити, що він, мовляв, як художник міг би…

– Вона незряча, – тихо промовляє Оля, і митцеві перехоплює подих.

Під’їзд другий

Ігор не зміг би точно сказати, скільки хвилин минуло з тієї миті, як він залишився в ліфті сам. Його схвильовані душа та тіло наче відірвалися від звичної реальності, переживаючи відголоски дивної пригоди. Він, власне, майже забув, чому опинився тут і навіщо їхав чужим ліфтом нагору, забув, що в сусідній під’їзд за тим самим бісом у пошуках пригод та адреналіну з другим ключем зайшов його старий друг Льовка. Ігореві зараз було байдуже, чи не трапилося чого з товаришем, чи, бува, не в усьому будинку пропала напруга – його самого, що називається, перемкнуло. Перед очима в сутінках ліфта раз по разу спалахували очі незнайомки, губи ще відчували її смак, а півтора кубометри повітря цього замкнутого простору ще утримували молекули її аромату.

Із цього заціпеніння Ігоря вивів звук, що раптом долинув зі щілини між дверима. Десь трохи вище його плеча майже у вухо гавкнув йому чималий пес. Затупотіли черевики, почулися голоси: «Тут він! Тут!» Під чиїмись дужими руками відчинилися двері ліфта, роззявлена паща вівчарки опинилася прямо навпроти Ігоревих очей, він відсахнувся і в цю мить побачив біля пса дві пари ніг, узутих у формені міліцейські берці, потім побачив револьвер у чиїйсь руці та почув те, на що найменш сподівався:

– Попався, сволото! Пішки треба крадене виносити, а не ліфтом! Вилазь!

Ігор озирнувся на валізу й похолов.

Під’їзд перший

«Господи… Який же все це дебілізм! – думає раптом Льовушка, завмерши в ліфті поруч із юною тендітною білявкою, що має при собі ніж-викидуху і готова пустити його в хід, захищаючи чужу дівчинку, якій неможливо пояснити, що таке колір, бо вона незряча. – Який мізерний дебілізм – гратися чарівними ключами, побившись об заклад, що відкриєш чужу квартиру, зайдеш, сфоткаєшся там і візьмеш на згадку про свій «подвиг» малозначущу дрібничку, пропажу якої господарі й не помітять. Яка дурня – так гаяти час та розважатися в такий спосіб дорослим чоловікам, коли ось воно поруч – інше життя, справжня проблема, чиєсь горе, а не тупі пошуки адреналіну та втраченої «чистої радості»… Яка, в біса, чиста радість – подражнити свої нерви, погравшись у квартирного злодія?! Ідіоти…»

Оля мовчала. Дівчинка щось мугикала, наче муркотіла якусь мелодію, все ще цупко тримаючись за чоловікові джинси.

Льовушці стисло десь у грудях та засвербіло в переніссі. Йому захотілося взяти дитину на руки, пригорнути до себе… Чи обох їх обійняти і чимось зарадити… Чи просто обійняти й заплакати від такої несподіванки та власної безпорадності. Але він не наважився навіть ворухнутися. Хто він їм? Чужий пришелепкуватий попутник у перуці та з нафарбованими губами, з яким застрягли на скількись хвилин у ліфті. Обійняти? Його й за мужчину не можна сприймати в цій ситуації, не те що вже за захисника та розрадника…

«А який ти лев?» – пригадалось йому.

Ніякий.

Щось клацнуло. Блимнуло й увімкнулося світло. Кабіну ліфта смикнуло, і він рушив угору. Оля, не глянувши на попутника, нахилилася до дівчинки, взяла її на руки, поправила торбу на плечі та повернулась обличчям до дверей.

Ліфт зупинився. Дівчина вийшла.

– Може… Може, я чимось би став у пригоді? – схаменувшись, спитав Льовушка, зібгавши в руці перуку.

– Забудь! – не озираючись, відповіла Оля.

У просторі між дверима, які почали сходитись у звичному русі, Льовушка побачив, що маля махнуло йому рукою. Він завмер, закритий у порожньому ліфті, а за мить уже натиснув кнопку з одиницею.

На майданчику першого поверху Льовушка витер із губ залишки помади, вивернув перуку волоссям усередину, затис її пальцями, мов м’яч, і вийшов на вулицю. Сутінки густішали, але вже світилися ліхтарі. Гамір та рух біля сусіднього під’їзду миттю привернули його увагу. Кілька хлопців у міліцейській формі заштовхували в патрульну машину Ігоря. Свідки події завмерли трохи осторонь, спостерігаючи дійство. Льовушка похолов.

Ігор озирнувся, побачив товариша. Погляд його виражав повний розпач та здивування. Він ухопився руками за дверцята і крикнув:

– Я ні в чому не винен! Я просто застряг у ліфті!

– Ага. А валіза з краденим сама до тебе прийшла!

Сильні руки законника пхнули його, він перечепився через поріжок і ввалився всередину, а інші руки поставили до машини невеличку валізу на коліщатах.

Наряд міліції завантажився в машину, і та рушила з двору в бік проспекту.

Свідки події оговтались і почали обговорювати побачене, а Льовушка, вражений укотре за день, побрів геть від цього будинку, не знаючи, що трапилося, що робити і як визволяти товариша. Пройшовши метрів двадцять, він озирнувся, наче відчув на спині чийсь погляд. Біля під’їзду, з якого вивели Ігоря, у світлі ліхтаря прозирала на лавочці худорлява постать тінейджерського віку, у блайзері на голові, у футболці та джинсах, що злегка метляла ногами в кросівках, дивлячись услід Льовушці.

5

Ліза пройшла паспортний контроль і з тривогою кинула оком на сусідній «коридор», там черга чомусь просувалася повільніше. Рушивши вперед, озиратись вона не стала – не могла, не хотіла, не мала сил, боялася. Перехопивши невелику сумку зручніше, вона пішла до зали, де пасажири чекали оголошень про посадку на їхні рейси. Уповільнила ходу біля кав’ярні й ще раз нишком глянула, чи проминула вже прикордонника худорлява висока дівчина з сусідньої черги, біляве волосся якої було видно здалеку.

«Треба було хоч бандану чи кепку яку натягнути на неї!» – подумала Ліза, нібито розглядаючи вітрину з тістечками.

Потягло запахом кави та солодощів, і хвиля нудоти підкотила жінці до горла. І не тому, що вона була вагітною – токсикози не надто її турбували і на перших місяцях, не те що тепер. Просто вона хотіла їсти – зранку ще й крихти в роті не було. Але ціни в харчевнях аеропорту були захмарними, і Ліза вирішила втриматись, адже в літаку мають погодувати, а гроші ще знадобляться.

Витягла пудреницю та почала фарбувати губи. У маленькому люстерку побачила, що білявка з невеличким наплічником на спині пройшла паспортний контроль та повільно рушила до зали очікування. Ліза заплющила очі, подумки перехрестилася.

– Are you okay?[1] – злякав її голос офіціанта.

– I’m fine, thank you![2]

– May I help you? What would you like?[3]

– No, thank you! Maybe later,[4] – відповіла Ліза і відійшла від вітрини до крісел очікування.

У літаку вони також удавали, що не знають одна одну – молода жінка з каштановим волоссям та брунатними очима, красу якої не розмила вагітність, як нерідко буває, та худорлява дівчина років вісімнадцяти з прямим світлим волоссям до плечей. Правда, дівчина інколи озиралася, роздивляючись пасажирів, нишком кидала погляд на вагітну, що, здавалося, заснула, з’ївши запропоноване авіакомпанією та випивши чаю. Але, добре придивившись, можна було помітити, що час від часу брови жінки зсувалися до перенісся, лоб ставав вологим, пальці її впивалися в ручки крісла. Тоді вона опускала голову та закушувала губу. Потім розслаблялася, глибоко зітхала і зиркала то на наручний годинник, то через віконце назовні, сподіваючись ось-ось побачити там щось знайоме та довгоочікуване. У сусідньому кріслі дрімала смаглява дівчинка років десяти, до якої інколи підходила так само смаглява симпатична мама з немовлям на руках, оглядала дівчинку, білозубо з розумінням посміхалася вагітній жінці й поверталася на своє місце попереду.

Пройшовши митний контроль і не чекаючи багажу, бо його не було, Ліза поглядом підізвала до себе Олю і, намагаючись не налякати її, тихо сказала:

– У мене почалися пологи.

В очах дівчини промайнули жах та розгубленість, вона навіщось озирнулась і тихо промовила:

– Але ж іще рано?!

Помітивши переляк попутниці, Ліза навмисне надто спокійним і впевненим голосом промовила, наче наказувала:

– Без паніки! Сім місяців – не катастрофа. Ми вдома. Страшне позаду. Бери сумку і чекай на мене біля сходів. Я до вбиральні. Ні з ким не розмовляти!

Її саму тіпало від пережитих напередодні хвилювань, від страху пологів, що почалися на два місяці раніше, ніж планувалося, від повної невизначеності її майбутнього, куди домішалася ще й відповідальність за долю Ольги. Але життя вчить тих, хто вміє і хоче вчитися. Інших водить колом і все одно змушує засвоювати свої уроки. Лізу воно навчило збиратися «докупи» у відповідальну хвилину, вимикати нерви, «ахи» та «охи», мислити тверезо, раціонально, рішуче, можливо, по-чоловічому. Вона не скаржилась і не нюняла. Вона, мов той комп’ютер, перебирала в голові «файли та папки» у пошуках єдиного слушного зараз рішення.

Таке буває. Трапляється. Називається «форс-мажором». Зазвичай люди з високих будинків спускаються ліфтом чи сходами. Але коли дім горить, інколи стрибають у вікна. Бо лише так є шанс вижити.

Цього разу ситуація ускладнювалася наявністю всередині неї ще одного життя. З одного боку, це робило Лізу вразливішою, з іншого – відповідальнішою, сильнішою, незборимою за своєю суттю та призначенням.

Оля навряд чи могла усвідомити всю глибину подібних міркувань, але, зобов’язана Лізі своїм визволенням, а може, й життям, вражена її щирим людським безкорисливим ставленням до себе, ладна була служити цій жінці та її ще ненародженій дитині, як пес, і захищати їх, учепившись у горло будь-якому уособленню небезпеки.

Ліза, притримуючи живіт, важкувато піднімалася сходами від вбиральні до зали аеропорту. Оля поїдала її очима, з острахом чекаючи новин та настанов. Після того, як на її очах у сільській хаті, заметеній ззовні снігом, п’яна мати самотужки народила мертвого хлопчика, витерлася ганчір’ям і з полегкістю заснула, а п’яний батько й зовсім не прокидався заради таких дрібниць, Оля страшенно боялася всього, що пов’язано з цим жахливим ритуалом.

– Води відійшли, – сказала надто спокійним голосом Ліза. – До Києва їхати далеченько. «Швидку» з Борисполя викликати – теж гаяти час. Беремо таксі та їдемо народжувати в Бориспіль!

– Добре, – кивнула дівчина, не відриваючи погляду від обличчя Лізи. Її не дивувало, що з Борисполя треба було їхати в Бориспіль – вона знала різницю між аеропортом та містом, яке дало йому назву. – А там є пологовий будинок?

– Там є лікарня та лікарі, – упевнено сказала Ліза і рушила до виходу, притримуючи живіт. Оля з наплічником та сумкою подруги пішла слідом.

Біля дверей до них кинулися з пропозиціями водії автівок, але жінки шукали таксі. За скляними дверима їх зустріло рідне смачно-синє весняне небо та так само смачне весняне повітря, попри кількість машин на розвороті біля аеровокзалу. Ліза глибоко вдихнула, посміхнулась Олі та подала їй руку. Дівчина вхопилася за неї вільною рукою, і пальці їхні сплелися та стиснулись міцно-міцно. Рух цей був виразним і щемним, наче якийсь особливий вислів іноземної мови, над яким ще помучишся, щоби перекласти на рідну, якщо взагалі перекладеш, бо не все перекладається словами.

Таксист був київським, але й Бориспіль знав непогано. За десять доларів та десять хвилин він домчав пасажирок до пологового будинку і навіть супроводив до приймального покою.

– Ви батько? – грубувато спитала в нього санітарка.

– Ні, я таксист.

– То йдіть і не заважайте. А ви давайте документи і роздягайтеся, зараз спуститься лікар, – звернулась вона до Лізи, яка саме вирішила присісти на дерматинову лавку біля стіни.

– Навіщо це їй роздягатися в коридорі?! Лікаря гукайте, у нас води відійшли! – голосно обурилась Оля, хоча в самої зуби клацали від нервової напруги.

Ошелешена несподіваною відсіччю, санітарка зиркнула на обох прибулих і сказала:

– Звідки це ви такі розумні звалилися?

– З неба, – зібравши сили, втомлено відповіла Ліза, вказавши очима на свою сумку та на Ольжин наплічник.

6

Наревівшись до ранку під ковдрою в холодній хаті поруч із п’яними батьками та мертвим немовлям, Олька тихо вдяглася, взула чоботи, нап’яла синтепонову куртку, що мати купила їй восени в районному секонд-хенді, натягла на біляву голову руду плетену шапку, замотала тонку шию шарфом власного виробництва. Від вхідних дверей вона повернулася до холодної кухні, що, швидше, була коридором, де на столі стояла плитка, а в кутку брудно-червоний великий газовий балон. Дівчинка нахилилася, відкрила дверцята столу, витягла свій портфель зі скромним шкільним приладдям. Затиснувши його під рукою, ще раз зазирнула через щілину в дверях до сірої кімнати, де досі спали нетверезі батьки і де в ногах у матері лежало те, про що Ольці страшно було й згадувати.

– Та пропадіть ви всі пропадом! – прошепотіла вона і вийшла на вулицю, твердо вирішивши більше в цей дім не повертатися.

Морозне повітря дивно пахло чи то молодими огірками, чи розбитими кавунами, свіжий сніг виблискував під ранковим сонцем – день довшав, горобці цвірінькали та сварилися за кінський волос – усе говорило про те, що ось-ось – і зимі кінець.

«Так завжди буває – треба лише дотерпіти, треба витримати до кінця, бо безкінечного нічого немає, перетерпіти – і все зміниться на краще», – думала Олька, завмерши біля хвіртки, замруживши очі й підставивши обличчя зимовому сонцю.

Куди йти далі – вона не знала. Точніше – вона знала, куди б хотіла піти. Але чи можливо це, чи може вона звалитися важким мішком на плечі людині, яка одна, здавалось, була до неї небайдужою? Звісно, односельці співчували «дитині з неблагополучної родини», але то здавалось Ольці якимось поверховим співчуттям, наче подаяння, мимохідь кинуте юродивому біля церкви. Нікого не цікавило її нутро чи те, що люди називають душею (хоча, звісно, не в назві справа). Нікого, крім однієї дивної людини, відмінної від усього Ольчиного оточення.

Роксана була шкільною вчителькою років тридцяти, яка одного разу дивом з’явилася в їхньому селі. Вона просто зійшла з потягу на станції за шість кілометрів від села, спитала, де тут найближча школа і, підвезена на УАЗику агрономом, залишилась викладати мову та дві літератури – українську й зарубіжну. Так само несподівано за два роки вона покинула і село, і школу, звільнившись без пояснень.

Останні три місяці навчального року та перебування Роксани в селі Олька жила в неї, бо того вирішального ранку таки наважилася прийти. Стоячи із заплющеними очима біля батьківської хвіртки, вона почула дзвін церковного дзвону, що донісся з пагорба, і раптом згадала дивну для неї фразу, почуту колись із вуст священика: «Стукайте, і відчинять вам!»

Олька пречудово пам’ятала, як не раз гупав до них кулаком дільничний міліціонер, а батько підпирав двері, матюкався і не збирався йому відкривати. Тому біблійна мудрість здавалася дівчинці досить сумнівною. «Відчинять, якщо схочуть. А як ні – то ні!» – думала вона.

Але тієї миті їй здалося, що коли зараз не зробить рішучого кроку – то так і простоїть вік біля паркану, що відділяє двір невеселого її дитинства від іншого життя. Якщо не постукає, то ніхто й не замислиться, чи їй відчинити… Звісно, під словом «ніхто» вона уявляла Роксану, хоча, знову ж таки – не в словах справа.

Олька попрямувала свіжим сніжком до школи, знайшла там учительку, вп’ялася очима в її карі очі й промовила:

– Додому я не повернусь. Чи повернуся, щоб їх убити. Врятуйте мене! Більше нікому.

Буває в житті – трапляються на твоїй стежці люди, навіщось потрібні. Навіть коли ти їх не шукаєш. Вони тривалий час можуть непомітно бути десь поруч, але в слушну хвилину наче проявляються, образ їх стає помітнішим, чіткішим, опуклішим, виразним і кольоровим, і ця людина якось впливає на твоє життя, грає в ньому свою роль. Це може тривати досить довго, чи періодами, чи зовсім пунктиром, виринаючи та зникаючи знову.

А буває, чиясь стежка лишень перетинає твою. І людина як з’являється в твоєму житті, так і зникає з нього, але їй вдається зробити щось надто важливе та доленосне – чи витягти тебе з ями, чи пхнути в неї, чи вивести за руку на якусь іншу орбіту життя і знову розчинитися вдалині на власній стежці, яка не збігається з твоєю й навіть не є паралельною.

Такою людиною для Ольки стала Роксана, історії якої не знав у селі ніхто (тому образ її частково був доповнений серіальними домислами). Але до дітей вона ставилася щиро та приязно, до старших – шанобливо, до різного рівня керівництва – рівно та з гідністю, приводу для пліток не давала, на чужих чоловіків не посягала, а одинаків, що наважилися б самі залицятися до неї, за два роки в селі не знайшлося. Хоч і не скажеш, що жінка була гордовита, але ще подумаєш, із якого боку підступитися та чи рівня ти їй. Роксана ні з ким не панібратствувала і до себе в душу нікого не впускала. Проте вона цікаво викладала свій предмет, і діти її любили. Мешкала в однокімнатній квартирі типового триповерхового на два під’їзди будинку «сільської інтелігенції», які в радянські часи будували в багатьох селах. Господарства не тримала, купувала що треба в крамниці чи привозила з Києва, куди неодмінно їздила раз на місяць. До кого й навіщо – не знав ніхто, як, власне, ніхто й не знав передісторії її появи в селі. Єдине просоталося через освітянську бухгалтерію, що бачили в її паспорті штамп про недавнє розлучення.

Те, що вона змогла дати Ольці за три місяці спільного проживання, навіть не могло зрівнятися з тим, що дівчинка отримала за свої неповних п’ятнадцять років удома. Вони розмовляли. Говорили про все – без табу. А хто ще в її світі, скажіть, міг розумно відповісти дівчині на купу запитань та не висміяти її при цьому? Хто взагалі замислювався, що у неї є запитання? Власне, Олька не мала навіть подруг свого віку, не те що вже старших порадників. Рано усвідомивши з гордовитою гіркотою відмінність свого статусу «дитини п’яниць» від інших більш-менш благополучних дітей, вона ні до кого й не набивалася. Живучи в Роксани, Олька мала вчительчин спосіб життя за приклад і, як могла, старалася наслідувати все до дрібниць – і її чисту мову, і манеру триматися, й акуратність її невеличкої квартири, охайне утримання свого гардеробу, догляд за волоссям, руками, тілом, а також поміркованість та доброзичливість у судженнях про інших людей, і ще – читання книжок. Як ридала вона, проковтнувши навздогад узятий з полички роман «Людина-амфібія» Олександра Бєляєва! Жаліла і красуню Гуттієре, і доктора Сальватора, а щонайбільше – Іхтіандра, «морського диявола» із серцем ангела. А коли Роксана привезла з Києва диск із цим фільмом, Олька подивилась його єдиний раз, знову наревлася, шморгнувши носом, зробила вголос висновок, що життя важке й несправедливе до тих, хто заслуговує бути щасливим, вклала диск у пакетик, всунула між сторінок роману і демонстративно поставила на книжкову полицю.

Тепер її нове, можливо, дещо штучне життя настільки відрізнялося від тієї реальності, яка існувала в садибі її дитинства, та й узагалі від середньостатистичного сільського життя навіть непитущої родини, нерозривно пов’язаного з городами, господарством і націленого головним чином на прогодування тутешньої чи розпорошеної по містах родини, що та їхня невеличка квартирка здавалася Ольці кораблем, відокремленим від звичного світу. А інколи їй ввижалося, що за стінами будинку не рідне село, а сам Київ, і все в ньому інакше, так, як показують у кіно. Ось лишень одягнись, розчешись, стань на порозі, вирівняй спину, підніми голову, відчини двері, зроби кілька кроків – і опинишся якщо вже не на Хрещатику, то точно на Оболоні!

Ці спокій та насолоду від вистражданого нового життя Олька відчула не одразу. Перші дні були для неї тривожними, а статус її у Роксани видавався нелегальним, тимчасовим та хитким. Скоса поглядали на неї учні різного віку, скоса – на Роксану вчителі, мовляв, не лізла б у чужі проблеми, хоч і шкода дівчинки, та вже ж не сирота… Але за кілька днів Роксана написала заяву на ім’я директора школи й таку саму на дільничного інспектора про те, що в зв’язку з нестерпно важкою ситуацією в сім’ї учениці такої-то вона вважає за потрібне тимчасово забрати дівчинку до себе, що має бути позитивним для дитини, яка перебуває в постійному стресовому стані в родині алкоголіків.

Заява – річ офіційна. І хоч не було подібних прецедентів, вона якось урегулювала ситуацію та приглушила пересуди.

А тим часом місцева міліція передала у район справу про мертве немовля – чи не було в тому криміналу. Ольчина мати раз припленталася до школи і чекала її після уроків, але в приміщення зайти не наважилась. Олька ж тремтіла біля вікна і виходити не стала – боронь Боже, знову мати натисне на жалість, і піде вона телям на мотузку споглядати те саме. Так і не зустрілися. Баби переказували потім, що мати, випивши, сварилася біля магазину, що вчителька, не здатна народити власних дітей, украла в неї «готову», а батько погрожував, але хто там його боявся, коли він вже сам догорав від горілки.

Олька залишилась. Але три місяці по тому закінчився навчальний рік, Роксана, прийнявши іспити, без пояснень подала заяву на звільнення, а Ольці повідомила, що має закордонного нареченого, котрий улітку планує забрати її до себе.

Того дня наче небо впало на землю. Враз вибухнув тендітний душевний комфорт, який дівчинка дозволила собі відчути поруч із цією жінкою, що не стала для неї ні матір’ю, ні навіть старшою сестрою – вона ніколи не сюсюкала з Олькою та не пестила її, не панібратствувала, не родичалася, наче знала – що ближчими вони стануть, то боліснішим буде розставання. Власне, не Роксана вигадала цю малу спільноту – вона просто не відштовхнула Ольку в страшну для неї хвилину. І протягом тих трьох місяців, знаючи наперед скінченність цього симбіозу, жінка вкладала в дівчинку по максимуму все, що вважала корисним в її дорослому житті. Але при тому тримала дистанцію, умисне залишаючись для неї людиною з іншої стежки, людиною із власною долею.

7

З якою метою, увійшовши в під’їзд, люди заходять до кабіни ліфта? Звісно, скажете ви, щоб піднятися на потрібний поверх, а не щоб пережити екстремальні враження. Зазвичай ліфт, це не мета, а засіб. Вертикальна риска, що веде від пункту «А» до пункту «Б», куди бажано дістатися. Тому мало хто буває задоволений, опинившись у пастці цієї риски. Бувають наслідки з боку здоров’я, втрачений час, зіпсований настрій. Хоча дехто вміє поставитися до пригоди з гумором. Запустивши у пошукову систему в Інтернеті словосполучення «застрягнути в ліфті», знаходиш неймовірну кількість людських вражень. Навіть прохання до інтернет-спільноти допомогти «правильно та надійно застрягнути в ліфті, щоб надовго і щоб ніхто не зрушив, «бо дуже треба»!» І, уявіть собі, за питанням довгий список відповідей-порад, як тому бовдуру свою ідею реалізувати!

А дехто ділиться своїми враженнями на тематичних форумах.

– Я зависала в ліфті тільки один раз, зате як це все було! Мало того, що зі мною в ліфті були ще якийсь обкурений гопник і дівка-істеричка, яка спочатку верещала, так що у мене вуха ледве не відвалилися, а потім дістала телефон, подзвонила подрузі й стала з нею базікати. Весело… А гопник стояв, як бовдур, і через кожні п’ять хвилин питав: «А ми шо – застрялі?». Ні, блін, бензин у ліфта закінчився! Потім, хвилин через 20, нас звідти все-таки витягли, але тепер щоразу, коли я сідаю в ліфт, мені якось не по собі.

– Коли застрягнеш у ліфті сама – тут тобі і плюс, і мінус. Не буде поруч ні придурків, ні симпатичних хлопчиків… Але найстрашніше – без мобільника! Це жах. Прикмета у мене навіть така: якщо забула мобілку – у ліфт не сідай! Маю гіркий досвід. А головне, сусідам все по фігу. А мені доводиться і кричати, і тупотіти ногами… Вони не чують. Поводжу себе, як дурепа, але, чорт, як поводитися інакше?

– Мабуть, найприкольніший випадок у моєму житті – це коли я у Франції застрягла з п’ятьма (!) бабцями в одному тісному ліфті. Справа в тому, що на ліфті явно писалося – максимум 4 людини, а нас там було шестеро. Я їм так і сказала, але старі, мабуть, через неписьменність не вміли читати по-французьки і набилися в ліфт. От він, як і слід було й чекати, застряг. Бабусі тут же почали задихатися, ковтати заспокійливе й отримувати серцеві напади, як по команді. Ну, я натиснула червону кнопку, і служба почала давати мені французькою вказівки, що робити. Але я ні фіга не зрозуміла, тому що найменша бабуся почала молотити кулачками по стінках і волати так, що і мені до неї далеко було б. Загалом, я зрештою дещо зрозуміла, і натиснула, що треба. А от їхали б самі, без мене, молодої й розумної, сиділи б там і досі. :)

– Було це якось взимку, прийшли до мене гості, напилися ми чаю і вирішили піти в кіно. Увіпхалися в пасажирський ліфт, було нас п’ятеро, та ще й у шубах, пуховиках, дублянках, розігріті чаєм. Ліфт спустився на півметра і завис. Двері не відчинялися. Але компанія була непогана, всі свої та веселі, правда, мов оселедці в банці, та ще й добряче вдягнені. Та ще й після чаю… Але коли нас визволили (хвилин за сорок), в кіно ми вже не пішли, бігли всі назад додому. Бо таки ж після чаю :)

– А ми раз застрягли невесело. Саме в той час усі розмови йшли про російський підводний човен «Курськ», де на глибині загинуло чимало моряків. То дуже їм поспівчували, коли майже годину чекали визволення в літню спеку і нічим було дихати. Було нас разом зі мною п’ятеро, один з нас добряче нетверезий мужик із перегаром, одна закохана парочка і дівчинка з собачкою. Собачка – молодий сенбернарчик. Він повівся найрозумніше – вже хвилин за десять улігся на підлогу, знайшов носом щілинку, звідки тягло свіжим (чи просто прохолодним) повітрям із шахти ліфта, і так і пролежав. Скажу, що враження були не з приємних, коли дихати майже нічим. Та ще той алкан щось варнякав, та й песик трохи смердів, мабуть, теж боявся… Але нічого, за годину всіх витягли. А закоханій парочці наче навіть сподобалося.

– Особисто я люблю застрягати в ліфті за інерцією. Як застрягну, серце радіє! Тому що, коли мені було дванадцять років, я застрягла в ліфті з хлопчиком на ім’я Арсеній, він мені дуже подобався. Там ми вперше поцілувалися… Ну, а що ще робити в просторі два метри на два метри при темряві?

– А мене приколюють відчуття – екстрім, страх… Ти перебуваєш у невідомо скількох метрах від землі, світло не горить, а під ногами, крізь підлогу, відчувається порожнеча… Ці відчуття – просто супер! Застрягла якось в 10-річному віці між 11 і 12 поверхами, 40 хвилин безрезультатно тисла всі кнопки в темному ліфті, поки не приїхав дядько-монтер, не зламав дверцята і не витяг мене. І все одно – супер! Хоча, звичайно, такі емоції з’являються вже після того, як ти звільнений :)

– Іноді тільки такі моменти допомагають мені над чимось замислитися в житті, подумати над якоюсь ситуацією. І стоячи або сидячи в цьому темному ліфті, нічого не залишається, як розмова з самим собою. У дитинстві мріяла застрягти в ньому перед школою, але так цьому бажанню і не судилося збутися.

– А знаєте, що в США роблять адвокати, якщо застрягають у ліфті? Радіють! Бо це – гарантований дохід. Включають опцію секундоміра у мобільному і починають рахувати, скільки саме вони перебувають у застряглому ліфті. Тамтешнє прецедентне право у ряді штатів виробило практику: 6 хвилин – 14 тисяч доларів відшкодування по суду, 15 хвилин – 35 тисяч доларів і т. д. Але все ж таки «вартість страждань» визначає суд. І зазвичай власник будівлі та потерпілий підписують мирову угоду, не чекаючи суду, бо власнику вигідніше заплатити, ніж потрапити в комп’ютерну базу даних. Адже факт, що в будинку постраждав мешканець, може різко знизити ренту.

– А я колись у Мангеттені в одному з престижних будинків початку ХХ сторіччя їхав у ліфті, який працює не на електриці, а завдяки противазі. Треба було тягнути трос, щоб ліфт рухався. Кабінка ліфта невеличка. Окрім ліфтера ще двоє-троє людей вміщаються. Трос проходить усередині кабіни. І не один, а два. Тягнеш за один – їдеш угору, за другий – униз. В ідеалі його тягне ліфтер, але в деяких будинках – самі пасажири. Це не важко, і на такий випадок на спеціальній поличці є спеціальні рукавиці. Ліфт їде повільно і надійно.

– Батько згадував, що старі київські ліфти звалися «підйомники», ліфтер (такий солідний дядько у формі) їхав разом із клієнтами – натискав кнопки, відчиняв двері. Звісно, ліфти були тільки у VIP-будинках – то був люкс неймовірний! Подекуди збереглися ще ті перші кабіни – на двох. Бо ліфтер «брав на борт» лише одного пасажира… А в 1970-ті роки такі ліфти були предметом цікавості – ми бігали дивитися їх, каталися. Був такий манюній ліфт у будинку на Леніна, теперішній Богдана Хмельницького, як увійти в арку біля зоомагазину. Але в 1970-ті й 1980-ті чомусь більш знаний був ліфт «на Карла Маркса», себто на вул. архітектора Городецького, правіше від метро. І саме той під’їзд першим закрили на домофон його мешканці – набридли відвідувачі. А ліфт на Свердлова, себто Прорізній, був менше розкручений, тому туди можна було вільно потрапити навіть у нещодавні часи. А тепер туди теж чорта з два втрапиш! Цілуватися було в них добре, особливо якщо застрягнеш. Особливо, якщо спеціально зробиш так, щоб ліфт зупинився між поверхами… Вигадливі кавалери спеціально вели баришню показати якусь цікавинку. Вона не здогадувалася, про що насправді йдеться. Чи здогадувалася, але вдавала, ніби не розуміє. Далі заходили в ліфт, і під час руху треба було ліктем (не промахнися, хлопче!) непомітно натиснути кнопку «Стоп». «Ой, яка пригода!» – кліп-кліп очима… Отоді й починалися поцілунки:)) А мешканці тих будинків, нерозумні, сварили цілувальників.

– Е-хе-хе, в ліфті відкривається стільки можливостей, якщо пощастило застрягти з красивою дівчиною! З нетерпінням чекаю цього моменту, а якщо ні хріна не дочекаюся, доведеться самому постаратися! І не потрібен мені ніякий ліфтер у рукавицях!:)

8

У відділку міліції, куди доправили Ігоря, панувало веселе здивування: черговий наряд не міг заспокоїтися, тому що у валізі, яка була в ліфті разом із затриманим, виявили сім поспіхом обгорнутих махровими рушниками пляшок віскі та у великій пласкій кишені – акварельний малюнок у рамці під склом, що навряд чи становив велику мистецьку цінність.

– Чувак, ти що – придурок?! Ти з вигляду наче нормальний, – допитував Ігоря через ґрати його тимчасового помешкання черговий, розмахуючи перед ним видовженою пляшкою з рідиною кольору розбавленого коньяку. – Наряд викликала сусідка, бо двері поруч були відчинені, хоча сигналізація чомусь не спрацювала. А ти тепер чекай – господар приїде, накатає заяву і сядеш, придурок! Підеш на зону через сім пляшок бухла!

Ігор мовчав. Мовчав, бо вже взагалі нічого не розумів, не міг скласти докупи дівчинку-провидицю, чарівний блискучий ключ, сплановану з Льовкою задля адреналіну авантюру, завислий ліфт, нестямно довгий та бентежний поцілунок із незнайомкою, котра щойно пішла від чоловіка, її валізу на коліщатах та якесь пограбування, а до того ж – ці пляшки… Навіщо жінка, йдучи від чоловіка, забирає коньяк, чи то пак віскі? Щоб дошкулити колишньому? А може… може, справді, немає ніякого чоловіка, а вона просто злодійка?! Красива сучка, що підставила його, рятуючи свою дупу? Але… Але хто ж це виносить із чужої хати пляшки з алкоголем та махрові рушники?! Абсурд… Повний нонсенс… Не по-жіночому це якось. І взагалі…

Ігорю здавалось, що все це відбувається не з ним. Бо з ним такого просто не може бути! Здавалося, що це маячня, лихий сон, які зазвичай сняться, коли хворієш і мариш від лихоманки. Він дивився на емоційного чергового, наче крізь нього, і нічого не розумів, мовби приглушений вибухом.

Але різкий звук змусив його схаменутися. Міліціонер, розмахуючи руками, зачепив пляшкою ґрати, вмить вилетіло денце, і частина віскі бризнула полоненому на обличчя. Міліціонер матюкнувся і вправно перевернув пляшку дном догори, врятувавши решту напою.

– О! Петращук пригощає конфіскатом! – здалеку зареготали інші колеги, і на якийсь час усі забули про затриманого.

Ігор, якому тимчасово дали спокій, сів на лавку і знову завмер. І раптом у його свідомості пролунали слова малої провидиці: «Один ключ приведе до щастя, другий – навпаки».

9

Збентежений та переповнений враженнями Льовушка побрів до своєї студії. Відмикаючи двері старим довгим ключем із «борідкою», він зітхнув, пригадавши, як іще вчора приміряли вони Ігорів ключ, а сьогодні ще й новий, виготовлений зранку. І на біса їм були ті пригоди?! Що все ж таки сталося з другом? Що тепер із ним буде далі? І чи можна якось йому допомогти?

А ще не йшла з голови Льовушки дивна дівчина Оля та красиве маля, що в темряві навпомацки викрило його перевтілення. Звісно, якщо дівчинка сліпа, у неї мають бути дуже розвинуті тактильне сприйняття світу, слух, відчуття запахів – якось же їй треба орієнтуватися в житті… Жалість до дитини, тривога за Ігоря та болючий сум здавили Льовушці груди. У повній розгубленості, відчуваючи свою провину за співучасть у авантюрі, він пішов до старої підвісної шафки, де стояло півпляшки горілки, недопитої на черговій «презентації», та півпачки крекера, що він любив їсти з чаєм, гріючись у неспішному своєму творчому житті.

Випивши одним духом чарку, Льовушка взяв пакет із печивом, сів на стару обдерту кушетку навпроти своєї незавершеної картини і втупився в неї.

«Що я малюю? Навіщо? Кому все це потрібне взагалі? Не живу, а наче ховаюся від життя у своєму підвалі, мов якась донна рибина чи мушля, яку не зачіпають шторми. Та ще й скаржуся, що життя нудне, що адреналіну в ньому мало! Кому взагалі моє життя потрібне? Геній місцевого масштабу! Он у Аліски хоч діти, чоловік, сім’я, ховрашок, робота на людях, правда, й клопіт з усім тим… А я і сім’ї не створив досі. Бо заяча душа – молодих побоююсь, більш зрілих із дітьми – теж. І мав рацію Ігор, дорікнувши «вдовушкою» – це ж відповідальність, увійти в чиєсь життя не спочатку, прийняти людину, як вона вже є, готовою – з її статусом, звичками, дитиною, врешті-решт… Адже мріяв про власне – оберу суголосну, схожу на мене, запрошу її у своє життя, а вже далі разом щось будуватимемо… – Льовушка підвівся, знову підійшов до шафки, випив ще чарку, зажував печивом і знову всівся на кушетці, споглядаючи незавершену картину-абстракцію. – А може, то все ілюзії? Ідеальних варіантів не буває. Я й сам той ще подарунок. Дівчата тепер шукають бізнесменів, телеведучих, сміливих, зухвалих, рішучих, багатих… Ігор хоч якось подібний до «дівочого ідеалу», він, правда, не з таким розмахом, але ж іще молодий… Непогано стоїть у бізнесі, хоч і в чужому, машину купив, хоч уже і стукнув її нещодавно. Не заморочується сентиментами, може повестися рішуче і в роботі, і з жінками. А що досі не одружений – то він просто не поспішає, ще не нагулявся».

Думки про товариша знову підняли тривожну хвилю в душі Льовушки – що ж там сталося, в тому другому під’їзді?! Мабуть, Ігор устиг потрапити до чужої квартири, але навіщо він виніс із собою повну валізу якихось речей? Адже домовлялися – суто якусь дрібничку як доказ того, що ти там був. І кілька фоток на маленький аматорський цифровик…

Тут Льовушка пригадав, що й у нього в кишені лежить такий самий фотоапарат – вони з Ігорем кілька років тому купили їх задешево в якогось продавця конфіскату. Як не дивно, техніка й досі не підводила. На якусь мить Льовушка пошкодував, що не сфотографував Олю з дівчинкою, але моторошна згадка про ніж, що блиснув у руці тендітної білявки, миттю приглушила його ілюзії.

Але такими вже створені художники – їхнє око тримає враження не гірше від фотографій. І чомусь не йшла з голови Льовушці та Оля, і тягло знову побачити її, і хотілося більше дізнатися про сліпу дівчинку – що за батьки у неї, ким їй доводиться білявка, ладна так її захищати? Йому стало трохи соромно, що мав би в таку хвилину думати, як рятувати друга, а він марить про випадкову попутницю в ліфті, яку, може, більше зроду не побачить… Тепло пішло його тілом, Льовушка, розімлівши, приліг на кушетку, підсунув під голову свій робочий халат, вдихнув запах фарби і провалився у сон. Останньою думкою його був розмитий спогад про дивні слова дівчинки: «Дядя пахне, як мама…»

10

– Як я можу тебе засуджувати, ти ж для мене все?! А ще ти – мати, ти знаєш, заради кого і навіщо так вчинила. Але… Якось воно той… Хай би вже кинула ту валізу і втекла, але ж підставити невинну людину, хоч і мужчину… Ти знаєш – я не дуже йму віри чоловікам, але все ж таки… І взагалі, уся ця історія… Хоч я і звикла не ставити зайвих запитань…

– Та я й сама не рада, але що було робити? Було б краще, якби зараз замість нього в буцегарні сиділа я? Що б ви без мене робили?!

– Не знаю. Звісно, хріново було б… Ні, але в біса ти з ним цілувалася?!

– Та так уже вийшло, така пішла гра. А що – вважаєш, треба було дати йому ляпаса чи гукати по допомогу? Галас – саме те, що треба було в той момент.

– Ну… Можна було б звести все на жарт чи просто поговорити про щось нейтральне, чи то мені тебе вчити керувати чоловіками?! Ой, здається, він тобі геть не огидний був…

– Може, й таке. Може, й таке… Мені здалося, що він і сам злякався своєї сміливості. Знаєш, нас наче кинуло одне до одного в якусь мить. Чи його кинуло до мене, а мене вже вдарило його струмом. При моєму ставленні до чоловіків – сама здивувалася.

– Проте залишилася при здоровому глузді та дременула, як відчула небезпеку! То що ж це за цирк такий був?! Ти мене дивуєш. Якщо це була частина тверезого плану на виживання – розумію, але до чого тут оці сюсі-пусі – «кинуло одне до одного», «вдарило струмом»?! А потім підставила чувака ні за що. Чи то ти його так покарала за нахабство?

– Не знаю. Нічого не знаю! Сама собі дивуюся, що так повелася. З одного боку – не втрачала контроль і діяла, мов машина, запрограмована на результат, з іншого… мені справді було добре в його обіймах… Не знаю… Зможу – неодмінно витягну його.

– Еге! Та це не жарти! Давно ніхто з них не викликав у тебе жалощів, романтичний воїне!

– Не викликали. Та розподіл моїх симпатій був і залишається не за статевими ознаками. Одну сволоту я абсолютно тверезо вирішила покарати. Бо він сволота. І має хоч як заплатити. Так, я не Бог. І не мені карати чи милувати. Але моїй дитині потрібні гроші на операцію. Ти це знаєш. І чим швидше, тим краще. Ти б дала нам, якби мала?

– Ну, ти питаєш!

– Отож. А та сволота винна. Винна тобі!

– Мені?!

– Так. Я не хотіла казати, щоб не тривожити, але… Раз уже стався такий облом та ще й з наслідками… Будемо якось розкручувати. Я випадково побачила його біля нашого будинку два тижні тому. І вже тоді знала, що примушу його заплатити. Бо за все треба платити! Я не знала, як це зроблю. Доки днями не зустріла одну дивну провидицю біля метро.

– То ти заздалегідь знала, в чию квартиру йдеш?!

– Так. Це був… – і Ліза назвала ім’я та прізвище.

Оля миттю зблідла, зіщулилась і стисла кулаки так, що нігті впилися в долоні.

11

Наступного ранку Ліза не бралась, як зазвичай, до роботи. Вона мовчки сиділа в своїй кімнаті за столом перед ноутбуком, посунувши до вікна незавершений триптих.

Ліза не любила мольбертів, їй подобалося наче літати над своїми роботами, ніби спускаючи звідкись згори на цупкий папір чи на ґрунтоване полотно власну реальність, забуваючись і забуваючи. Вона ніде й ніколи до пуття не вчилася малювати, не знала технік, не мала «школи». Але те, що виходило з-під її рук, вражало, зачаровувало, не відпускало. Героїнями її численних картин, які останнім часом залюбки купували для своїх інтер’єрів ресторани, кав’ярні та клуби, були жінки. Загадкові, витончені, невловимі – вони затримували на собі погляд, хвилювали, приваблювали і… залишались незвіданими, нерозгаданими, таємничими.

Коли Ліза малювала, в квартирі панувала тиша. Оля йшла гуляти з Ясею чи просто шепотілася з нею про щось в іншій кімнаті, обмостившись на дивані «думочками» та м’якими іграшками. А інколи вони теж творили – Оля вчила дівчинку ліпити з пластиліну. Це заняття малій було дуже до вподоби, не маючи змоги бачити, вона м’яла матеріал пальчиками, час від часу нюхала свою роботу і навіть торкалася її губами та язичком. Найкраще в неї виходили горошинки та змії-ковбаски.

Цього ранку Оля одягла Ясю і вийшла з нею гуляти – сонячний травневий день виманював людей із квартир – чому б і не вийти? Та й Лізу вочевидь треба було залишити на самоті, дати змогу все зважити, подумати. А вона – голова. Неодмінно щось викрутить. Не вперше.

Свої власні думки та страхітливі спогади Оля передумала за цю ніч, коли і наревлася, і назітхалася, і скреготала зубами, і читала єдину знану нею молитву «Отче наш». А вранці дівчина знову сказала собі: «Життя триває!» Вона вирішила, що біль, спровокований спогадами про минуле, не має зупиняти її рух уперед чи навіть пригальмовувати його.

Останнім часом їхнє життя певним чином налагодилось, але відтепер ворог настільки близько, що дівчина наче відчувала його присутність шкірою, ніздрями, нервами, змінювала не стільки ситуацію та їхній спосіб життя, скільки загострювала її увагу, підкорювала собі реакції, змушувала бути в тонусі, хоча… «Хоча це ще невідомо, кому тепер треба бути в тонусі!» – скривила губи в недобрій посмішці Оля, тримаючи однією рукою маленьку ручку Ясі, а другою натискаючи кнопку ліфта.

Коли вони вийшли з під’їзду, Оля вдягла темні окуляри і сторожко роздивилась навколо. Під окулярами напружено тіпнулась повіка – мабуть, нерви. Менш за все дівчина хотіла зустрітися зі своїм ворогом, котрий попри всі закони логіки виявився їхнім тимчасовим сусідом у такому великому Києві. Ліза знала про це, але промовчала. Чи мала рацію? Хоча двічі за останні дні вона дала зрозуміти, що зовсім скоро доведеться знову «підніматися на крило» і міняти місце, от лише добуде грошей на операцію для дитини. Власне, Оля саме із цим і пов’язувала перспективу переїзду, бо ж операцію таку роблять тільки в Одесі. А тут, виявляється, таке…

Раптом дівчина побачила, що від товстого дерева відділився мужчина, зробив кілька кроків у її бік і нерішуче завмер. Оля впізнала недавнього знайомця, стримала посмішку, нахилилася, підняла на руки Ясю і рушила вперед.

– Олю, доброго дня. Ви мене впізнали? Ми вчора з вами…

– Потусувалися в застряглому ліфті.

– Так. Дурна якась ситуація була…

– Не переймайтеся. Ліфти працюють, усі живі-здорові, життя триває, – сказала Оля, ще раз уважно оглянувши через окуляри двір.

– Олю, це знову Лев? – раптом спитала Яся.

– Так, це я, – озвався до дівчинки Льовушка і торкнувся маленьких пальчиків її руки, яку та простягнула до нього.

Він зазирнув у вічі дівчинки – вони нічим не відрізнялися від очей інших дітей, хіба що здавалося, що дивиться дитина не на нього, а кудись повз, кудись нефіксовано-далеко, наче замислилась. Він зробив ще півкроку назустріч, і Яся ковзнула пальчиками від його скронь до підборіддя і здивувалась, відчувши не гладку шкіру, а небриту щетину. Вона насупила брови, взяла Льовушку обома рученятами за щоки та замислилася.

– Олю, ви гуляти вийшли? Можна, я трохи пройду з вами? Я хотів щось розповісти, поділитися. Не знаю, навряд ви чимось зарадите, просто так сталося, що вчора ми застрягли в ліфті… А ще я подумав, раптом можу бути чимось корисним…

Льовушка був не надто переконливим і навіть трохи смішним у своїй спробі пояснити, чому він сьогодні чекав їх біля будинку. Яся все ще тримала його за щоки, а він говорив, нахиливши обличчя до дівчинки і не дивлячись на Олю.

– Власне, ми йшли до парку, там є дитячий майданчик, гойдалки та бювет із колонкою – Яся любить там мити руки і вмиватися. Ну, ходімо разом, – знизала плечима Оля, сама здивувавшись, бо ніколи не заводила розмов зі сторонніми людьми, а надто – з чоловіками, бо почувалася не нянькою при Ясі, а швидше її охоронцем. Але новий знайомий викликав у неї радше посмішку, ніж тривогу.

Льовушка хотів було запропонувати допомогу – взяти дитину на руки, але пригадав учорашній блиск ножа і промовчав. Дорогою він досить плутано розповів історію про «чарівний» ключ, про те, як із другом замовили зранку ще один, а потім вирішили додати собі адреналіну. Повідав про їхній дурний план, нагадав, як він застряг у ліфті з Олею, а потім, уражений Ясиною проблемою, вирішив, що то все була пацаняча дурня, і пішов геть. Розповів також, що дуже стурбований і не знає, що саме сталося з його другом у сусідньому під’їзді, бо лише встиг побачити, як менти заштовхували того до машини разом з якоюсь валізою. Льовушка не приховував розпачу та здивування, бо знав друга давно і ніяк не припускав, що той міг би посягнути на чуже й так по-дурному загриміти за ґрати.

Цієї миті Оля зупинилася, повернулась обличчям до Льовушки, і, попри її темні окуляри, той побачив, як пильно і здивовано вдивлялася вона в його обличчя.

– То це був твій друг?! – спитала дівчина.

– Тобто?

– Ну… я той… Я чула, розповідали біля будинку, що вловили вчора злодія з украденим. Він… він також у ліфті застряг, як і ми, бо вимкнули електрику в усьому будинку.

– У ліфті застряг?! Та як же… Як же це можливо? Якщо ліфти зупинились одночасно, то я лишень угору їхав, а він, виходить, уже встиг обчистити чиюсь квартиру і з тим «попався»? Але ж ми одночасно увійшли до під’їздів! Ти, може, навіть його й бачила, коли зайшла за мною слідом, згадай, бачила?

– Ні, я не роззиралася навколо. – Оля рвучко відвернулася від Льовушки і пішла далі. Вона раптом склала з маленьких шматочків здобутої інформації суцільну картину, усвідомила, кого засадила за ґрати Ліза, а ще злякалася, щоб Льовушка не попросив її свідчити перед представниками влади – в її плани не входило спілкування з міліціянтами.

– Шкода, – розгублено сказав Льовушка, пішовши слідом за дівчиною. – Я навіть не уявляю, що в цьому випадку робити! Ми ж за умовами гри не брали з собою ні документів, ані мобілок, лише ті ключики та невеличкі цифрові фотоапарати, щоб клацнути інтер’єр квартири на доказ того, що ти там був…

– Ігри у вас дурні, вибачай… Наче дорослі люди, а такою дуркою маєтеся. Мені б ваші проблеми, – зітхнула Оля і поправила панамку на голові в Ясі.

– Та тепер уже бачу, що накоїли, якийсь біс поплутав… Кому розповісти – не повірять! Я, звісно, можу піти до відділку міліції, але хто ж це слухатиме – про ту провидицю, про ключі… Ще скажуть, що ми наркомани і нам те все примарилося… А може… Може, піти до господаря тієї пограбованої квартири і поговорити з ним? Пояснити, що Ігор не винний, що він просто не міг устигнути його обікрасти і зависнути в ліфті? – Здавалося, що Льовушка розмовляє сам із собою і наявність поруч білявки з дитиною – то лише декорація, бо відповідей він не чекав.

– Ти б спочатку попросив про побачення з другом та розпитав його самого, навряд чи він тобі брехатиме, – промовила Оля, зупинившись біля бювету. – Правда, можуть не пустити, ти ж не найближчий родич. То треба там грошей дати.

– Ти думаєш? Так… Мабуть, так і зроблю, бо я якось розгубився. – Льовушка після вчорашнього вже не дивувався миттєвості й конкретності Олиних реакцій. – Але… Але ж якщо Ігор нічого не брав, то хто ж тоді обікрав ту квартиру і як валіза опинилася у нього?!

Раптом іззаду чоловічий голос вигукнув: «Ліля!»

Оля здригнулася, завмерла і притисла до себе Ясю. Льовушка, стурбований своєю проблемою, помітив це, але думав про своє. За їхніми спинами засміялися і загомоніли люди. Оля, щоб приховати хвилювання, відвернулася від нового знайомця, спустила Ясю додолу, міцно взяла її однією рукою за зап’ястя, а другою натиснула важіль металевої колонки, з якої миттю вирвався бурхливий струмінь.

Яся радісно кинулася до води, підставила під неї вільну руку, а потім утерла нею лице і промовила, не обертаючись до дорослих:

– Олю, скажи Леву, хай помацає воду – яка вона хороша!

Оля, не кидаючи важеля, мовчки підвела погляд на Льовушку. Той зняв окуляри, поклав їх у кишеню, нахилився до маленького водоспаду, набрав у дві пригорщі води і занурив у неї обличчя.

12

Батьківщиною віскі вважають Шотландію та Ірландію, які ніяк не можуть дійти згоди стосовно того, де саме вперше з’явився цей напій.

Шотландці гадають, що віскі було завезено в їхню країну місіонерами, після чого воно набуло поширення в монастирях. У ті часи ченці використовували цей напій з лікувальною метою.

Офіційною датою винаходу шотландського віскі називають 1494 рік, яким датовано запис Королівського Казначейства про те, що якийсь Джон Кор закупив 500 кг солоду для виробництва «aqua vitae».

Щоб підкреслити свій пріоритет у виробництві цього напою, шотландці так і називають віскі – скотч.

Але в Ірландії віскі з’явилося трохи раніше – ще у VI столітті. Вважається, що його туди теж завезли мандрівні монахи, причому секрет приготування самогону зі злаків шляхом перегонки і дистиляції прийшов з Північної Африки.

У дослідників не викликає сумніву той факт, що дистиляція ячменю – тобто процес виробництва ячмінного віскі – виник саме в Ірландії. Причому шотландські морські розбійники часто нападали на Ірландію саме з метою захопити побільше цього цілющого напою.

Спочатку віскі виготовляли в монастирях як ліки. Монахи переганяли спирт та роками тримали його в дубових діжках. Зазвичай віскі робили з ячменю, рідше з жита та вівса. Поступово його виробництво стало звичайною справою серед фермерів: вони переганяли і продавали віскі, перетворивши це на ще одну статтю прибутку.

Навколо цього напою протягом століть склалося багато легенд.

Ірландці вірять, що віскі вигадав сам святий Патрик, покровитель Ірландії, котрий винайшов цей напій серед інших лікарських засобів.

А в шотландської віскокурні «Гайленд парк», що виробляє віскі з такою самою назвою, існує власна історія, вже схожа на легенду. Побудована 1798 року неподалік столиці Оркнейських островів, вона була найпівнічнішою віскокурнею в Шотландії. Один місцевий житель, Магнус Еунсон, якого сьогодні назвали би підприємцем, удень працював церковним сторожем, а вночі займався нелегальним виробництвом віскі в своїй хатині на пагорбі, де зараз і розташована всесвітньо відома віскокурня.

Не бажаючи платити збирачам акцизу, котрі час від часу навідувались у ці північні краї, Магнус Еунсон переховував свій продукт навіть у церкві. Одного разу, очікуючи на перевірку, він переніс усі кеги (20-літрові бочки) з церкви до себе додому. Там він зіставив їх посеред кімнати, накрив білим полотном, а поруч поставив віко від труни. Коли представники влади, марно обшукавши церкву, зайшли в його будинок, навколо «труни» в жалобі зібралася вся велика родина Магнуса, а він сам, стоячи навколішки, читав Біблію. Правники зупинилися в дверях, а хтось прошепотів: «Віспа!» Збірники акцизу подалися геть і ще довго не турбували винахідливого підприємця.

Сьогодні віскі – продукт масового виробництва. Дрібні виробники спочатку протистояли цьому, стверджуючи, що масовість псує продукт, але їм довелося змиритися.

Сучасна назва віскі пишеться як «whisky» – в шотландському варіанті, і «whiskey» – у всіх інших. Якщо на пляшці написано «whisky», то воно точно вироблене в Шотландії, а якщо «whiskey» – де завгодно, тільки не в Шотландії. Слово «віскі» не відміняється. «Віскі» – слово з подвійною граматичною нормою – може бути як середнього, так і чоловічого роду, але не жіночого.

Не виключено, що скоро віскі може здобути титул найдорожчого алкоголю в світі. Поки найбільш дорогим віскі є 60-річний Macallan ($ 62 000 за пляшку, таких пляшок усього 40). Проте вже на продаж виставлена пляшка ірландського віскі XIX століття вартістю 100 000 фунтів (що практично дорівнює $ 200 000). Є єдина збережена пляшка з віскокурні Nun’s Island Distillery з графства Galway.

Також віскі – непоганий об’єкт для інвестицій. Пляшка 17-річного віскі Ardberg коштувала в лютому 2005 року $ 75, а в листопаді 2007 – вже $ 198. Таким чином, зростання становило майже 264 % за 30 місяців.

9 листопада 2007 колишній міністр фінансів Голландії Gerrit Zalm заснував біржу для торгівлі віскі – World Whisky Index. На сьогодні портфель замовлень WWI становить $ 392 000. Купуючи віскі на WWI, отримуєш сертифікат, що підтверджує твоє право на подальший продаж конкретно цієї пляшки. Як і на будь-якій товарній біржі, забирати пляшку не обов’язково, можна залишити на зберігання WWI. Інвестиції у віскі дуже популярні серед японців, китайців і росіян.

У світі щосекунди купують понад 30 пляшок шотландського віскі, якого в світі продається майже вдвічі більше, ніж канадського, американського, японського та ірландського, разом узятих.

13

Роксана, покидаючи Ольчине село, як могла, подбала про дівчинку. Вона домовилася з головою сільради, що дівчинка поки що залишиться в їхній невеличкій однокімнатній квартирі типового будинку на два під’їзди та три поверхи, де житло надавалося приїжджим робітникам, які не мали власних будинків, – учителям, клубним працівникам, пожежнику, що осів тут, приїхавши з області. А ще вона влаштувала Ольку на літо на роботу до їдальні на залізничній станції. Правда, до вокзалу було шість кілометрів, але інколи дівчинку підвозили односельці, що їхали туди в справах, інколи сама під’їжджала автобусом, а то й пішки молодими довгими ногами діставалася без проблем за хорошої погоди.

Село спочатку зашаруділо плітками та здогадками, передбачаючи Ольчину долю після від’їзду вчительки, але чутка про те, що дівчинка, закінчивши дев’ятий клас, таки не повернеться до батьків, а ще й матиме роботу, так само швидко розповзлася дворами, звісно, викликавши нові пересуди. Хтось жалів дитину, котра мусила сама пробиватись у житті, хтось засуджував, мовляв, не по-людськи це – отак відцуратися матері, хоч якою вона була.

Не сказати, що в Ольки геть не було ніяких почуттів до батьків, їй щеміли спогади, доводили до розпачу, лише впускала їх у душу. Кілька разів пізно ввечері вона ходила до своєї хати, стояла біля паркану, дивилася у двір, а зайти побоялася. Та що б вона там нового почула чи побачила? Матюки, лайки, погрози, звинувачення… Тому, з якогось тваринного прагнення до самозбереження, дівчинка трималася осторонь, заганяла свої спогади та непевні докори сумління вглиб душі, а надто коли їй починала маритися та остання ніч у батьківській хаті, хмільні материні пологи та мертвонароджене немовля. Чи вирватися будь-куди, чи прожити так, як її батьки – такі два шляхи бачила перед собою Олька.

Роксана залишила їй «у спадок» чимало книжок, телевізор, постільну білизну. «Та й навіщо їй тепер увесь цей мотлох, раз десь вишукала собі закордонного чоловіка?» – думала дівчина, єдина в селі знаючи, з якої саме причини їде від них учителька. Вона мала доволі протилежні відчуття з приводу останніх подій – інколи почувалася цуценям, якого підібрали, вимили, висушили, відгодували, а потім знову випхали під дощ у багнюку. А інколи її душив щемний сум за такою дорогою людиною, яка за кілька місяців дала їй ледь не більше, ніж рідні батьки за все життя. І малося на увазі, звісно, не те, що залишилося в квартирі.

Дівчина не могла ображатися на Роксану, бо та геть і не мусила її вдочеряти, та й, звісно, ще тоді, наприкінці зими, запросто могла би відмовити Ольці в прихистку, але цього не зробила. Учителька вклала у неї частину себе, не панібратствуючи і не виставляючи себе за взірець. Але за той короткий термін їхнього спільного життя, яке, звісно, не могло тривати вічно, у свідомості дівчинки відбувся якийсь «зсув пластів», що зробило однозначно неможливим її вороття до колишнього.

Одного разу в скрутну хвилину Олька «постукала». Їй відчинили. Відчинили і поставилися по-людськи. І цей урок життя вона добре засвоїла. Бо швидко навчаєшся всього нового, коли стовідсотково знаєш, що відступати немає куди.

За кілька днів після отримання диплому про неповну середню освіту Олька почала працювати в їдальні на вокзалі. Великої кваліфікації на те не треба було – то витри столи, то помий посуд, то начисть картоплі та поріж цибулю. Жінки, що її оточували, були дорослими, ставилися по-материнськи, жаліли її, підгодовували, бо вважали надто худою для такого зросту, але, звісно, не на курорті – роботу мала виконувати. Вокзал був невеликим, усі один одного знали. Співробітники були здебільшого місцевими жителями – із цього самого «селища міського типу», яке було для села вже завеликим, але й містом його не назвеш. Містечко мало аж дві школи, великий базар, кінотеатр, кілька магазинів, автостанцію, при ній пивбар та вокзал із їдальнею, яку не знали, як називати по-новому – для кафе була завелика, а для ресторану надто проста. Тож і називали, як раніше, просто вокзальною їдальнею.

Що подобалось Ольці найбільше, так це ювілеї та весілля, які хоч і зрідка, але траплялися в цьому закладі. По-перше, це було просто весело і з музикою, а по-друге, їй випадало в такі дні скуштувати нових незнаних досі страв, які готували вправні жіночки, здатні, як виявляється, не лише на борщ, макарони з котлетами та салат із капусти для транзитних подорожніх і для робітників прилеглого будівельного майданчика. Апетит Олька мала непоганий, і хоч була неперебірливою, з дитячої цікавості радо дегустувала нові наїдки.

Правда, після першого вечірнього гульбища в Ольки виникла проблема – їй довелося ночувати на вокзалі. Ніхто не звернув на це уваги, надто втомлені були, поки закінчили прибирання, а вона нишком вийшла, поблукала нічним пероном, вдихаючи масний запах шпал, нагрітих спекотним днем, подивилася на літні зорі, та й повернулася в приміщення вокзалу. Всілася в куточку на лавці, підібгавши під себе ноги, притулилася до стіни та й сито заснула. А який сенс був чимчикувати нічною трасою додому, щоби зранку знов повертатися?

Прокинулася на світанку, вкрита шинелею залізничника, і дістала «на горіхи» від прибиральниці тітки Віри, котра ще й у їдальні насварила куховарок, що не догледіли дитини. Усім стало якось ніяково, бо направду втомлені розійшлися по своїх хатах, не помітивши, як Олька розчинилася в темряві.

– Надто ти, Олю, гордовита! Могла б і спитати, чи, бува, хто не пустить тебе на ніч голову прихилити, раз так склалося, – вичитувала її на кухні Тетяна Павлівна. – Чи ми звірі які? Своїх же дітей маємо, а хто й онуків! Але молодець, що не пішла вночі трасою додому, бо вештається тут різний люд. Он цигани торік блукали районом, то ще якісь випадки бувають, то далекобійники до дівчат чіпляються… Чула мене? Щоб до незнайомців у машини зроду не сідала! А як хто чіплятиметься – краще тікай у поле, вони машини не кинуть. Чула мене?

Така була звичка у цієї доброї огрядної жіночки вичитувати винних – вона наче й не суворо сварила, але без кінця перепитувала: «Чула мене?»

Закінчивши свою промову, Тетяна Павлівна сказала, що син її вчиться в Києві, то його кімната вільна, і як Ольці треба буде, вона завжди може переночувати там.

Дівчині було і ніяково від такої уваги до її персони, і приємно, що хтось про неї піклується, хоча, власне, нічого страшного й не трапилося тієї ночі – втомлена після робочого дня та сита святковими наїдками, які не подужали з’їсти гості іменинника, вона непогано виспалася, і навіть цікавини бачила вві сні – далекі краї, дивних людей, що, мабуть, запам’яталися їй з якоїсь телепередачі.

Про далекі краї Олька почала замислюватись, коли усвідомила їхню реальність поза екраном. Тобто коли Роксана повідомила про закордонного нареченого. А ще – постійне сусідство з потягами, що то гуркотіли повз їхню станцію, то зупинялися на недовгі хвилини, і тоді в оголошеннях над вокзалом лунали назви різних міст, на рисці між якими маленькою крапкою було те селище міського типу з усіма його будинками, школами, вокзалом та вокзальними працівниками.

Знову життя складалося так, що друзів свого віку Олька не мала, як і в селі, а на роботі та поза нею спілкувалася з дорослими. Не те щоб вона була відлюдькуватою, але й не набивалася ні до кого. Та і які тут могли бути подруги? Усі при ділі – роблять свою справу, гроші заробляють своїм родинам. Не ображає ніхто, не згадує її сумну родиноньку, не ставиться як до інваліда – то й добре. Вона не страждала від відсутності подруг, але ще часто згадувала Роксану, інколи придивлялася крізь вікно їдальні до людей, що сходили з потяга – чи не повернеться та хоч побачитись? Але, звісно, це вже скидалося на дитячі мрії. Життя вчило її приймати те хороше, що дано, і не сердитися, що могло б бути більше. Своїм юним розумом дівчинка усвідомила, що могло б не бути й цього – тож радій.

Одного ранку наприкінці літа Олька доїхала автобусом від села до вокзалу, промандрувала пероном, роздивляючись пасажирський потяг, що завмирав тут через день на сім хвилин, а потім прямував на Київ та аж далі до Львова. Вона зайшла до їдальні, привіталася з жінками та рушила переодягатись. Але за кілька хвилин почула схвильовані голоси біля вхідних дверей.

– Ой, лишенько! – зойкнула Тетяна Павлівна, яка вже поводилася з дівчиною, наче рідна тітка чи хрещена – і додому кілька разів брала ночувати, і поради давала то виробничі, то життєві, вчила готувати їжу, розповідала про сина-студента, про покійного чоловіка.

На її стривожений голос Олька визирнула з бокової кімнати і похолола. Тетяна Павлівна стояла біля вокзального міліціонера Сінченка, прикривши рота долонею, і дивилася на дівчинку круглими очима. Спитати, що сталося, Олька не наважилася. Вона завмерла, випросталась і не знала: чи йти назустріч поганим новинам, чи ті прийдуть до неї самі. У Тетяни Павлівни щоками покотилися сльози, й Ольці закортіло притулитися до її пишних грудей і теж заплакати, бо раптом вона зрозуміла, що знову в її життя прийшли якісь зміни. А це завжди важко, лишень звикнеш до чогось, лишень налаштуєш своє буття на якусь прийнятну хвилю, мов той радіоприймач, – бац тебе по голові! – і вривається в твоє існування якийсь тріскіт та безлад, чи просто зникає той ледь розшуканий чистий голос, із яким наче не так страшно було йти своєю стежкою.

Олька тоді ще не звикла приймати повороти долі спокійно, холоднокровно, стримано. Не знала, що реагувати треба не одразу, а трохи пізніше, коли приходить усвідомлення. Не тоді, коли тебе з головою накривають почуття, а коли ти вже здатен тверезо оцінювати, змінюватися і щось змінювати, прилаштовуватися самому чи підлаштовувати під себе нові обставини, бо – хоч якими вони були, то ще не привід здаватися. Але тоді Олька тільки починала опановувати своє мистецтво виживання і тому, худа, висока для своїх літ, мовчки стояла рівно і стривожено, чекаючи на пояснення дорослих.

Хай яким безрадісним було її дитинство, у той день воно скінчилося зовсім. Черговому по вокзалу зателефонували з сільради і повідомили, що на краю села сусіди помітили дим, який пробився крізь вікна Ольчиної хати. Пожежу швидко загасили, але нетверезі її батьки вчаділи від диму.

Певне, самі себе й підпалили, бо вже не раз тлів матрац від батькової цигарки, що випадала йому з п’яних рук, та Олька, було, гасила, заливаючи водою ліжко і батька в ньому, сварячи його та розмазуючи сльози по щоках. Може, не піди вона від батьків – то й цього разу врятувала б, але…

Тетяна Павлівна пригорнула до грудей Ольчину голову, але сльози дівчині так і не прийшли, вона наче заклякла, і стояла так кілька хвилин у незручній позі, бо груди ті були досить низько… Дівчина лише рвучко глибоко зітхнула кілька разів, наче хапнула повітря, і спитала чомусь у Сінченка:

– То мені їхати додому чи працювати?

Дорослі здивовано поглянули на неї – чи то така безсердечна, чи то стрес у дитини? Але Олька направду не знала, що має робити і говорити в такій ситуації, бо сама ще до подібної халепи не потрапляла, і, власне, ніхто інший також не розповідав їй, як воно буває і як такої миті треба поводитися. Плакати на людях вона не любила з дитинства, та ще й не усвідомила до кінця, що сталося.

– Давай, дочко, відвезу тебе мотоциклом, скільки тут їхати, – взяв ситуацію під контроль Сінченко.

– Так, Колю, відвези її до сільради, – погодилася Тетяна Павлівна і звернулась до дівчини: – А ти, може, якихось родичів ще маєш у селі?

– Ні, немає у мене родичів, – відповіла Олька, знизавши плечима.

– То я зараз гукну Оксану, хай теж їде, пригляне за тобою та хоч розбереться, що там і як, треба ж до похорону щось робити, ой, лишенько… – тихо заголосила жінка, але то вже були «робочі моменти». Вона тепер не стільки переживала те, що сталося, скільки вибудовувала в голові план необхідних за таких обставин дій – ось уже хто мав і багатий життєвий досвід і добру душу.

14

Молодий сержант міліції провів Ігоря з одиночної камери, де той перебув ніч, у кімнату для побачень і залишився стояти всередині біля дверей. За столом сидів Льовушка й дивився на товариша широко розкритими очима, в яких були і переляк, і розгубленість, і гнів, і почуття провини одночасно. На столі біля нього стояв пакунок з Мак-Дональдса та пляшка мінеральної води – дізнавшись, що затриманих у відділку не годують і що коротке побачення йому дозволять, Льовушка не вигадав нічого іншого, як зганяти за два квартали в осередок американського харчування та накупити другові гамбургерів. І от тепер вони нещадно пахли на всю кімнату ненашою їжею.

Ігор сів за стіл навпроти нього. Хвилину вони мовчали, адже сержант, почувши їхній діалог про вчорашні події, однозначно засумнівається в психічному здоров’ї обох. Ігор оговтався першим:

– Дякую за їдло. Сподіваюсь, ти не думаєш, що я дійсно обікрав чужу хату?

– Ні, звісно. Звісно – ні! Адже ліфти зупинилися в одну мить – увесь будинок було знеструмлено.

– А ти що – теж завис у ліфті?! – не на жарт здивувався Ігор, бо після «чарівного» ключа ладен був повірити і в інші дива.

– Так, але ж то трапилось одразу, щойно ми поїхали! Ти якби й хотів – не встиг би! – емоційно випалив Льовушка й осікся.

– Дякую, друже! Заслужив… Ні хріна я не хотів! – підвищив голос Ігор. – Невже ще тобі пояснювати?!

Він рвучко простягнув руку до пляшки з мінералкою, старшина напружився. Ігор відкрутив кришечку і, оббризкавшись водою, жадібно припав до горлечка.

– Вибач! Я не те ляпнув. Коли ліфти знову поїхали, я передумав, вирішив повернутися, пішов назад, виходжу з під’їзду – а тебе пакують…

Сержант кашлянув біля дверей. Льовушка озирнувся на нього – той подивився на годинник. Схаменувшись, Льовушка уп’явся очима в Ігоря і спитав:

– То де ти взяв ту бісову валізу? Ти ж заходив із порожніми руками?!

– Я сидів у ліфті не сам, – Ігор утупив очі в стіл.

– То чого ж тебе пов’язали одного?! З ким? З ким ти там був?! – здивовано перейшов на шепіт Льовушка.

– Не шепотітися! – суворо наказав сержант.

– Вибачте, – знов озирнувся на нього Льовушка. – То як же можна довести в міліції, що ти не причетний до крадіжки?! Чому ти не розповіси всього?!

Льовушка спіткнувся об власне запитання, бо нещодавно і сам казав Олі, хто ж, мовляв, нам повірить, як ми там повідаємо правду – і про ключі, і про безглуздий хлопчачий адреналін…

Але раптом він побачив в очах Ігоря щось помітне лише близькій людині, а може, взагалі лише художнику – якийсь прихований відблиск вогню – він з’являвся у друга щоразу на старті його закоханостей. Льовушка приклав долоню до напіввідкритого рота і завмер, здогадавшись, що попутником могла виявитися жінка. Він широко розплющив очі, а брови його поповзли догори. Ігор на це знизав плечима, ледь розвів у боки долоні рук і кивнув.

– Залишилося дві хвилини, говоріть, прощайтеся, – не втрачав контролю над ситуацією старшина.

– То як же?… Чим я можу тобі допомогти, га?! Може, з господарем тієї квартири поговорити, пояснити все, як думаєш?

Ігор уважно подивився на Льовушку – було зрозуміло, що в голові його боролися різні думки, він і сам, мабуть, не дуже тямив, що трапилося насправді і як з того тепер викручуватись. І раптом зі скептичною посмішкою спитав:

– А знаєш, що було в тій валізі?

– Що? – видихнув Льовушка.

– Сім пляшок віскі! – з розстановкою вимовив Ігор.

Льовушка глипнув на сержанта. Той кивнув, підтверджуючи цю неймовірну інформацію.

– Як?! Нічого не розумію… – Льовушка втупив очі в товариша.

– Я так само, – зітхнув той.

– Час побачення вичерпано, – відчеканив сержант.

З відділку міліції Льовушка вийшов іще більш розгубленим. Нова інформація не прояснила нічого, а геть заплутала його – єдиний друг у буцегарні, звинувачуваний у викраденні з чужої квартири семи пляшок імпортної випивки! До того ж у справі замішана жінка, і той дурень, певне, до неї вже небайдужий, а вона, ймовірно, сама ті пляшки й поцупила (нічого собі принцеса!), десь поділась, а тепер Ігор віддуватиметься перед законом.

«Та що ж таке могло статися в тому клятому ліфті сусіднього під’їзду, що завис між поверхами?!» – гнівно дивувався Льовушка.

Він ішов напівпорожньою недільною вулицею свого району, встромивши руки в кишені, щось буркотів собі під ніс та інколи знизував плечима. З дерев сипалися йому під ноги зів’ялі біло-рожеві квітки каштанів, горобці борсалися в піску на узбіччі, звідусіль доносився аромат бузку, прогулювалися матусі з дітлахами у візочках. І людей, і машин було незвично мало. Мабуть, хороша погода виманила всіх на природу, чи то у ліс на шашлики, чи по селах на городи, чи на дачі – місто відпочивало від людей і набиралося сили для нового напруженого робочого тижня.

Льовушка брів, занурений у розв’язання якоїсь дивної шаради, наче складав картинку з пазлів, а вона все ніяк не складалася… Повз нього проїхала маршрутка. Ковзнувши поглядом по її розмальованому рекламою боці, він побачив у вікні білу табличку, що вказувала номер маршруту та кінцеві зупинки. Однією з них значилася станція метро, де дві доби тому Ігор на свою голову заговорив із провидицею. Маршрутка зупинилась, випустивши зі свого нутра огрядного дядечка, а Льовушка раптом кинувся до неї, вскочив у двері, що ледь не притиснули його, і завмер біля водія, сам здивований імпульсивністю своїх дій.

15

Оля гуляла парком із Ясею, то повільно ведучи її за руку доріжкою, то несла дівчинку на руках і відповідала на її запитання, бо ж дитині все на світі цікаве, незалежно від того, чи усіма органами вона його сприймає.

Ось і гойдалка. Дівчина посадила Ясю на дерев’яну перекладину, мала хутко вчепилася рученятами у металеві троси, що йшли від сидіння вгору, і скомандувала:

– Давай!

Оля, охопивши один Ясин кулачок своєю рукою, почала помалу розгойдувати її, а дівчинка щасливо мружилася від сонця та підставляла личко весняному вітерцю.

Її молода нянька, незважаючи на вміння володіти емоціями, все ж таки була стурбована тим, що навалилося на неї за останню добу. Ця історія в ліфті, дивний, але симпатичний Лев – звісно, геть з іншого тіста, але якийсь не по-чоловічому добрий, не нахабний, збентежений учора і розгублений, стривожений долею друга сьогодні. А ще те, що розповіла вчора ввечері Ліза, котра ледь сама не опинилася в міліції, але ж бо на те вона й Ліза – останніми роками взірець для Олі, її богиня, господиня, сестра, мати, вчителька і подруга в одному обличчі. Те, як вона йде по життю, як долає перешкоди і тримає удари долі – то окрема книга, улюблена книга-підручник, якою упивалася Оля відтоді, як віддала власну долю до рук тоді ще зовсім молодої, але вже сильної духом жінки. Розказане вчора Лізою зрушило в дівчині спогади про те, що вона впродовж близько трьох років старанно ховала в найвіддаленіші закоморки своєї пам’яті… І от останні події дивним чином сплелися разом і стали невіддільними, непокоїли та розхитували і без того не надто просте її буття. Звідкілясь із глибини її єства піднялося вже впізнане передчуття грядущих змін. Воно гніздилося не в голові, а десь між шлунком та кадиком на шиї і проявлялося періодичним порушенням серцевого ритму, а може, то перед неминучістю нових пригод тривожно тріпотіла душа – хто напевне знає, де саме вона міститься в тілі людини?

Поховавши за допомогою сільської громади батьків, Олька додому не повернулася. Зайшла у підгорілу та просяклу гірким запахом диму домівку, обійшла її з кутка в куток, сіла на продавлений диван, побачила біля дверей хитку облуплену табуретку і нарешті заплакала, вперше після звістки про смерть батьків. Згадалося, як мати саджала її геть малою на ту табуретку, що хиталася й рипіла, клишонога сама та ще на кривій долівці, а Олька сиділа нажахана, вчепившись пальчиками в сидіння, і боялась ворухнутися, не те, що сповзти додолу. Так мати знешкоджувала її, коли треба було йти на город, поратись із худобою чи вчиняти тісто: «Сиди-но мені тут, не руш! Бо впадеш – поламаєш руки-ноги!» І Олька сиділа, мов заклякла, так жодного разу і не наважившись сповзти чи гепнутись униз.

Вона підвелася, взяла з підвіконня рамку з кольоровим фото родини, зробленим у райцентрі, коли їй було років п’ять, а батьки ще не надто залежали від бражного туману, загорнула її в брудну вишиту серветку і рушила до дверей. Проходячи повз ненависну табуретку, пнула її з носака, вийшла, замкнула хату на навісний замок і подалася через перелаз до сусідки. Та зачала нудним голосом співчувати, але Олька зупинила її, тицьнувши в руки ключа від хати, і сказала:

– Ось, робіть, що хочете, мені тут не жити. Можете взяти, що треба, сарай не замкнутий, курей заберіть собі, корм там має бути, а більше ніякої животини нема.

Сусідка намагалася казати, що Роксанина квартира – то тимчасове, що тепер Олька має, де жити, власна хата, хоч яка, але своя, та дівчина зупинила потік її повчань коротким і рішучим:

– Я туди не повернуся!

На це сусідка зітхнула й промовила:

– Курей заберу, не пропадати ж їм, хай гуляють із моїми разом, не об’їдять. Схочеш, щоб зарізала тобі – скажеш. Нічого розкидатися харчами, не мільйонерша, мабуть.

Олька кивнула, розвернулась і вийшла.

В їдальні відбули своїм колективом дев’ятини, потім сороковини і, як могли, намагалися підтримувати дівчину, хоч і дивувалися, що вона наче не надто й побивається. Але Ольці таки щеміло серце, і відчувала вона якусь свою провину, змішану з жалем та навіть соромом за батьків, наче не вона їм була донькою, а вони були її недолугими дітьми, що їх погано виховала та й не вгледіла. Але на людях вона почуттів не виявляла – кому воно треба? Та й чужі співчуття радощів їй не додавали, як і впевненості в завтрашньому дні. Голова сільради сказав, що поки не з’явиться новий претендент на ту квартиру, Олька може жити, але, звісно, ніякі документи на неї не оформлятимуться, бо ж прописана у батьківській хаті. Перепрошував, що поки не мають коштів та вільних рук (бо жнива!) допомогти з ремонтом, але Олька махнула рукою і сказала знову своє:

– Я туди не повернуся.

Наступні зміни в її житті прийшли восени, коли неподалік вокзалу добудували двоповерховий торгово-розважальний комплекс – один підприємець уклав свої кошти в будівництво, а потім поздавав приміщення в оренду. На першому поверсі відкрилося кафе. Його власник набирав штат і несподівано запросив Ольку йти до нього офіціанткою. Зарплатню поставив таку саму, яку вона мала на невизначеній посаді в їдальні, але нагадав про чайові, які, бува, і подвоюють вихід. Олька погодилася, бо і грошей треба було на життя, і не збиралася довіку возити ганчіркою по підлозі та мити посуд в їдальні.

Жіночки в останній вечір її роботи присіли за стіл, швиденько принесли пляшку та закуску. Проводжали дівчину й напучували, казали, що раптом ображатимуть, то хай би поверталась, а Тетяна Павлівна навчала:

– Олько, ти там дивись, шануйся, бо сироту кожен може образити, та ще й де? Туди приходять люди не у справі, а так посидіти, погуляти, випити… А ти молода, зелена ще, хоч і ноги довгі… Тебе, мабуть, через ті ноги Климський і вгледів – щоб клієнтів собі приваблювати. Чула мене?! То ти шануйся, дівко! Бо де п’ють, там і б’ють, чула мене?!

Підійшов і вокзальний міліціянт Сінченко. Випив чарку, занюхав хлібом і сказав:

– Жіноча доля хрінова, дівко. Особливо, коли заступитися нікому. То ти ж недалеко переїжджаєш, не цурайся своїх. Коли що – мені можеш скаржитися. Сиріт, вдів та погорільців завжди підтримували всім миром. А ти у нас і сирота, і, наче, погорілець.

Ольці не дуже подобалися всі ці розмови, вона за натурою своєю (чи вже навчена історією з Роксаною?) не прагнула надто зближатися з людьми, бо не вірила в щось дане раз і назавжди. Тому – навіщо потім страждати, дозволивши комусь себе приручити? Вона не зріднювалася з людьми, не прагнула їхньої жалості, але й не відштовхувала, не гасила в них бажання почуватися старшими, відповідальними, мудрими. «Хай собі, – думала Олька, – я ні в кого нічого не прошу. А коли вони самі хочуть – то вже їхня справа. Чом я заважатиму людям робити добро?»

Ось там, у кафе, все й закрутилося. Селище міського типу, надивившись телевізорів, прагнуло хоч чимось уподоблятися місту. Молодь, яка ще з невідомих причин не втекла до райцентру чи столиці, дозволяла собі й на дискотеці відірватися, і до кафе зазирнути. Туди ж заходили й ті, хто приїздив додому на канікули чи у відпустку, а ще подорожні, різні підприємці у відрядженнях, та й місцеві жителі все частіше переносили не надто глобальні святкові заходи з домівок чи привокзальної їдальні до Климського. Господар свій штат не ображав, хоч і тримав суворо – ні байдикування, ні якась непорядність там не могли би прижитися. Ольку підучили, як сервірувати столи, як спілкуватися з клієнтами, що робити, чого не робити ніколи, як поводитися, щоб клієнт був задоволеним, сидів чимдовше, замовляв чимбільше, і щоб ще й на чай залишив.

Незабаром Ольці виповнилося шістнадцять, і Климський полегшено зітхнув – досі вона працювала згідно з листом колективу школи, що клопотав про працевлаштування неповнолітньої, а сільрада виплачувала сироті якусь символічну допомогу від держави.

Одна біда була – робота закінчувалась доволі пізно, і дівчина не завжди встигала на останній автобус. А осінь – то вже вам не літо, чимчикувати трасою додому. Рішення прийшло саме собою – раз у батьківський дім вона повертатися не збирається, квартира за нею тимчасово, а робота таки далеченько – то в біса триматися за те рідне село? Один вихідний Олька присвятила складанню речей та прибиранню, посиділа, зітхнула і поїхала знову на вокзал. Там, поблукавши прилеглими вулицями, розговорилася з бабцею на лавочці й сказала, що хоче винайняти кімнату. Та до себе не запросила, бо і так сім’я чимала, але відвела до самотньої сусідки, якій і поміч у господарстві не завадила б, і зайва копійчина.

Зговорившись про ціну, Олька ще пройшлася вулицями і надибала майстерню з ремонту побутової техніки. Спитала, чи не куплять у неї телевізор.

– А він не крадений? – недовірливо примружив око майстер.

– Ні, – коротко, але впевнено відповіла Олька.

– Ну, то принось.

Роксаниного телевізора вистачило на чотири місяці оренди. А з допомогою Сінченка дівчина переїхала до баби Сані. У люльці мотоцикла могли розміститися чи дівчина, чи телевізор. Міліціонер прилаштував туди техніку. А загалом речей було небагато – все вивезли за одну ходку. Мотоцикл їхав трасою перед рейсовим автобусом, у якому по першому снігу Олька залишала своє село.

16

Льовушка покружляв біля виходу з метро, посидів на лавочці, потупцював у черзі на маршрутку, але так і не поїхав нею, посидів у Мак-Дональдсі, навіть помітив там у черзі до одного з касових апаратів завучку тієї школи, де він розмальовував коридори й кабінети, але та чомусь удала, що його не впізнала. Льовушці теж не дуже хотілося зараз відволікатися від мети і правити якісь пусті теревені, він короткозоро примружився і став розглядати перед собою пропозицію та ціни, аж поки дівчина в уніформі заучено не вигукнула: «Вільна каса!» Він здригнувся і замовив еспресо, відмовившись від запропонованого пиріжка чи кексика.

Пив каву за крайнім столиком, вдивляючись крізь широке вікно у рух на майданчику між скляними дверима станції метро та кінцевою маршруток (бо саме тут, як він уявляв, і почалася дві доби тому вся ця чортівня), але юної провидиці чи когось подібного до неї він так і не побачив.

А що він, власне, хотів у неї спитати? Та вже певне, не про свої власні перспективи. Хотів «наїхати» і розповісти, куди завів його товариша той бісів чарівний ключик, який вона йому дала… Та навіть і не дала, а лише вказала пальцем на один із двох Ігоревих ключів. Безглузда ситуація – пред’являти претензії малолітці, котра жартує з людьми на вулиці, заробляючи так свої десять гривень… Чи не жартує? Ключі ж бо таки відмикали різні двері… Звісно, якби вона знову сиділа тут зі своєю рекламою, він би підійшов. А якби без? Просто сиділо б на парапеті дівчисько, схоже на змальовану Ігорем провидицю, чи наважився б він чіплятися з розмовами?

Раптом Льовушку осяяло. Він ухопив зі своєї таці серветку, витяг із кишені кулькову ручку і, пригадуючи все, що розповів Ігор, та дивлячись у вікно на мізансцену, швидко намалював ситуацію, як він її собі уявляв. Закінчив, подивився, зітхнув і рушив на вулицю.

Сутеніло. Пахло бузком. Він показав малюнок трьом жінкам, які продавали біля метро квіти – жодна з них такої особи тут не бачила. Показав підлітку, що роздавав рекламки тим, хто минав його біля дверей метро, – той знизав плечима:

«Ні, не бачив такої, я тут вже чотири дні стою. Ні, точно не було! А що – пропала чи щось накоїла?»

Льовушка махнув рукою і пішов геть.

17

Існує 4 рівні гостроти зору:

1. Нормальний зір.

2. Помірне порушення зору.

3. Тяжке порушення зору.

4. Сліпота.

Глобальні тенденції:

У всьому світі значною проблемою залишається дитяча сліпота. Від неї страждає близько 1,4 мільйона дітей віком до 15 років. Крім цього, більше ніж 12 мільйонів дітей у віці до 15 років мають порушення зору через відсутність корекції рефракційних аномалій (короткозорості, далекозорості чи астигматизму). Ці порушення легко виявити і призначити відповідну корекцію: окуляри, контактні лінзи або рефракційна хірургія.

У всьому світі близько 314 мільйонів людей мають порушення зору, 45 мільйонів з них уражені сліпотою.[5]

За даними Інтернету:

«В останнє десятиліття якість допомоги недоношеним дітям змінилася, є нові методики, розширилася можливість проводити інтенсивну терапію немовлят, що народилися задовго до настання терміну, – пишуть вчені у статті, опублікованій у журналі Archives of Ophthalmology. – Ці зміни призвели до збільшення кількості новонароджених у відділеннях інтенсивної терапії».

Сучасна якість медичної допомоги дозволяє рятувати все більше таких немовлят, однак ті діти, що вижили, не завжди виростають здоровими. У країнах з високою якістю медичного обслуговування медики все частіше стикаються з незвичайними захворюваннями. Наприклад, проблема якості зору таких новонароджених турбує лікарів багатьох країн.

Серед інших ускладнень – порушення розвитку сітківки ока через проблеми із судинами, і це підвищує ризик повної втрати зору. Рятуючи недоношених немовлят у відділеннях інтенсивної терапії, їм створюють особливі умови, сприятливий температурний режим та режим вологості. Але освітлення в лікарні може негативно впливати на розвиток зорового апарату. У нормі судини сітківки ока продовжують своє формування на останніх тижнях вагітності за відсутності світла, тоді як недоношена дитина потрапляє в умови гіперосвітлення.

Слово «сліпота» має різні значення – від повної відсутності сприйняття світла обома очима і до дуже обмеженого зору. Як термін його, як правило, застосовують щодо людей, порушення зору в котрих є настільки серйозним, що впливає на якість їхнього життя та здатність виконувати звичайну роботу.

Тільки близько 5 % із тих, кого називають сліпими, дійсно нічого не бачать. Решта здатні бачити в більшій чи меншій мірі. Наприклад, деякі можуть розібрати номер машини на відстані близько метра і прочитати окремі букви на таблиці для перевірки зору; інші здатні розрізнити лише світло і тінь або рух.[6]

18

Олька, працюючи в кафе, вже знала на ім’я багатьох постійних клієнтів. Деякі навіть набивалися до неї на більш близькі стосунки. Бувало, запрошували в кіно чи на дискотеку, звісно, після роботи чи у вихідний. Вона відмовлялася, спочатку знічено, потім навіть трохи сердито, але шеф учив не конфліктувати з клієнтами, відмовляти, начебто залишаючи шанс. Непроста то була наука напівтонів для прямолінійної та безхитрісної Ольки. Вона вже почала, було, задумуватися про кіно, але на дискотеку поки що ходити не наважувалась, бо й досвіду такого не мала, та й танцювати не вміла – не те, що її напарниця Оксанка. Та була місцевою жителькою, старшою на три роки, вже мала хлопця, котрий служив у армії, писав листи, телефонував, але не забороняв дівчині інколи й розважитися.

– Та він же мій характер знає – ледь почне парканом мене огороджувати – на зло зроблю! Тому не дуже й пресує. А я те ціную. Чекаю його. Але це не означає, що маю сидіти вдома, мов засватана!

Оксанка до ладної фігури мала ще бойову вдачу та гострий язичок. Могла і пожартувати з клієнтами, і відшити їх одним словом, щоб не надто розслаблялися та примірялися до неї.

– Ми з подружками і на дискотеку ходимо, і в кіно, і танцюю там із ким захочу, а не з тим, хто мені днями чайових залишив! Я за чайові не продаюся – не на ту напали! – вчила вона Ольку життю.

Оксанка таки вміла танцювати. Коли нікого не було в кафе, вона вмикала музичний канал телевізора (шеф поставив супутникову антену!) і дуже вправно вихляла перед екраном. На Ольчине запитання, де навчилася, відповіла:

– Та, трохи перед теликом тренувалася, повторювала різні рухи, ще на дискотеці придивлялась, як люди танцюють, а ще торік на консервний завод приїздили на практику студенти, то вже давали жару на танцях – я й до них приглядалася. Школу життя, можна сказати, пройшла! Було б бажання та настрій, а навчитись можна всього.

Вона й ходила, наче пританцьовуючи. Узагалі нова Ольчина колежанка мала вдачу легку й веселу, якось безжурно ставилася до життя і не переймалася його проблемами, наче й не було на її шляху труднощів. Хоча, таких, які трапилися за коротке життя Ольці, направду не було.

Одного разу занесло до них у кафе компанію київських чоловіків, що були тут у справах. Троє з них були молодими, а четвертий мав років сорок. Сиділи вони, випивали, розмовляли, а неподалік чимала компанія святкувала День народження. Олька з Оксанкою крутилися того дня не самі, було викликано на підмогу ще двох дівчат, але роботи вистачало всім. І тому Олька якоїсь миті здивувалася, чому це подруга раптом стала як укопана і роззявила рота. А коли простежила її погляд, то й сама заклякла.

Грала запальна латиноамериканська музика, весела компанія вистрибувала в танцях, як могла, – чоловіки підтупували, а жінки вихляли стегнами та крутили руками. Але одна з дівчат, певне, мала уявлення про самбу[7] (а це таки була бразильська самба!), і ось до неї, побачивши потенційну партнерку, рушив той, найстарший з компанії чоловіків. Дівчина теж помітила його зустрічний рух, наче розпізнала мову, якою володіли в цьому приміщенні лише вони. Вона підтягнулася, миттєво стала якоюсь виразнішою, ноги її почали виробляти неймовірні «па», очі заблищали, голова гордовито піднялася, і за мить ці двоє утворили пару, яка злагоджено й ритмічно переміщалася, запалена бразильським ритмом.

Таке Олька бачила лише по телевізору, та й то, мабуть, тільки раз. Тому так і завмерла з тацею в руках. Невдовзі вся компанія розступилася, звільнивши місце для дуету, здивовано спостерігаючи за запальним танком, який завдяки майстерності кавалера та грайливості й податливості партнерки зовсім не виглядав експромтом.

Руки дівчини злітали вгору і виразно завмирали, ноги рухалися то сягнистими ефектними кроками, то дріботіли якимись нервовими перестуками, а що вже витворяли їхні стегна! То було щось неймовірне. Очі в Ольки округлилися, серце закалатало швидше, наче в ритм із тією скаженою музикою, щоки спалахнули – щось викличне, солодке і неприховано непристойне відкрилося їй раптом у тому вирі, де чоловік ніби намагався завоювати цю норовливу спокусницю, й інколи йому це майже вдавалось, але раптом вона, подражнивши його очима, руками, стегнами, знову випурхувала з його рук і гордівливо й виразно гарцювала від нього на високих підборах, опромінюючи поглядом коло здивованих гостей.

Проте не всі в тому колі реагували однаково. І хоча дівчина була вдягнена доволі ординарно – її спідниця за коліно та квітчаста шовкова блузка аж ніяк не були схожими на карнавальні костюми бразильянок, – але високі підбори та сама фігура, постава, уміння рухатись не могли не схвилювати. Здавалося, не було чоловіка, байдужого до такого несподіваного вибуху сексуальності. І пильні жінки, аплодуючи по закінченні танцю, поглядали скоса на своїх чоловіків – чи, бува, не надто мій розпалився від таких вольнощів?

А коли розпашілий кавалер вдячно поцілував руку партнерки і зробив крок, щоби провести її до столу, сталося несподіване. Причому Олька потім так і не могла згадати, звідки виринув той добряче п’яний Мишко.

– Ах ти, курво! То це він тебе вчив жопою крутити?! – вигукнув той, жбурнув дівчину вбік і зарядив з кулака заїжджому танцюристові в голову.

Звісно, потім їх розтягли, схаменулися і гості іменинниці, і приятелі любителя латиноамериканських танців. Але коли він з гуркотом відлетів до батареї і загримів об стільці, Олька вся стислась від жаху, пригадавши п’яні батькові концерти.

Отак і буває – банальне, буденне і, на жаль, звичне зло накриває коротке свято, спалах несподіваної радості, ніби грозова хмара знову зжирає яскраве сонечко, що посміло пробитися в її проріз.

Обійшлося без міліції, четверо невідомих гостей містечка незабаром пішли з кафе, а іменини ще догулювали своє, доїдали, допивали і танцювали звичайні гоп-ца-ца під мелодії «Сім-сорок», «Ах, Одєса» та під зрозумілі заводні хіти Вєрки Сердючки. Дівчина після інциденту раптово зникла, Мишко і далі пив, але вже зосереджено-тихо, не встаючи з-за столу, лише щось бубонів собі під носа, а потім узагалі заснув, поклавши голову на стіл і підмостивши під неї побиту руку.

Та це ще не кінець історії. Назавтра вчорашні гості містечка зайшли пообідати. Синець у танцюриста був добряче помітний, але, як не дивно, не псував його. Чи то в очах дівчат чоловік зі слідами геройських учинків на обличчі набирає бали, чи той запальний танок так підняв його рейтинг, але Оксанка обслуговувала клієнтів, подавала то борщ, то плов, то горілочку, а коли чоловіки наситилися, не втрималась і все ж таки спитала гостя, де він навчився так танцювати. Адже вік мав приблизно, як і її батько, але того навіть смішно було уявити героєм запальної самби.

– Ти правду хочеш знати чи історію, подібну до правди? – посміхнувся той, але посмішка чомусь торкнулася лише губ.

– Звісно, правду, – гмикнула Оксанка.

– А років тобі скільки? – тепер засміялися й очі.

– Та вже не маленька, коли працюю тут. Як їсти замовляли, не питали, чи вже доросла, щоб вам подавати борщ та випивку! – гмикнула дівчина.

– Вогонь-дівка! – примирливо сказав гість і торкнувся її руки, – ой, бідний буде твій суджений…

– То про танці розкажете чи про судженого поговоримо? – гонорливо скривила губи Оксанка, яка сама згорала від нетерпіння, але й випрошувати не хотіла.

– А шеф не сваритиме, що заважаю працювати? Та, бачу, нікого поки що немає. А ти теж, мала, іди сюди, – махнув він рукою до Ольки, – щоб двічі не повторюватись, як і ти схочеш знати. Чимось повчальна історія…

На диво, з дальньої кімнати підійшов і сам хазяїн кав’ярні, Климський, потім до них обережно підтягнувся і бармен. Клієнтів більше на той час не було – виникла пауза.

– Не дивно, що дівчатам не терпиться знати, я й сам після вашої учорашньої самби все згадував та дивувався. Бачу, непростий ви птах, у наших краях такі не водяться, – посміхнувся шеф до гостя. – Як хоч звати вас?

– Ім’я маю просте – Петро. А от прізвище – Гарсія.

– Чудне. А, наче, на іноземця не схожі, – здивувалася Оксанка.

– Іноземцем був другий чоловік моєї матері. Прізвище нам зрештою від нього і залишилося. Він був кубинцем, навчався в Києві, але то довга історія. І хоч по крові я й не був його сином, але першим моїм учителем танців був він. Так сталося, що поїхавши якось на батьківщину, він більше звідти не повернувся. Загинув у автокатастрофі. Мені тоді було чотирнадцять років. З танцями якось не склалося, я вчився, працював, знову вчився. Була в мене кохана дівчина, мали з нею великі плани, започаткували спільний бізнес, збиралися одружитись, аж раптом… – Петро Гарсія знизав плечима, наче й досі не розумів, як таке могло статися. – Раптом вона покинула мене. Одномоментно й однозначно.

Він провів долонею по обличчю і скривився, несподівано торкнувшись учорашнього синця.

– І що? А танці ж тут до чого? – не витримала Оксанка.

– Танці? А! Я не сказав? Так вона ж покинула мене заради якогось чемпіона з бальних танців! Мене, інженера, кандидата технічних наук, який щойно заснував свою фірму, і ми планували її неслабо розкрутити…

– Нічого собі! – навіть присвиснув бармен.

– І що ж ви зробили? – раптом недовірливо спитала Олька. – Невже…

– Саме так! – посміхнувся до неї Петро Гарсія. – Я побачив по телебаченню оголошення, що за місяць має відбутися змагання аматорів латиноамериканських танців. Це був якийсь конкурс, мені було однаково, які призи дадуть трійці переможців, але небайдуже було те, що ту трійку показуватимуть по телебаченню. І ВОНА неодмінно має це побачити!

– І ви пішли на конкурс?! – спитала Оксанка.

– Що, правда?! – здивувався шеф.

– Ні. Спочатку я розшукав знайомих студентів-іноземців та розпитав, чи є серед них справжні танцюристи. Я мусив навчитися. Швидко і по-справжньому. А нашим викладачам бальних танців я не довіряв. Як і вони б не стали гайнувати час на хлопця, котрий починає заняття танцями в двадцять шість і хоче за місяць сягнути рівня фіналістів.

– Знайшли? – зацікавлено спитала Олька.

– Її звали Роза, – посміхнувся Петро Гарсія. – Вона погодилась і навчити мене, і виступати зі мною. Мабуть, попри жіночу солідарність, їй сподобалася моя рішучість довести коханій, що танцювати вміє не тільки той хвищ. Загалом Роза була задоволена і здивована, що для новачка я рухаюся доволі вправно. Перестала дивуватися, коли дізналася про кубинського вітчима. Тренування були виснажливі, але в мені палав пекельний коктейль – і кохання, і ревнощі, і злість, і відчай. Роза хвалила мене, підтримуючи «дух у військах», ми трудилися, як скажені, вона також загорілася бажанням довести і мої, і свої власні здібності, адже на батьківщині сама довго вчилася, та обрала шлях науки, про що, власне, не шкодувала. А може, я був її єдиним шансом щось довести собі та світові. День конкурсу наближався. Прогрес мій був неймовірний, але вона інколи зітхала: «Ні, чогось не вистачає в тобі, хоч і все правильно робиш. Немає пристрасті. Жаги немає…»

Слухачі заінтриговано замовкли, і питань не прозвучало. Петро продовжив сам.

– В останній день перед виступом після тренування нас чекала шикарна мулатка, як виявилося, подружка Рози. Вони перезирнулися, як дві змовниці, і тут прозвучала навіть не пропозиція, а наказ: «Сьогодні ми з Олівією ночуємо у тебе!» Я остовпів. Звісно, танці зближують. Але за весь цей місяць тренувань я, палаючи власними почуттями, навіть назло коханій не поривався зблизитися з Розою поза тренуваннями. А тут таке… Але тієї ночі я не забуду ніколи.

– Кхе… – бухикнув шеф. – Може б, таки при дівчатах не треба?

– Так вони ж кажуть, що вже дорослі, раз працюють у вас? – засміявся Петро. – Та ні, слухайте вже, як гартують героїв! Лише коли ми підійшли до дверей моєї однокімнатної квартири, я згадав, що холостяцький мій порядок, звісно, не був ідеальним. Та втома і хвилювання перед завтрашнім днем, а ще більше перед невідомою перспективою сьогоднішньої ночі, перекрили мені всі докори сумління.

– Ми чимось повечеряли, навіть випили на трьох одну пляшку вина, хтось із дівчат звелів мені стелити вже розкладений диван – це все я пригадую, мов уві сні. Але коли я вже лежав, а вони, повернувшись із душу, вологі, смагляві та неймовірно гарні, лягли з обох боків від мене, я подумав, що вже вмер, і два засмаглі ангели зараз потягнуть мене кудись, але не відав іще, вгору чи вниз.

Слухачі завмерли, в очах у Оксанки блиснула цікавість, Олька втупила очі в край столу й ніби припинила дихати.

– Я не буду переказувати вам, як я проспав ту ніч голим між двох розкішних молодих оголених жіночих тіл, до яких мені не дозволено було торкатись, але Роза таки знала, що і навіщо вона робить! Уранці, коли Олівія випила з нами кави і побігла на пари, Роза сказала: «За дві години наш дебют. Твій дебют. А може – перший і останній у житті виступ. І ти маєш вибухнути в танці всією пристрастю, яку тобі довелося стримувати цієї ночі!»

– Нічоооого собі! – простогнав бармен, а інші чоловіки з розумінням закивали.

– То ви виграли ті змагання?! – нарешті не витримала Олька.

– Ні, – сумно посміхнувся Петро Гарсія.

– Як же так?! Їм не сподобалося?! – здійняла руки Оксанка.

– Ми посіли третє місце. Але це дурниці. Головне, що мій друг записав той прямий ефір на відеоплівку, яку я потім надіслав своїй колишній дівчині. Щоб вона зрозуміла, що я теж можу танцювати. І навіть пристрасно. А от чи може той її… усе те, що вмів я, крім цього?

– І що? Ви помирилися? – не витримала Олька.

– Ні, – зітхнув Петро Гарсія. – Мабуть, справа була не лише в нестачі танців.

У двері зайшли нові відвідувачі, шеф поглядом розставив команду по місцях, а гості попросили рахунок. Коли вони вже виходили з кафе, Оксанка раптом спитала навздогін:

– А Роза?!

Петро Гарсія озирнувся, замріяно посміхнувся і відповів:

– Після того наші шляхи розійшлися. Але на Новий рік ми надсилаємо одне одному листівки.

19

На початку зими Олька теж наважилася «вийти в люди» – не все ж сидіти з бабою Санею перед її телевізором чи читати Роксанині книжки у себе в кімнаті? Правда, святкового вбрання не мала, але чорні брюки, тонкий небесно-синій светр по фігурі, чорне намисто та кліпси, що їх подарувала якось по дружбі Оксанка, здавалося, зовсім непогано виглядали на високій, худорлявій, наче модель, дівчині. А щодо танців – Олька після розмови з напарницею теж стала приглядатися – і як танцюють у них клієнти, і як у різних телешоу люди рухаються. А потім, дочекавшись, поки баба Саня вкладеться, витанцьовувала сама перед високим тьмяним дзеркалом старої шафи. Правда, на роботі вона, бувало, так «натанцьовувалася», що поверталася ледь живою, але коли бере охота, втома відступає. За все попереднє життя дівчина стільки не крутилася перед дзеркалом і не вдивлялась у себе – то критично, то поблажливо, порівнюючи з Оксанкою, яка стала для неї тимчасовим взірцем.

«Звісно, з Роксаною її не зрівняти, – інколи думала Олька. – Але ж то інше. То геть інше!»

На дискотеці, у напівтемряві при миготінні вогнів, мабуть, і байдуже було, як саме ти рухаєшся, це ж не конкурс на телебаченні, як у Петра Гарсії – тут аби ритм відчувала та настрій був. А настрій, і справді, піднімався, хоч як сторожко було попервах на душі в Ольки. Мабуть, та спільна енергія, молодеча дурість і радість передавалися повітрям, як вірус, чи через ту скажену музику, чи загальним рухом, від якого паморочилося в голові, але хвиля ця підхопила Ольку і понесла за собою, хоч вона й відмовилася трохи випити з дівчатами перед дискотекою «для настрою». Відмовилася, бо і не вміла, і добряче була вакцинована покійними батьками від того зілля.

До людей, що випивали навколо, Олька ставилася поблажливо, чи, точніше, ніяк не ставилась. Вона звикла до цього і на бенкетах в їдальні, і, звісно, в кафе, де без того рідко обходилося. Вона й сама, навчена шефом, перепитувала клієнтів, котрі вже замовили їжу: «Що будете пити?» – наче це було природним та невід’ємним складником ритуалу. І нерідко після цього запитання випивку замовляли навіть ті, хто й не збирався. Тож, до людей напідпитку дівчина звикла, як вокзал до потягів, і тим не переймалася, доки її не зачіпали. Але сама від цієї хвороби трималась осторонь.

Вона побачила на дискотеці чимало знайомих облич, познайомилася з іншою компанією, що складалася зі шкільних друзів Оксанки та зі співробітників Оксанчиної подружки. Власне, містечко було невеликим, молоді небагато, всі були знайомі, та й про Ольку тут уже знали – нові дівчата завжди викликають цікавість у будь-якій компанії.

Додому її проводив Юрко, водій з консервного, хоч Оксанка і скривила губи, давши зрозуміти, що вибір «так собі». А коли хлопець біля паркану баби Сані поліз цілуватися, то хутко опинився в кучугурі снігу, а дівчина шасть – та й у хвіртку.

Серце їй калатало в горлі: невже, невже це воно – і Олька теж комусь сподобалася? Звісно, вона виросла за досить нетипових обставин і примудрилася до того ж не мати ні друзів, ані подруг, ані братів-сестер. І не те, щоб не цікавили її люди, але так вже звикла жити: питають – відповідає, дають – бере, ображають – наїжачується. Наче вбудовано в ній було таку програму стосовно інших осіб – ініціативи на зближення нуль, лише реакція у відповідь. Хіба що у випадках, які називають форс-мажором. Так одного разу вона звернулася до Роксани.

Тобто її досвід з дисципліни «Людське спілкування» був доволі однобоким і теоретичним, почерпнутим зі спостережень, книжок, телефільмів та чужих оповідок. Останнім часом це були розповіді Оксанки та її подружок, які, здавалося, тільки те й робили, що теревенили про хлопців. І от – пхнувши надто швидкого і сміливого Юрка в сніг, вона залетіла в хату і стала, підперши спиною двері, наче той, справді, в них ломитиметься.

Ні, це зовсім не означало, що той водій їй сподобався і матиме шанс. Цей перший крок протилежної статі їй назустріч означав для Ольки лишень одне – вона не гірша за інших і так само може комусь подобатися!

У роботі та нечастих «виходах у люди» минула Ольчина зима. Якось у вихідний вона заходилася прати свої речі, та чомусь усе збігала їй на пам’ять Роксана. Глянула на календар – виявляється, рівно рік тому зачинила вона за собою двері батьківської хати після ночі сліз та відчаю. Скільки всього трапилося за цей рік, скільки змінилося… І раніше небагато в неї було родинної підтримки в житті, а тепер і зовсім сама залишилася. Десь на Донеччині є батькова рідня, та Олька й адреси їхньої не знала, і за життя батьків не спілкувалися, хіба що згадували інколи, то навіщо вона їм зараз, так само, як і вони їй? Стосовно того, що далі пробиватися в житті доведеться самій, у дівчини сумніву не було. Але знати б, у який бік гребти. Хоча в шістнадцять років не надто про те й замислюєшся.

Інколи виникав у неї щем за батьками, і знову відчуття її були схожі більше на жалість старшого до непутящого молодшого, ніж навпаки. А інколи зітхала Олька і думала: «От би добре зараз поговорити з Роксаною, хоч би по телефону… Спитати, як вона, розповісти про себе, порадитись…» Але колишня вчителька наче у воду впала. Мабуть, добре влаштувалася. Олька щиро бажала, щоб нове життя (аж у іншій країні!) тішило Роксану, бо вважала її вартою найкращих умов та принців. Звісно, шкода, що поїхала так несподівано, але ж могла б і взагалі не з’явитися в тому селі? Чи не так відреагувала би рік тому. От сказала б: «Не видумуй, дівко, давай руку, ходімо відведу тебе додому, насварю батьків, щоб більше не чудили…» І як би тоді склалось Ольчине життя?

Ні, образи на Роксану не було. Її просто бракувало. Як єдиної людини в Ольчиному житті, яка була старшою, мудрішою, але при тому завжди мала час та бажання розмовляти з дівчиною, відповідати на її запитання або розмірковувати разом над нею ж запропонованим, тим пробуджуючи в Ольці здатність і бажання мислити, знаходити відповіді, шукати вихід.

А на початку весни з’явилася в містечку Олександра.

20

Сон навіть в одиночній камері напівпідвального приміщення в райвідділі міліції сном не назвеш. Тим, хто там хоч раз побував, звуки та запахи запам’ятовуються назавжди, а тим, хто не звідав, пояснювати марно. Але, крім цього, кожна людина має ще й власні переживання в такому місці. Надто, коли вона туди потрапила за таких неймовірних обставин, геть нічим не завинивши.

Ігор крутився з боку на бік на твердій полиці-ліжку з дерев’яною «гіркою» для голови (те «ложе» було чимось подібне на старі вивітрені й висолені лежаки на колишніх радянських пляжах у Криму, але було збите щільніше і міцно прикріплене до підлоги впритул до стіни). У напівсні він дослухався до віддаленого грюкання дверей і приглушених ними п’яних викриків у іншій камері, до гавкання бродячих псів за заґратованим віконцем під стелею, до ревіння машини, що пожирала у дворі вміст сміттєбаків, та до виття автосигналізацій, що реагували на вібрації того сміттєвоза.

Ігорю здавалося, що геть тверезий його мозок таки чимось затуманений. Бо на тверезу голову було немислимо пояснити навіть самому собі події останніх двох днів – малолітню провидицю біля метро, ключ, Льовушчину ідею зі здобуттям адреналіну, ще один так само чарівний ключ, випадковий вибір ними будинку за принципом – щоб і недалеко, і не старий, і з кодовим замком на під’їздах, але без консьєржів… А ще – ті ліфти, котрі одночасно зупинилися в усьому будинку, попутницю, котра ніби увімкнула в ньому програму, що відмітала логіку та роздуми, які зазвичай передують учинкам. Адже він не пацан, що збуджується від перебування в ліфті з жінкою, щоб аж настільки піддатися емоціям! Чи то не емоції були, а якийсь інстинктивний поштовх, та ще й на тлі того куражу-адреналіну в пошуках пригод посеред одноманітного життя?

Спогади та почуття зачіпали мозок, наче якийсь спрут мацав його своїми щупальцями зусібіч, викликаючи різні реакції. Мурашки пробігали по тілу від думки, що через ту пані та її валізу із краденими пляшками (і навіщо, скажіть?!) він може дістати термін ув’язнення, і підуть коту під хвіст його диплом, робота, кар’єрні перспективи, та й особисте життя… Ставало моторошно, і здіймалася хвиля гніву, бо ж попутниця, рятуючи власну шкуру, банально підставила його – але ж як відреагувала в таку мить на його нахабний поцілунок, сволота! І миттю зникали мурашки, і жар спалахував унизу живота, і стискалося тіло від згадки про той поцілунок… А голова починала шукати пояснень і виправдовувати жінку, бо ж неможливо просто так цинічно… За що?! Чому саме він? Бо, мабуть, ідіот самовпевнений, – вирішив, що веде гру! А зась! Кіт потрапив у мишоловку!

Ігор знову крутився з боку на бік, думав про Льовушку – чи зможе друг чимось зарадити? Добре вже, що пробився на побачення та поїсти приніс, але це справи не змінює. Сам він не знав, як викрутитися з цієї халепи і лишень усього зрікався – «Не заходив, не брав, не мав наміру, не моє». А на питання «Чиє ж бо?» відповідав, що спочатку був у ліфті не сам, але далі замовкав, щоб не бовкнути зайвого, бо розумів, що правда, яку він міг розповісти, навряд чи влаштувала б міліцію. Все це лізло в голову вночі, не полишало його і в неділю.

Збігала перша доба перебування у відділку. За цей час його двічі допитував слідчий, а чергові все реготали та перекидалися жартами з приводу поцупленого ним віскі. Здавалося, навіть по-чоловічому співчували – отак по-дурному мужик вляпався!

Десь Ігор чув, що тут його можуть тримати три дні, а для подальшого затримання має бути постанова суду. В іноземних фільмах ув’язнений телефонує своєму адвокатові, той радить йому мовчати, мчить і розрулює ситуацію, залежно від її складності. Але які, в біса, адвокати у наших пересічних громадян? Та ще й у стресовому стані… Та ще й з такою безглуздою преамбулою того, що сталося, хоч ти і не винен?!

«А якщо сказати, що просто їхав до когось у гості, а далі розповісти про попутницю? Сама винна, хай сама і викручується, хоча навряд чи її знайдуть… Але ж потім спитають, до кого саме я збирався зайти суботнього вечора і як відчинив двері під’їзду?! Торба… Повний ідіотизм… Може, Льовушка наважиться поговорити з обікраденим власником? А чому той має йому вірити? Та і як його зустріти? Усядеться на килимку під дверима і чекатиме господаря? Так він і в будинок не потрапить – термін чарівності ключиків вичерпано – дві доби фіть! А я ж навіть не знаю, на якому поверсі та квартира, і яка саме! А може, здибає ту шизонуту провидицю та розпитає, що робити? Ага. Вона дасть новий прогноз на найближчі дві доби, блін! Ну, сам винен – спитав би на місяць, зараз знав би, чи довго сидітиму в буцегарні, дебіл… Пригод йому закортіло! Чистої радості не вистачало!» – так думав і гриз себе Ігор, блукаючи з кутка в куток камери і не знаходячи відповідей, – думки кружляли по колу, але жевріло сподівання, що станеться якесь диво, і ситуація розрулиться сама собою… Раптом подумалося, що коли все закінчиться, чи хотів би він знову побачити ту жінку? І нова хвиля гарячої крові вдарила йому одночасно і в голову, і в пах. Він заплющив очі і, зціпивши зуби, вперся лобом у холодну обшкрябану написами фарбовану стіну.

21

Ліза цього дня не малювала. Творчість потребує певного настрою, концентрації енергії митця на тому, що він робить – бо ж вкладає душу. Або навпаки – стану розслабленої відокремленості від реальності, коли тобою керує підсвідомість, і ти підкорюєшся їй, навіть не відаючи, що cаме створиш наступним своїм рухом.

Цього весняного дня Ліза не могла ні сконцентруватись, ані відділитися від проблем реального життя. Вона сиділа перед ноутбуком і наче переглядала на його екрані останнє десятиліття свого життя, яке зараз здавалося далеким, мов побачений колись фільм. Іще молодою дівчиною Ліза почала мріяти про власний бізнес, бо чимось була схожа на вольового та рішучого батька, якого в сорок три роки стрімко та несподівано «з’їв» рак. Вона вчила мови в інституті туристично-готельного напряму і вже в студентські роки виїздила на зарубіжні практики. Щоразу, повертаючись додому, розуміла, як неймовірно важко будувати тут своє, не маючи ні солідної підтримки батьків чи чоловіка, ні стартового капіталу.

Коли Ліза закінчила інститут та влаштувалася на роботу в турфірму, матір вийшла заміж. Спочатку дівчина навіть раділа, що та перестала побиватися за батьком, – який не який, а знайшовся чоловік, що буде нею опікуватись, але невдовзі Ліза відчула себе зайвою і навіть небажаною в батьківському домі. Вітчим продав свою квартиру, купив за містом ділянку з фундаментом під будинок і всі свої сили та кошти вкладав туди, переїхавши тепер жити до дружини. А ще нове подружжя ходило до церкви. До якогось дивного місіонерського осередку, який не надто викликав довіру в Лізи, і та категорично відмовлялася від пропозицій «увірувати разом», хоча в дитинстві й не здобула системного релігійного виховання. Якась тривога виникала у неї з приводу нових нав’язливих ідеологій, хоч якими вони були – політичними чи богословськими. Саме з цього питання і пішла тріщина в стосунках між матір’ю та донькою, а вітчим був і зовсім однозначним: «Не поважаєш матері? Не дослухаєшся досвіду старших? То й іди собі, живи власним розумом!» Мама під час таких розмов зітхала, розглядала підлогу, вії її тремтіли, але суперечити чоловікові не сміла: «На все воля Божа…»

Жити разом ставало все важче, й одного разу Ліза не витримала, зібрала свої речі та виїхала з батьківської домівки в квартиру, яку винаймала подруга. Але саме тоді, у першу ніч у чужій хаті, вона зрозуміла, що з такого старту їй до своїх мрій не пробитися. Невдовзі Ліза почала шукати роботу за кордоном. Власне, це було не так уже й нереально, зважаючи на її освіту та розвиток туристичного бізнесу. Спочатку дівчина уявляла собі це як роботу за фахом, але в іншій країні, і навіть рано чи пізно могла б дочекатися й у турфірмі, що хтось із делегованих в інші країни спеціалістів повернеться, що з’явиться вакансія, чи виникнуть нові місця. Але реально на це могли піти роки, та ще й невідомо, чи не втрапить на те місце хтось інший за протекцією…

Пошукавши в Інтернеті, поспілкувавшись там на форумах і почитавши газети-журнали, Ліза прийняла рішення поїхати на «нефахові», проте більш реальні та швидкі заробітки – офіціанткою. Приблизно уявляючи собі ризики, вона переговорила зі своїм директором, спитавши, чи не можна її влаштувати через його контакти із закордонними колегами, яким можна довіряти. Той по-батьківськи побубонів, запитав дівчину: «Чи тобі на хліб не вистачає?…» Але Лізі вже як що зайде в голову – то не відрадити. Бо заробляти «на хліб» вона не хотіла, їй треба було з чогось стартувати. Звісно, вона не збиралася розносити напої все життя. Відомо, не для того вчилася, зовсім не про те мріяла, але готова була напинатися рік-два, щоб зібрати якусь суму на рахунку. Та й принагідно розширити світогляд…

Директор зітхнув, зв’язався зі своїм агентом в одному курортному містечку, поставив задачу, і невдовзі Ліза, відкинувши сумнівні пропозиції інтернет-агенцій, взялася до оформлення необхідних документів.

– Передумаєш, повертайся. Візьму. Якщо заміж там не вискочиш, – сказав на прощання директор.

Ліза запевнила, що заміж закордон не збирається і подякувала за допомогу та підтримку.

Реакції жіночого колективу були полярними – від залякувань до заздрощів, та Лізу те не дуже хвилювало. В її свідомості, мов на плані місцевості, відмічене було місце її теперішнього перебування, вимальовано мету (хоч і доволі далеку) і вже нанесено траєкторію шляху до неї.

Перед від’їздом зателефонувала матері, повідомила про своє рішення. Звісно, вона і не чекала, що та буде надто радіти, але до такої швидкої та однозначної реакції також не була готова:

– Добре, що батько до цього не дожив! Чи ти дійсно дурна, чи такою прикидаєшся? Ти вибрала шлях гріха й опинишся в борделі! Якщо не передумаєш – ти мені більше не донька! – сказала мати і кинула слухавку.

Ліза не передумала, але чітко усвідомила – хай би що з нею трапилося, розгрібати доведеться самотужки.

22

Питання на форумі в Інтернеті:

• Що таке «хостес»? Це проституція? Маю на увазі саме хостес із консумацією. У мене 2 подруги працюють хостес за кордоном, одна каже, що спить із клієнтами, друга – що не спить. Я теж хочу працювати хостес, але боюся, що будуть змушувати працювати проституткою, чого мені б дуже не хотілося. Так усе-таки хостес із консумацією приховує під собою заробітки проституцією?

Відповіді:

• Дивлячись у якій країні. У мене теж дві подруги працюють за кордоном. Одна теж спить, а друга не спить. Спить та, що їздить до Лівану, там не змушують, але якщо будеш відмовлятися – не зрозуміють просто і будуть усе одно задовбувати. А друга – в Йорданії. Там рідко дівчата цим займаються, ну, крім тих, хто горить бажанням, звичайно.

• Хостес – це професія, а проституція – це покликання, не важливо де це проявляється – у бухгалтерки, у кухарів, або у вчительки… Ну, ви зрозуміли… всім привіт.

• В Америці працювала хостес, відпочивала – роботи ніякої: зустрічай гостей із широкою посмішкою, влаштовуй за столики і вуаля, а решту часу спілкуєшся з персоналом.

• Я працюю в Туреччині вже 4 роки, ніхто мене нічого не змушує і ні з ким я не сплю, там, по-моєму, чим недоступніше, тим краще і тобі, і клубу, я працюю по робочій візі, все легально, і нема ніяких підстав хвилюватися, звісно, коли перший раз їхала, теж боялась, а там зрозуміла, що нічого боятися, і гроші пристойні платять.

• Хостес у нічних клубах з консумацією це легальна робота. Проституцією ніхто не змушує займатися, тому що в багатьох країнах це не легально. Звичайно ж, є дівчата, які працюючи хостес, сплять потім з клієнтами, але це завжди на розсуд самої дівчини. Як було сказано вище, навіть бухгалтерка після роботи (якщо хоче) може продавати своє тіло. Я думаю, що просто в Інеті розповсюдилося дуже багато залякуючих і невірних статей про консумацію. Консумація – це ніщо інше, як розмова за столиком із клієнтом за келихом шампанського.

За даними Вікіпедії:

Хостес – професія дівчат (або хост – хлопців) у ресторанах і барах. Працівники хостес повинні красиво і привітно зустріти відвідувача, посадити його за стіл, запропонувати меню, підтримувати компанію під час їди клієнтів, приймати замовлення, розмовляти з клієнтами, готувати прості коктейлі, у функції хостес також входить розважання гостей. В обов’язки входить також спонукати відвідувача витратити максимальну кількість грошей на їжу та напої, виконати з ним повільний танець, заспівати в караоке і т. ін. Дохід дівчат-хостес найчастіше залежить від витрачених відвідувачем грошей.

Консумація (лат. сonsumo – споживати) – стимулювання попиту у відвідувачів ресторанів, нічних клубів та інших розважальних закладів. Часто консумацією займаються стриптизерки і повії, тобто вони спонукають клієнтів у барі, публічному будинку тощо купувати їжу, напої тощо, отримуючи потім від цього свій відсоток.

У деяких клубах під консумацією не мається на увазі «інтим» як такий.

З оголошень в Інтернеті:

Агенція і Нічний клуб Excalada Show починає новий набір танцівниць і хостес.

Вимоги: Дівчата 18–33 років із приємною зовнішністю. Відповідальність, комунікабельність, старанність. Зріст 160 і вище.

Контрактний термін: 3–6 міс. (цілий рік).

Посада: Танцівниці, Шоу балети (танцівниці як професійні, так і початківці).

Посада: Хостес, робота на консумацію в клубі.

Робота за кордоном у Лівані / Кіпрі / Сирії та ін.

Розміщення – проживання в готелі безкоштовно.

Зарплата: від 800 $ до – 1500 $ оклад + пр.

Графік: з 21:00 до 5:00.

Офіційне працевлаштування за держ. контрактом та робочою візою.

Ми оплачуємо робочу візу, дозвіл на роботу, медстраховку, авіаквиток. Отримайте ваш контракт просто зараз! Ніякої передоплати не вимагається. Надсилайте ваше фото та резюме на наш мейл.

Вакансії хостес: робота в нічних клубах за контрактом на 6 місяців. Перевага надається дівчатам з хореографічною та/або вокальною підготовкою. Оформляється сертифікат, легальне працевлаштування.

Оплата хостес: основна зарплата – 500 $, що виплачується щомісяця, і ціла система щоденних заробітків: плата за обслуговування столика, % від випитого клієнтом спиртного, чайові за сольні номери і т. п. У сумі на місяць дівчина заробляє від 1500 $ і вище. Чим досвідченіша хостес, тим вище її заробітки. Танцювальна програма – це, безумовно, джерело заробітку, але крім танців, основні гроші приносить робота як хостес – господині столика. До їхніх обов’язків входить розважання клієнта за столиком, забезпечення для нього максимально комфортного і цікавого проведення часу в клубі. Інтим суворо виключений умовами контракту хостес.

Умови роботи хостес: період контракту від 6 місяців, якщо є обопільне бажання, можна продовжити до 6 місяців і більше. Робочий тиждень складається з 6 робочих днів, 1 день вихідний. День тижня, на який випадає вихідний, буде повідомлений дівчині заздалегідь. Час роботи хостес, як правило, з 21.00 до 3.00 години (залежно від клубу), але не перевищує 6 робочих годин на день. За робочий «вечір» виконується 4–6 танців.

Житло: безкоштовно надається благоустроєне житло. Проживають дівчата у квартирах від 2-3-х осіб. Недалеко від місця роботи.

Харчування: частково своїм коштом.

Обов’язкові вимоги до хостес:

– Вік від 18 до 25 років;

– Зовнішні дані.

– Товариськість, акуратність, відповідальність.

– Володіння розм. англійською або мовою країни хоча б на початковому рівні.

Важливо для хостес: із собою необхідно мати додатково мінімум 200 євро до першої зарплати.

Зі статті в Інтернеті:

«…На батьківщині мої співрозмовниці теж танцюють у клубах, а виїзд за кордон їм влаштував знайомий менеджер. Тут за один нічний вихід вони отримують 10 000 ешкудо – трохи менше 50 доларів. Плюс – відсоток від консумації. Мінус житло, газ, світло, вода, харчування і відсотки менеджеру-організатору зарубіжних «гастролей». На місяць чистими набігає близько восьмисот доларів. Самі гастролі тривають два місяці: дівчата танцюють у чотирьох клубах – по два тижні в кожному, щоб не приїдатися публіці. І обов’язково виходять потім у зал – «працювати» з клієнтами, розкручувати їх на випивку. Це і є те, що в оголошеннях про найм на роботу називається «з консумацією» і пишеться в дужках дрібним шрифтом.

Власне, консумація – заняття нескладне, але огидне. Португальці народ скупуватий, і платити по 4 тисячі ешкудо (20 доларів) за склянку «коктейлю» для гарненькою дівчини, яка норовить видути випивку в три ковтки, а потім просить іще, не хочуть. Скажімо, Жоао ще на вході попереджає, що оплачує тільки сік. У помсту дівчата п’ють сік залпом, як ліки, ввічливо дякують і йдуть до інших.

Правда, є один спосіб змусити клієнта замовляти ще і ще: треба вибрати момент і запитати, чи щасливий він і яка нелегка принесла його, такого симпатичного чоловіка, в цей бар, шукати платного жіночого товариства. Далі – справа техніки. Головне – не засинати, а всі три години слухати зі співчутливою увагою і вчасно кивати. Тоді коктейлі будуть з’являтися на столі один по одному, може дійти навіть до шампанського у відрі з льодом. Але коли ти не знаєш португальської, це спрацьовує погано, бо по-англійськи говорять далеко не всі відвідувачі бару. Хоча ці білявки-танцівниці – візитна картка бару лише на два тижні, їм дозволено рота не відкривати, свої 10 тисяч за ніч вони і так отримають.

Решті дівчат, що прибули з Росії та інших країн СНД (у барі Паули їх двадцятеро), значно складніше, бо вони не танцюють, а ситі бувають відсотками від консумації. До того ж їх тиранить місцева аристократія – бразилійки, яким дуже не подобається, що клієнти вважають за краще проводити час із модними в цьому сезоні «росіянками». Користуючись спільною мовою з адміністрацією бару, бразилійки то доносять начальству, що конкурентки під час роботи п’ють принесену з собою горілку (що майже неправда – таке буває рідко, тільки коли приїжджає новенька), то просто влаштовують чвару, згідно з їхнім темпераментом».

23

Робота виявилась не зовсім у ресторані, та й не зовсім офіціанткою. «Посада» Лізи у нічному клубі називалася «хостес». Бо, як виявилося, закордон потребує чи спеціалістів дуже високої кваліфікації, чи «обслуги». Власне, хостес тією самою обслугою і є.

Товариством їй у тому закладі були дівчата років двадцяти – двадцяти п’яти, зазвичай без вищої освіти, але дуже приємної зовнішності. Імена, якими вони називалися на роботі, виявилися «псевдонімами». Найяскравіша з них, Тамара, направду була Ірою і вже не один рік працювала в нічних клубах різних країн. Струнка брюнетка з дивовижно синіми очима, одягалася вона зі смаком, характер мала витриманий, мабуть, загартований такою роботою. Як же була здивована Ліза, дізнавшись, що та має у Москві п’ятирічну доньку, яку виховує бабуся, а Іра фінансує звідси свою родину.

Коли минулося перше сторожке ставлення до новенької, дівчата помалу розкрилися. Кожна з цих «екзотичних бомб» тут, на чужині, мала свою історію, хоча Лізі здавалося, що дехто недоговорює, а дехто навпаки навмисне фантазує і розфарбовує свої пригоди вигадками. Але такими вже були дівочі посиденьки у вільний час за чаєм, кавою, вином та цигарками.

Про місцевих мужчин клубні дівчата говорили мало. А коли й говорили, то чи з сумною втомою, чи з відчайдушною ненавистю й цинізмом, чи з так само відчайдушним гумором, «опускаючи» та висміюючи їх. Однозначно було зрозумілим, що це робота, яку вони ненавидять, і пішли на неї з безвиході, щоб заробити грошей і змінити своє життя, аби більше ніколи (ніколи!) так не працювати.

Проте майже кожна, попри всі принизливі реалії теперішнього життя, в глибині душі мріяла про справжнє кохання, хотіла, щоб її любили, і вірила в диво – а чому б і ні? Деякі дівчата мали на батьківщині нареченого чи щиро закохувалися тут у когось із місцевих.

Але про клієнтів не йшлося. То інше. Гість нічного клубу – це джерело їхнього доходу, перед яким треба «крутитися на пупі», він купує твою увагу і прихильність на якийсь час, і навіть коли зовсім не йдеться про секс, а лише про його розважання, ти все одно почуваєшся купленою та зґвалтованою. Щодня. Щогодини. Щоночі. І – ненавидиш його з люб’язною посмішкою за його ж гроші.

Така ось дівчача психологія відкрилася Лізі з перших днів її нового життя, хоча ставлення до новенької в клубі перші дні було майже ексклюзивним, з підвищеною увагою і клієнтів, і персоналу (не без настороженості та ревнощів).

«Чи цього я хотіла? – міркувала дівчина, засинаючи в своїй кімнаті з темними шторами, куди поверталася вранці після роботи. – Чи варті ті гроші таких змін у житті?» Але вирішила, що раз інші витримують, то й вона переживе – адже не на все життя вв’язалася. Усе минає. Мине і це. Це робота. Чи гра. За яку непогано платять. Головне не втрачати з поля зору маячок своєї мрії…

– Лізко, ти вже вибач, розумнице, що матюкаємося, – казала молоденька простушка Кіра, – ми нормальні, але на цій роботі інших слів немає!

Ліза, тимчасово розділивши з ними життя, відчувала себе якоюсь інакшою, може, розумнішою та трохи вищою за багатьох її нових колежанок, а може, не настільки загнаною в кут життям, щоб надовго тут залишатися й не бачити іншого виходу. Ось заробить грошей і повернеться додому, вкладе в початок власної справи, вийде заміж, народить дітей, буде «мама-бізнес-леді», так вона собі мріяла, не дуже уявляючи, якого саме хотіла б мати чоловіка поруч, але чомусь зовсім не прагнула одружуватися тут, як дехто з дівчат.

Зазвичай дівчата в клубах мають по декілька постійних клієнтів, «гостей». У Лізи так само з’явилися постійні прихильники, але, звісно, ніяких симпатій вона до них не мала – робота і робота.

– Лізко, чи ти вже така принципова, чи ціну собі набиваєш і хочеш задорого збути свою незайманість, – реготала Кіра, дивуючись, бо дівчина-хостес хоч і має право не доводити стосунки з клієнтом до ліжка, але з негидким відвідувачем чому б і ні – адже всі дівчата тут за тим самим – щоб заробити.

– Про незайманість не йдеться, – посміхалася Ліза, пригадуючи своє інститутське кохання, що зійшло нанівець, коли Артем недвозначно пояснив, що довчатиметься в Америці й навряд повернеться. – А зарплатня у мене і без того непогана.

– Зайвих грошей не буває! Я от мрію квартиру в Києві купити, то маю потрудитися, поки молода, – уперла руки в боки та випнула груди Кіра. – Звісно, якщо тут заміж не вийду. Тоді навіщо мені та квартира? Лізко, а раптом до тебе хто посватається – підеш?

Ліза завмерла і не знайшлася, що відповісти, тому, не надто природно засміявшись, поставила зустрічне питання:

– А як би ти порадила?

– Я? – тепер замислилася Кіра. – Ну, я – то я, а ти – то ти. Я б хотіла покинути цю лавочку і не мусити заробляти собі на хліб, хай би хтось дбав про мене та діточок, а ти… Ти якась з іншого тіста. Чи то так наших баб псує вища освіта?!

Кіра знову зареготала, і розмова перейшла на інше – хто, де, коли і чого навчався, ким мріяв (чи й досі мріє) бути і що, власне, вміє, окрім розважати гостей нічних клубів.

Але «наречений» для Лізи таки досить швидко знайшовся.

24

Льовушка заїхав до сестри, потинявся там кімнатами, зварив собі кави і вийшов із кухлем з кухні на балкон постояти, подумати. Ніякі нові думки не приходили. Уся ця історія здавалась якоюсь надто кіношною, бо таке просто не могло трапитися з ними – не перший день вони з Ігорем живуть на світі, щоб так по-дурному… «Але ж самі прагнули адреналіну. Та ні, наче не адреналіну, а «чистої радості». І де ж вона? Невже й правда, друга можуть засудити за те, чого він не скоїв? Та й саме звинувачення звучить по-ідіотськи – за викрадення семи пляшок алкоголю! Але ж під цим розуміють іще й проникнення до чужої домівки… Проте мають бути відбитки пальців, інструменти, якими було зламано чи відімкнуто замки?! Чи, може, та його ліфтодамочка також мала «чарівний ключ»?!» – Льовушка навіть гмикнув від такого припущення, аж раптом завмер і відчув, як по плечах побігли мурашки – за його спиною в кухні порожньої квартири почулося шарудіння, і щось металево дзенькнуло.

Кілька секунд Льовушка не рухався. Настала тиша. Потім знову щось зашаруділо. Він повільно озирнувся і з полегкістю видихнув – «віртуальний» ховрах виліз у клітці з халабуди, де зазвичай спав, і топтався по бляшанці з їжею.

– Ну, ти налякав, чортяко… – промовив до тваринки. – Нерви нікудишні…

Уже дорогою додому Льовушка раптом рвучко розвернувся і рушив до відділку міліції. Звісно, не могло бути й мови про друге за добу побачення з Ігорем. Але він вирішив розпитати там у когось про господаря обікраденої квартири, про його реакцію, чи хоча б адресу тієї квартири з’ясувати та піти поговорити з ним, може, таки нормальна людина, зглянеться, зрозуміє… Адже повернуть йому ті пляшки, хіба ж можна людину за таке на зону відправляти, навіть якщо він не повірить, що Ігор непричетний? Чи вже якось відкупатися треба, щоб забрав заяву…

Так міркував собі Льовушка, крокуючи до сірої квадратної стандартної будівлі, коли побачив, що назустріч йому йде лейтенант, який саме і посприяв, щоб друзі могли сьогодні хоч десять хвилин поговорити. Звісно, не лише з гуманістичних міркувань, а й за те спасибі.

– Та що ж ти ніяк не вгамуєшся? Чого вже йти туди під вечір? Ніхто тебе слухати не буде, і нікому, і ніколи, а до друга не пустять, то вже точно. Чи щось новеньке хочеш повідомити? – вже зовсім не по-службовому спитав він.

– Та ні. Новенького немає. Я просто подумав… Ну, ви ж розумієте – ідіотська ситуація. І як можна довести, що людина невинна?

– Ну, як-як? Привести за руку винного! – реготнув лейтенант.

– Де ж його взяти? – зітхнув Льовушка.

– То чого ти йдеш, я не зрозумів? Що хотів?

– Та от подумав… Може, розпитаю про потерпілого, адресу його, та як він реагує… Невже засадить Ігоря за ґрати через якийсь коньяк?!

– Ну, по-перше, не коньяк, а віскі, – осміхнувся міліціонер. – А по-друге, ми б і самі хотіли на нього подивитись, на того любителя іноземного самогону…

– Тобто?

– Так то ж сусідка викликала наряд, бо побачила ледь причинені двері, погукала – нікого, а вона, «бдітєльная», телик дивиться увесь день, кримінальні хроніки полюбляє, то й викликала швиденько. Як бачиш – і не марно. А господаря і вдома не було, і, боюся, в місті немає, бо який дурень у таку погоду в місті сидить? Хіба що ми на службі.

– А не телефонували йому?

– Та «поза зоною», кажуть.

– І що тепер? Квартира відчинена лишилась?

– Та чому ж? Там, на диво, всі замки цілісінькі. Якби злодій трохи сильніше пхнув його бронедвері, то замок би й сам заклацнувся, і сусідка б не помітила. Опергрупа «пальчики» познімала, усе пофоткали, протокол склали, поняті підписали, двері зачинили, стрічкою опечатали ззовні, та й усе.

– Як думаєте, варто з ним поговорити? Може, якось би й так розібралися…

– Та може, і розібралися б, як нормальний чувак, хлопці кажуть, у хаті в нього не бідненько. До речі, наряд сам здивований, що поцупили лише алкоголь, бо там, у принципі, ще було, чим поживитися. Але ми бачили квартири після домушників – геть усе випотрошують, витягують ящики шаф, столів, комодів, витрушують шмаття додолу, меблі від стін відсувають – нишпорять усюди, не сховаєш і голки! А тут не зрушено нічого – лише якийсь дивний сервант-сейф у нього в стіні, кажуть. Теж хитро замикався. То одна полиця була порожня. Хтозна, може, і не стане другові твоєму життя псувати. Спробуй поговорити. Там уже сам зорієнтуєшся, як відкупатись доведеться. Життя зараз важке, грошей зайвих не буває…

– Ага. Дякую. Спробую поговорити. А який номер квартири, не пам’ятаєте?

– Сто двадцять третя. Легкий номер – раз, два, три – я поки протокол складав, запам’ятав. Ну, бувай, ніколи мені тут довго розмовляти. Сім’я, діти… Ми ж теж люди, – вагомо зауважив лейтенант і попрощався.

Льовушка подякував, іще раз кинув оком на сіру будівлю, де вже другу добу «відпочивав» його друг, і рушив до зупинки.

Він вийшов з маршрутки навпроти того злощасного будинку, куди добу тому подалися з Ігорем за пригодами. Готуючи в голові фрази, які мали б переконати постраждалого господаря, Льовушка задумливо пройшов повз зупинку і хотів звернути на стежку, що вела у двір, як його наче струмом ударило: «Вона!»

Він озирнувся й метрах у десяти від себе на лавочці автобусної зупинки побачив худорляву дівчинку-підлітка в блайзері, з-під якого вибивалися русяві кучері. Обіпершись долонями об лавку, вона сиділа, не звертаючи жодної уваги ні на людей, ані на транспорт, і повільно метляла ногами в кросівках.

Льовушка розвернувся. Підійшовши і рішуче ставши навпроти дівчинки, він раптом розгубився. Вона без найменшого хвилювання чи подиву перевела погляд на незнайомця, що загороджував тепер собою проїжджу частину.

У Льовушки застукотіло в голові: «Що казати? Дитина, як дитина. Звичайний собі міський акселерат. Сидить, нікого не чіпає. Звісно, жодних дурних об’яв у руках не тримає. Що ж у неї спитати?! А може, то й зовсім не вона? Хіба мало їх у великому місті, тінейджерів?» І раптом руки його, начебто зовсім незалежно від голови, дістали з нагрудної кишені складений клапоть зім’ятого паперу, розгорнули й показали дівчинці.

– Це ти?

Із витримкою, гідною розвідника, вона подивилась на малюнок, потім у вічі дорослому дядечкові, котрий хвилювався набагато більше за неї, і мовчки, як здалося Льовушці, трохи зухвало посміхнулася. Лишень очима і кутиками рота.

– Ти?!

– Я, – стримано і майже байдуже відповіла дівчинка.

Льовушка хапонув повітря і наче захлинувся ним, не знаючи, що казати далі.

– Та ти… Та… Та ти знаєш…

Дівчинка нахилила голову набік і дивилася, тепер уже серйозно, на дядечка, що намагався її в чомусь звинуватити.

– Мій друг сидить у міліції! Через твої ключі! А може опинитись у в’язниці!

– Мої ключі? – здивовано знизала плечима дівчинка.

– Тобто, ти сказала, що його ключ… Ти ж це сказала?!

– Так. Але ж я не збрехала. Далі ви самі…

Льовушка зніяковів. Дійсно. Адже вона просто сказала, що той Ігорів ключ дві доби відмикатиме будь-які двері. А то вже вони самі – і дублікат зробили, і пригоди собі вигадали… Що ж він, власне, від неї хоче? А! Може, вона знає, що робити далі? Як Ігоря виручити? Дівчинка сиділа і, дивлячись знизу вгору, спостерігала відтінки емоцій на обличчі чоловіка, що стояв навпроти.

– Ти той… Вибач, що наїхав… – знову заговорив Льовушка, змінивши тон. – Просто я геть розгублений. Звісно, ти не винна, що ми затіяли ту дурню… Але ж його загребли через крадіжку в квартирі, куди він навіть не заходив!

– А було б краще, щоб загребли в квартирі, куди б він уже ввійшов? – гмикнувши, спитала дівчинка.

Льовушка завмер. Такого можливого перебігу подій він за останню добу і не уявив. Але ж вони не мали наміру щось виносити, навіть якщо б хтось і погорів. Така була гра. На грані небезпеки. А інакше який адреналін? Але ж… Усе одно щось треба робити.

Його думки перервав голос віщунки:

– Власне, я йому сказала, що з двох ключів один приведе до щастя, другий – навпаки.

– Що?! – остовпів Льовушка. – Ти йому це сказала?!

– Так, – знову знизала плечима дівчинка.

– Прикольненько, – пробуркотів уражений Льовушка. – То мій товариш, виходить, вирішив зіграти в «російську рулетку»?! Тільки мене не попередив…

– Виходить, що так, – зітхнула дівчинка і повозила передком кросівка по піску біля лавочки.

– Що ж тепер робити?

– Не знаю.

– Але ж ти… той, провидиця, чи як?

– Нууу…

– То можеш і мені щось напророчити? – чіпляючись за останню надію, спитав Льовушка.

– Десять гривень! – зухвало глянула йому у вічі дівчинка.

У мужчині-художнику, вихованому мамою, який був до того ж пацифістом, скипіли геть протилежні емоції. Йому раптом захотілося схопити за плечі це дівчисько, що дозволяє собі втручатися в людські долі, і трусити її, поки не скаже, як виправити ситуацію, чи сама не відкрутить події назад (навіть таку гіпотетичну можливість уявляв собі Льовушка при тому, що все одно не дуже вірив у всю цю маячню), та він стримався. Наступна хвиля почуттів штовхала його принижено (хоча, чому принижено, просто по-людськи!) просити допомоги, раз вже вона причетна… Заплутавшись у своїх емоціях, Льовушка потер лоба, знову глянув на дівчинку і раптом перепитав:

– Десять?

Вона кивнула цілком спокійно. Він дістав з гаманця дві сині п’ятірки і простягнув провидиці:

– То що ж мені робити?!

Дівчинка уважно подивилась на нього і відповіла:

– Нічого.

– Тобто?! – брови Льовушки поповзли вгору.

– Нічого. Якщо не хочеш усе зіпсувати.

– А як же?… Хіба я нічим не можу зарадити Ігорю?!

– Ти? Ні.

– Що, і нічого вже не можна змінити, раз один ключ на щастя, а другий на біду?

– Ти – не можеш, – дівчинка підвелася, поглядаючи на маршрутку, що підходила до зупинки.

– І це все?!

– Так.

Льовушка остовпів, дивлячись, як провидиця, немовби в уповільненому кіно, рушила до маршрутки, а у тієї саме почали відчинятися двері.

– Гей, то хоч скажи, де ж те щастя, що мало б випасти мені?! – несподівано гукнув він.

– Зовсім поруч, – озирнувшись, відповіла дівчинка без усіляких емоцій.

Двері зачинились, і маршрутка рушила.

25

На початку весни в містечку, де працювала і жила тепер Олька, з’явилась Олександра. Колись місцева жителька, років двадцяти семи, вона мешкала вже у Києві та приїздила час від часу на власній іномарці погостювати до батьків, «відпочити від натовпу», як вона казала, і потеревенити зі старими знайомими.

Оксанка знала її, бо в містечку на півтори тисячі мешканців усі чи родичалися, чи кумилися, чи вчилися разом, чи просто були знайомими знайомих і неодмінно колись десь бачилися.

Олександра спочатку заїхала посидіти з якимось нетутешнім приятелем (персонал пошепотівся, чи, бува, не жених), потім зайшла з місцевими подружками, колишніми однокласницями – дівчата сиділи, їли, випивали, розмовляли-реготали, розпитували тепер столичну подругу про її життя та закордонні мандри. З уривків їхніх розмов Олька зрозуміла, що землячка мешкає в Києві, але заробляє за кордоном. Те саме підтвердила й Оксанка, яка вже не перший рік чула в містечку історії, як вдало влаштувалася донька тітки Серафими – виїздить на сезонні заробітки та крутиться там, як може, ось уже й квартирку купила в столиці, хоч і невеличку, але свою, і машину, бач, яка приїздить! Не сказати, щоб добре вчилася тут, а гайнула після школи до Києва в якийсь технікум, та й не повернулася.

Потім Олександра з’явилася сама, посиділа, випила кави з тістечком, покурила, поглядаючи на годинник, а коли Олька підійшла забрати порожній посуд, раптом сказала:

– Не знаю вже, скільки тобі тут платять, але саме з такої роботи я починала сім років тому «за бугром», а за три роки вже мала власну хату в Києві. Зараз уже їжджу туди на більш престижну роботу, та й бойфренда маю, он, бачиш, машину подарував, – і вона кивнула у бік сріблястої автівки за вікном. – А нещодавно колишній шеф питав, чи не порекомендую когось порядного до нього в ресторанчик…

Олександра затягнулася димом і задумливо дивилась у вікно. Олька затрималася біля неї, не розуміючи, чи потребує клієнтка якоїсь відповіді, чи сказала це просто так. Олександра глипнула на годинника, потім на Ольку, витягла з гаманця купюру, що вдвічі перевищувала вартість кави та тістечка, поклала на стіл, піднялася і вийшла.

За два дні вони зустрілися на дискотеці. Олька, якій не йшли з голови і Роксана з нареченим, і історія нової знайомої та її коротка інформація про швидкі заробітки, вибрала слушну хвилину, коли Олександра вийшла на вулицю покурити, підійшла до неї у вечірніх сутінках розпитати про те, що, як вона вважала, було основним – чи багато платять, чи є вихідні, чи гроші дають на руки, як платять – щотижня чи за місяць, на який термін можна домовлятися…

Правда, Олександра основним вважала зовсім не це, а наявність закордонного паспорту та робочої візи, якісь рекомендації, хоча, про останнє вона не турбувалася – колишній шеф повірив би їй на слово. А от дізнавшись, що дівчині ледве виповнилося шістнадцять, знизала плечима:

– Ось головна проблема! Хіба ж тебе батьки відпустять?

– Немає у мене батьків, я сама собі голова, – суворо промовила Олька.

– Усе одно, підрости поки що, а там… може колись… – досить байдуже відповіла Олександра, але додала, глянувши кудись убік: – Хоча я знала одну киянку, то вона якось була викрутилась, добрі люди допомогли…

Вона гукнула товаришок, що вийшли з дискотеки, і за мить компанія рушила розважатися кудись в інше місце, залишивши Ольку на уламках її ще не дуже сформованих мрій.

Покрутившись із боку на бік іще одну ніч, Олька назавтра сама розшукала Олександру і твердо заявила їй, що хоче спробувати, бо інших шансів змінити своє життя не має. Попитала, як усе ж таки владнали справу з тією киянкою, що так само була замолодою. Досвідчена нова подруга притишила голос і сказала: «Зробили їй загранпаспорт із «помилкою» на кілька років. Звісно, не задарма…»

Вони попрощалися, домовившись, що Олександра в столиці розпитає, хто, що, як швидко і за скільки зможе зробити, а потім якось повідомить Ольці. Бо ж весна, і скоро там у ресторанчиках буде навала туристів та повно роботи, і навіть якщо у колишнього шефа не склеїться, то влітку, куди не поткнися, робочі руки потрібні – і з обслуговування туристів, і в сільському господарстві, яке не зрівняти з нашим ні за механізацією і культурою праці, ні за грошима, що за ту роботу платять.

І вона почала чекати.

Через два місяці Олька вийшла з літака разом з Олександрою та киянкою Дариною, яка так само вперше їхала підзаробити в туристичний сезон і сподівалася на допомогу їхньої нової компаньйонки. На виході з аеропорту їх зустрів знайомий Олександри, який говорив із нею чужою мовою, спочатку наче перепрошуючи, але потім заторохкотів оптимістичніше.

Дівчата стривожилися, стоячи біля своїх невеличких дорожніх валіз, скоса позираючи то на Олександру, то на туристів, які роз’їжджалися автобусами від аеропорту. А ще вони ловили на собі погляди місцевих чоловіків, деякі навіть підморгували і показували їм жестами, що дівчата дуже симпатичні. І мали рацію. Обидві були стрункими білявками, Даринка трохи нижча, волосся мала хвилясте і довге, перехоплене гребінцем із блискучими камінчиками, вдягнена була в коротенький літній сарафан. Олька, у лляних шортах та яскравій футболці, з волоссям, що світлими пасмами трьох відтінків торкалося плечей, не впізнавала сама себе у вітринах та скляних дверях аеропорту. Брови її були рівненько вищипані, а нафарбовані нігті рук та ніг тішили навіть її власне око. Так потрудилася над дівчиною ще в Києві подружка Олександри, забігши до неї на квартиру. Звісно, довелося їй заплатити, але нова компаньйонка сказала, що в салоні було б утричі дорожче, а не завадить мати гарний вигляд, наймаючись на роботу, та й за документами їй додалося навіть не два, а цілих три роки, то й зачіска і макіяж так само мали бути вже «дорослими».

Грошей за швидко зроблений «загранник» Олександра не взяла, сказала: «Віддаси з першої зарплатні». На тому і вирішили.

Після перемовин з місцевим помічником виявилося, що те місце, яке пообіцяли Дарині, вже зайняте дівчиною з Росії, але є альтернатива – в сусідньому курортному містечку є вакансія в ресторані готелю, куди вони заїдуть по дорозі.

– А моє? Моє місце не зайняте?! – схвильовано перепитала Олька.

– Ні, твоє тебе чекає, – серйозно відповіла Олександра, – інакше б уже шеф телефонував і вибачався. Дуже чемний чоловік…

Дорогою, проїжджаючи через казково мальовниче заквітчане містечко, чисте, мов несправжнє, вони зупинилися біля охайного двоповерхового білого будиночка, водій набрав номер з мобільного і щось коротко сказав. Із дверей вийшов сивий огрядний мужчина, привітався, з посмішкою глянув на юних пасажирок, Олександра щось сказала йому іноземною мовою, а потім веліла Дарині брати сумку і йти влаштовуватися.

– А ви хіба зі мною не підете? – нерішуче спитала дівчина.

– Та ні, нам же ще сорок кілометрів їхати, щоб Олю доправити. Я до тебе заїду завтра, провідаю, подивлюся, як улаштувалася, – запевнила її Олександра.

Оля захоплено роззиралася навколо – все дивувало її соковитими барвами, неймовірною кількістю квітів, відмінністю природи та будівель від звичних рідних краєвидів. Правда, Київ, де вона перед від’їздом прожила майже тиждень в Олександри, також відрізнявся від її села та від містечка, де пропрацювала неповний рік, але тут усе було геть інакшим. Навіть люди.

Машина пригальмувала біля доволі високого паркану, викладеного з каменю, Олександра з Олею вийшли з машини, відчинилася хвіртка, пропустивши їх усередину. Якийсь дідок, що накульгував на одну ногу, провів дівчат до будинку через охайний двір із квітником та столиком у тіні великого дерева.

– А де ж ресторан? – спитала Оля.

– Ресторан далі по вулиці, маємо ж спершу домовитись і тебе влаштувати, чи ти вже ладна з літака й до роботи? – гмикнула компаньйонка.

Мужчина, що вийшов назустріч, кивнув Олександрі і, примружившись, огледів дівчину. І попри всю навколишню красу та щебет пташок, їй стало незатишно і тривожно від того погляду.

У вітальні Олександра веліла Олі посидіти і почекати, поки вона про все домовиться, бо ж дівчина, ледве знаючи англійську, навряд могла б сама обговорити всі деталі з роботодавцем.

Спекотного дня в тій кімнаті з вікнами, затіненими солом’яними килимками, було навіть прохолодно. Принаймні Оля відчула прохолодний дотик шкіряного дивана, на який присіла, поставивши валізку на килим біля ніг. Заходячи, вона за звичкою подумала, чи не треба зняти босоніжки на підборах, і таки б скинула їх, якби не застібки (це ж треба було таке вибрати замість шльопанців на літо?!) Олександра порадила купити саме їх, бо це «по-дорослому ефектно». Та й ніхто з її супутників не роззувся на порозі, як зазвичай робили в них у селі, от і вона рушила взута по привітному килиму з глибоким ворсом.

За кілька хвилин прохолодний диван став теплим і липким, нагрітий гарячими Ольчиними стегнами, вона поворушилася, відклеїлась і, посунувшись, знову відчула прохолоду. За дверима чутно було уривки фраз чужою мовою. Не сказати, щоб там сварилися, але й надто дружньою та веселою розмова не здавалась. Невдовзі в дверях з’явилась Олександра. Застібаючи сумочку, вона глянула на дівчину, потім на вхідні двері.

І раптом Олька усвідомила, що зараз залишиться сама – в чужій країні, не знаючи мови, не знаючи навіть, де житиме і яку саме роботу їй загадають виконувати, не відаючи навіть назви містечка, в яке вони приїхали. Серце її стислося, камінчиком піднялося до горла і закалатало там часто-часто, а пальці рук стали холодними.

– Ти… ти що, вже йдеш? – здушеним голосом спитала вона.

– Ні, відпущу водія і повернуся, – відповіла Олександра, посміхнувшись до дівчини самими губами, і вийшла на вулицю.

Олька знову відчула, що стегна її прилипли до шкіряного дивана, механічно пересунулась убік, знову торкнувшись прохолоди неживої шкіри.

Грюкнула важка хвіртка. Заревів двигун. Олександра не повернулася.

26

«Трафікінг» – термін уже досить відомий. Означає він продаж жінок у сексуальне рабство. Тисячі дівчат намагаються змінити свою долю, шукаючи роботу за кордоном. Багато хто стає жертвами злагодженого міжнародного механізму, єдина мета якого – змусити людину приносити максимальний прибуток власникам злочинного бізнесу.[8]

Зі статті «Людина ціла чи… на запчастини»

– Ви говорите, що подібні історії трапляються часто. Чому? У суспільстві мало інформації про небезпеку бути проданою в рабство, або є інші причини?

– Інформаційних матеріалів поширено на багато, багато тисяч гривень. Але більшість дівчат, які поставили за мету вийти за іноземця, змінити країну на багатшу, ніж Україна, здобути освіту, вважають, що все написане про торгівлю людьми, – це про малограмотних, що це може статися з ким завгодно, лише не з ними. Кожна з них упевнена, що вона – унікальна, кожна – красуня, кожна – розумниця. Найчастіше такі і потрапляють у тенета торговців. Зараз існує модернізований вид торгівлі людьми, як служби знайомств, шлюбні агенції, де фахівці «гарантують» правову підтримку і навіть соціальну.

– Тобто головна проблема наших наречених для іноземців – легковірність і завищена самооцінка?

– У більшості випадків – саме так. Не знаючи ні мови, ні законів, не маючи нічого, крім бажання добре влаштуватися і зарозумілості, багато хто навіть не замислюється: яку роботу вони зможуть там виконувати? Мало хто з них вивчає законодавство країни, в яку їде, мало хто приходить проконсультуватися.

– У яких країнах нашим громадянам слід бути особливо обережними?

– У всіх країнах треба бути обережним! А з деякими країнами в України немає навіть дипломатичних відносин, тобто допомоги чекати ще важче.

– У школах, училищах, технікумах, вузах дівчатам розповідають про ці небезпеки?

– Розповідають. Але, на жаль, у нас в останні роки зріс рівень загальної безграмотності. Доходить до анекдотичних ситуацій. Дівчині пропонують працювати офіціанткою в українському ресторані міста Стамбул, і вона думає, що це столиця Естонії. Сідає в літак, на якому написано «Стамбул», з упевненістю, що вона летить у Прибалтику. І тільки коли бачить пальми та тропіки, починає розуміти: «Щось не так».

Їдуть у пошуках щастя не тільки дівчата з сільської місцевості, а й люди досить забезпечені, у яких є гроші на туристичні агенції, вони виїжджають за туристичними візами. Дехто шукає по сайтах Інтернету шлюбні агенції. Але дуже великий відсоток сайтів, які саме і займаються прихованою торгівлею людьми. Довести подібні злочини досить складно, багато чого залежить від самих потерпілих.

– Але ж, напевно, такий розмах цього страшного бізнесу був би неможливим без «високого даху»?

– Організації, які займаються торгівлею людьми, мають серйозних покровителів, високооплачуваних юристів, психологів, тому що там задіяні дуже великі гроші. Торгівля людьми – транснаціональний кримінальний бізнес. Звучить цинічно і по-блюзнірськи, але, наприклад, якщо продати людину по «запчастинах», можна заробити на цьому понад мільйон доларів США. Людину для різних видів експлуатації можна продати неодноразово, на відміну від наркотиків і зброї.

Це стосується і молодих людей, і досить дорослих.

– З Вашої розповіді я зрозуміла, що Ви, громадська організація, працюєте разом із правоохоронними органами?

– Проблема торгівлі людьми є проблемою суспільства загалом. Необхідно об’єднувати всі зусилля і можливості. Треба віддати належне нашому відділу по боротьбі з торгівлею людьми. Фахівці цього відділу цінують результативність співпраці з нами. Після контактів з нами потерпілі найчастіше менше бояться, дають свідчення й надалі не відмовляються від них у суді.[9]

За матеріалами з Інтернету:

– Київ, 30 липня 2009. Співробітники Міністерства внутрішніх справ України вчора затримали 11 членів організованого злочинного угруповання, що займалося продажем громадянок України за кордон. Як передає «proUA», про це на прес-конференції повідомив міністр внутрішніх справ України. За його словами, угруповання діяло з 2006 року, і за цей час близько 500 українських дівчат було продано в сексуальне рабство в Об’єднані Арабські Емірати, Великобританію, Іспанію і Німеччину.

Серед затриманих – чотири громадянина Об’єднаних Арабських Еміратів, підозрюваних в організації цього угрупування, двоє громадяни Іраку, один громадянин Росії і декілька українців.

Міністр вважає цю операцію важливою для роботи МВС – ліквідація цього угруповання, за його словами, стане прикладом для подальшої діяльності департаменту по боротьбі зі злочинами, пов’язаними з торгівлею людьми. Він підкреслив, що серед дівчат, які були продані в рабство, є дочки багатих громадян України.

Порушено кримінальну справу за статтею 149 Кримінального кодексу (торгівля людьми).

– За даними досліджень International Organization for Migration, сотні тисяч жителів Східної Європи, більшість із яких жінки та діти, стають жертвами торгівлі людьми. Тільки у п’яти країнах регіону – Білорусі, Болгарії, Молдові, Румунії та Україні – у тенета работорговців щорічно потрапляють близько 225 тис. осіб. Організація провела дослідження проблеми торгівлі людьми в цих п’яти державах і дійшла висновку, що українців, білорусів, молдаван, болгар і румунів злочинці активно продають для робіт на фермах, змушують займатися проституцією та жебрацтвом, а також втягують у різного роду злочини. Цей бізнес у світі можна порівняти з доходами наркомафії та торговців зброєю. Мільярди доларів. Багато хто з жінок, котрі вирушають за кордон, потім перетворюються на секс-рабинь.

– Що таке торгівля людьми, добре знають вже практично у всіх країнах колишнього Радянського Союзу. Користуючись складною економічною ситуацією та недосконалістю правового захисту громадян, певні люди організовують бізнес на тому, що запрошують інших працювати за кордоном, де останні потрапляють у жорстоку експлуатацію, заробляючи мізерні гроші для себе і приносячи величезні бариші організаторам. Пріоритетними країнами, куди вивозять людей з України, є Росія, Туреччина, Угорщина, Чехія, Хорватія, Німеччина, Об’єднані Арабські Емірати, Сирія, Китай, Нідерланди, Канада, Японія. Популярні також середземноморські країни – Греція, Кіпр, Ізраїль, Італія, Іспанія. Чоловіки нерідко стають жертвами торговців живим товаром у Португалії, Чехії, Іспанії та Балканських країнах, куди їх запрошують як будівельників та різноробочих і де вони нерідко опиняються в умовах, близьких до рабства.

– Об’єктом торгівлі людьми може стати будь-яка людина незалежно від віку та статі. Чоловіки – з метою експлуатації, діти – з метою використання в жебрацтві, всі разом – для трансплантації органів. Складова частина цієї злочинної діяльності – торгівля жінками з метою їх сексуальної експлуатації. У більшості випадків громадяни їдуть за кордон з метою працевлаштування.

– Шляхи вербування на роботу різноманітні: оголошення про працевлаштування за кордоном, запрошення знайомих і навіть родичів, туристичні фірми, мережі посередників. Небезпека виїзду через туристичні фірми полягає в тому, що через них оформлюються туристичні візи, які не надають можливості легального працевлаштування. Відповідальності за долі громадян, що скористалися їхніми послугами, туристичні агентства не несуть. Ще один шлях – це шлюбні оголошення й контракти.

– Для того, щоб не стати жертвами работоргівлі, на думку фахівців, варто запам’ятати нескладні правила. Перш за все, слід переконатися в наявності у фірми, через яку людина збирається працевлаштуватися, відповідної ліцензії (не варто довіряти ксерокопіям).

Пам’ятайте, що робота в Європі можлива лише за наявності робочої візи – ніяка інша віза такого права не дає. У договорі повинні бути прописані трудові обов’язки і права, обов’язки роботодавця, робочий час, соціальні гарантії, терміни початку та закінчення договору, а також телефони та адреси, які вам перед від’їздом обов’язково треба залишити близьким або знайомим.

При виїзді за кордон у вас повинна бути завірена копія паспорта, яку слід зберігати окремо від речей. Необхідно знати напам’ять адресу і телефон посольства країни, в яку виїжджаєте.

– Останні дослідження, проведені в Україні, показали, що найчастіше жертви торгівлі людьми – це молоді жінки 18–26 років, переважно незаміжні, з базовою загальною середньою освітою, здебільшого з невеликих міст України. Рівень їх матеріального добробуту можна оцінити як низький і дуже низький. Що стосується чоловіків, то більшість становлять одружені, вік від 31 до 50 років. Вони виїжджають із метою заробити грошей за короткий термін для покращення рівня життя своєї сім’ї. Діти – це підлітки у віці 13–18 років, переважну більшість із них становлять дівчата. Вони найчастіше походять з неповних та неблагополучних сімей.

– Дуже важко довести вину работорговців. Жертви, частіше за все, бояться давати свідчення. До того ж захист свідків, про який так багато говорять чиновники і правозахисники, часто відсутній. Тому однією з головних проблем у боротьбі з работоргівлею є небажання жертв іти на контакт із правоохоронними органами. Багато хто впевнений, що правоохоронці підкуплені, тому бояться помсти сутенерів. Умовити потерпілих дати свідчення дуже непросто. «Я взагалі постаралася про це забути. Я ще в Польщі дала свідчення, але сутенера не називала, лише сказала, що то були хлопці з Росії, які нас привезли і яким ми повірили. Я нічого не хотіла про нього говорити, тому що боялася, що можу взагалі додому не доїхати», – згадує Оксана.

27

Ліза працювала вже півроку. Цього часу їй вистачило, щоб, по-перше, зціпивши зуби, втягнутися, по-друге, більше ніколи не судити нових колежанок за їхні слова та вчинки (бо ніхто не святий і ніхто не залізний), і, по-третє, самій зненавидіти той цирк, у який добровільно вв’язалася. Але вона працювала далі, бо знала навіщо.

За цей час Ліза помітно подорослішала – і думками своїми, і манерами, і тілом. Не постарішала, а саме подорослішала. Бо й голові додалося знань про інший бік життя, і тіло її звикло випромінювати жіночність, спокусливість, при тому зберігаючи неприступність. І якщо останнє було її особистим вибором, то саме на жіночності та сексуальності наголошував власник закладу, бо не за миття посуду платив він дівчатам, і саме цих проявів прагнули гості нічного клубу, що шукали за свої гроші саме жіночої компанії.

Ліза подобалася чоловікам. Навряд чи її красу можна було назвати бездоганною, але була у неї якась неповторна грація, постава, що без слів викликала бажання бути поруч, відчути дотичність до цієї шатенки з прямим розкішним волоссям нижче плечей, темними бровами дугою та з каштановими очима. А ще від нової роботи з’явився та став органічним якийсь особливий погляд – наче дивилась вона на тебе згори, хоч якого ти зросту був. І був цей погляд наче виклик для чоловіків – розгадай-но!

А що вже різних чоловіків довелося побачити зблизька Лізі – то хоч роман пиши чи галерею малюй! Малюванням вона, і справді, інколи розважалася – могла досить легко, кількома лініями, зобразити когось із людей, просто так, «між іншим», не приділяючи тому серйозної уваги.

Одного разу, коли сиділи вони з дівчатами вдома після роботи (зазвичай поверталися після п’ятої ранку), курили, пили чай та помалу відходили від нічних подій, Ліза машинально під розмову намалювала одного з нічних гостей, та так вдало, впізнавано, що Кіра вихопила аркуш із-під її рук, взялася реготати і тицяти його перед очі Ірі, яка, хоч і була стомлена та нездорова, також розсміялася:

– Це ж треба, Лізо, яка у тебе легка рука! Такий він, сука, і є, і пика, і черевце, і ріденький чубчик, зачесаний через лисину! І що ти тут робиш? Краще б картини малювала та продавала!

– Та я ж не художник, то так… Інколи зривається саме з пальців… Та й кому воно треба – моє малювання? – відмахувалась Ліза.

– А ти каталог клієнтів намалюй і шефові продай! Ексклюзив буде! – знову реготала Кіра, і відчувався в її веселощах швидше нервовий надрив, аніж безтурботний сміх веселої людини.

Ірина посміхалася, попиваючи трав’яний чай, і інколи кривилася від болю. Потім розповіла Лізі, що за роки своїх подорожей нічними клубами різних країн заробила собі гастрит, який час від часу загострюється і скручує її до крику, але ж хворіти не можна – тож давить приступи знеболювальним, і все обіцяє собі, що колись зупиниться, повернеться додому, до мами й доньки, а там уже і про здоров’я подбає.

– А треба б посидіти на дієті, та й нерви поберегти, але яке там! То не їси до пуття, заощаджуєш кожну копійку, то їси поспіхом, насуху – бутерброди, кава… Та ще плюс алкоголь із клієнтами в клубі, цигарки – ось воно все і робить із нас молодих інвалідів, – скривившись, підбила підсумок вона. – Добре, що дитина у мене вже є, а то й не знаю, які від такого життя у наших дівчат нащадки будуть, і чи будуть узагалі…

А ще інколи Ірина розповідала історії, які довелося їй пережити раніше, в інших країнах, де вона працювала. Ліза дивувалася, скільки ж гіркого досвіду випало на долю цієї молодої гарної жінки, і думала, чи зможе вона колись забути про все це, повернувшись додому назавжди.

Одного разу, коли Кіри не було вдома, Ліза з Іриною пили на кухні каву, поглядали у вікно, то мовчали, то перекидалися кількома фразами, втомлені нічною роботою.

Раптом Ірина заговорила про Кіру, яку знала довше, і несподівано констатувала:

– Треба за Кірюхою приглядати. Дуже вона реактивна, нерви, ніби оголені. То сміх, то сльози, то сум, то істерика. Недобре це. Погані «дзвіночки».

Ліза, трохи здивована, сказала, що нічого такого не помічала, просто думала, що у Кіри характер екстраверта, не приховує вона своїх емоцій. Але Ірина зітхнула, закурила і розповіла невеселу історію зі свого життя.

– У кімнаті нас було шестеро. Я вже добувала там останні дні контракту і збиралася покидати країну, аж якось уночі ми прокинулися від запаху диму. Одна з дівчат палила багаття в центрі кімнати. Вогонь швидко загасили – вилили на нього воду з чайника. Виявилося, у тієї дівчини почалися психічні розлади. Тиха і проста білявка з білоруського села останнім часом часто плакала і скаржилася, що дуже сумує за домом, не знає, як допрацює ще три місяці. Роботою вона «не горіла». Господар був незадоволений, її постійно сварили і штрафували за найдрібніші провини. Тієї ночі дівчата довго не роздумували – винуватиці дали випити півсклянки вина, зв’язали руки, прив’язали до ліжка і лягли спати – усім завтра на роботу… Господар клубу вирішив не відвозити дівчину в лікарню – зайві витрати. І навіщо йому «пляма» на клуб? Її рідним теж нічого не повідомили. Наступної ночі повторилося майже те саме. А потім я поїхала. Згодом опинилася тут.

– А що було з тією дівчиною? – стривожено спитала Ліза.

– Переказували, що три місяці до закінчення контракту вона провела в тій нашій кімнаті постійно прив’язана. Встановлено було графік чергування – хто буде за нею наглядати. Господар «розорився» тільки на снодійне, щоб ночами вона не плакала і не заважала дівчатам відсипатися. На цьому наполягли деякі дівчата ще й тому, що інші запросто могли побити бідну дівчину – «дістала вже, і без неї нудно»…

Ліза, вражена цією історією, вже й сама не могла заснути, все ходила та видивлялась у вікно Кіру. А коли та повернулася, задоволена заробленою копійкою в компанії з одним її прихильником, Ліза надто уважно приглядалася до дівчини та її реакцій. Коли ж Кірюха вляглася спати, Ліза запропонувала Ірині піти прогулятися містом.

Інколи, розбуркавшись та розговорившись після нічної роботи, дівчата вже втрачали бажання спати. Поки чаювали, розмовляли, милися по черзі в душі, а сон уже фіть – і нема. Тож, вирушали вони на ринок, по крамницях, чи просто так прогулятися, подивитись на містечко, на туристів та місцевих жителів, бо ж не лише з нічних гуляк складалося населення тієї країни. Але того разу навіть прогулянка не розвіяла сумних і тривожних думок.

Так би, може, і тривали Лізине життя та заробітки, якби не заїхав до них одного разу дальній родич господаря клубу. Дуже ефектної зовнішності високий чоловік років за тридцять. Цей мачо, розбещений грошима й увагою жінок, з’явився тут не як інші гості, а мабуть, мав якісь справи до шефа. Протягом вечора він із цікавістю приглядався до всього навколо – від новинок інтер’єру до дівчат, чи точніше від дівчат до інших новинок. Лізині колежанки, не надто відволікаючись від своїх постійних гостей, переморгувалися, киваючи одна одній на цього красеня. Невдовзі господар послав до гостя Лізу, як виявилося, на його ж прохання.

Вакцинована вже десятками спілкувань із тутешніми чоловіками Ліза без усілякого переживання, але з показною люб’язністю та увагою, присіла за столик гостя. Звісно, вона також зауважила його ефектну зовнішність, поставу й манери, але це не надто змінювало ставлення Лізи до чоловіків і до виконання її службових обов’язків, проте, на диво, гість розпалився не на жарт.

З’ясувалося, Він був кузеном чи троюрідним братом господаря, жив у сусідньому місті й так само утримував кілька нічних клубів, звісно, собі теж набирав у штат хостес гарних іноземних дівчат, що прагнули заробітків. Він з’являвся три дні поспіль, а потім став приїжджати кілька разів на тиждень, заводив розмови з Лізою, пригощав її, а у неробочий час запрошував прогулятися містом і десь пообідати. Одного разу навіть повіз машиною до рідного містечка, похвалився і домом, і власними клубами, і своїм автопарком з іще двох машин та крутого мотоцикла (що, певне, мало неабияк вразити дівчину, котра приїхала сама заробляти собі на життя).

Попервах його увага видавалася Лізі просто більш екзальтованою, ніж звичайна прихильність решти гостей, потім дівчина дивувалася, чому б це такому багатому красеневі, та ще й власнику нічних клубів, не знайти собі рівню – хіба ж це престижно, всерйоз кружляти біля іноземної хостес? Потім у Лізи виникли підозри, чи не має він на меті просто переманити її для роботи у своєму клубі, потім іще більш тривожні, адже нещодавно пронеслася містечком чутка, що одна землячка вкоротила собі віку, бо заборгувала роботодавцеві велику суму грошей і ніяк не могла ні виїхати додому, ні розрахуватися з ним. Справу зам’яли, тіло відправили на батьківщину, винуватців не знайшли, але серед мігрантів іще довго шепотілися про торгівлю людьми, про сексуальне рабство та про безжальність сутенерів, як місцевих, так і земляків приїжджих дівчат.

Стривожена активним наступом нового знайомого, Ліза поводилася люб’язно, але доволі стримано, що, на біду, розпалювало Його ще більше. Дівчата все частіше брались обговорювати цю тему й у вільний час у клубі, і після роботи. Ліза то відмахувалася, то сердилась, ніяк не маючи наміру ні закохуватися на цій території, ні «дорого продаватись», як жартома радила безпосередня Кіра, котра заробляла і з основної роботи, і з «додаткових послуг», чортихала тих, чиї гроші складала на своє світле майбутнє, заощаджувала, на чому могла, але мріяла, що одного дня «і на її вулиці перекинеться вантажівка з пряниками».

Так минуло ще два місяці. Ліза однозначно негативно відповіла на Його пропозицію руки та серця, бо казку про Попелюшку бачила лише по телевізору, а життя останнім часом поставало набагато прозаїчнішим. Вона все ще бачила власну мету і повільно та вперто рухалася до неї пунктирною траєкторією, де не був промальований красень-іноземець із купою грошей і геть іншими ментальністю, життєвими принципами та звичками.

Проковтнувши її відмову стати дружиною (як і неодноразові відмови іншого плану), Він несподівано зник, і подарований Ним мобільний мовчав у сумочці Лізи понад два тижні. Ні, вона не почувалася ображеною чи покинутою, їй було байдуже, чи майже байдуже. Звісно, у нього власне життя. Мабуть, є і якась жінка, чи то наречена, чи коханка, а та пропозиція була просто жартом… Звісно, кожен може пожартувати з дівчиною, за яку нікому заступитися! Та й ким Він був для неї?! Хіба що гостем трохи іншого ґатунку, ніж решта. Правда, до клубу Він приходив не як клієнт, а виключно побачитися з нею, часто приїздив машиною зі свого містечка просто перед закриттям закладу і віз Лізу кудись вечеряти чи то снідати, хто точно знає, як називається їжа о п’ятій ранку? Робив їй подарунки, а на її заперечення відмахувався і казав: «Це дрібниці, ти варта більшого…» А тепер десь зник. Та, мабуть, воно й на краще.

Останніми днями її особливо дратувала увага одного «прихильника», який за свої гроші виговорювався їй поганою англійською про власні печалі, скаржився на дружину, на дітей, на начальство й на коханку, все замовляв міцні коктейлі та чимближче тулився до молодого Лізиного тіла, демонстративно обнюхуючи її і так само демонстративно не торкаючись руками, але роздягаючи очима… Він доводив її до сказу, той товстун з пальчиками-сосисками та масними щоками… І звідки ця холера взялася на її голову? Ніхто ніколи раніше його не бачив, а тут з’являлося щовечора і вчіплялося в Лізу, мов кліщ…

І мимоволі думки дівчини поверталися до більш приємного шанувальника її краси… Вона вже навіть хотіла спитати у шефа, чи, бува, не трапилося чого (все ж таки рідня), та стрималась. Коли Він перестав приїздити, дівчата принишкли в своїх розмовах про Лізині перспективи – хтось із розумінням, хтось зі здивуванням, мовляв, ця дівка ціни собі не складе, адже не в коханки до старого, кривого та скупого, а направду заміж за красивого й багатого – чого нам іще бажати?!

Ліза не підтримувала цих розмов, давши колежанкам зрозуміти, що тема не обговорюється і деталі обсмоктуванню не підлягають. Але така вже особливість будь-яких жіночих колективів – там обговорюється все. І коли Ліза несподівано заходила до дівочої кімнати в клубі, шепіт та пересуди раптово захлиналися, хтось починав кашляти, хтось – наспівувати, хтось навмисне голосно переказував затерті жарти, поправляючи зачіску й макіяж…

Він з’явився в клубі у день, який був для Лізи особливим, хоча про це не знав ніхто. Приїхавши за десять хвилин до початку нової доби, Він привітався з усіма, підійшов до Лізи, сказав кілька фраз, наче і не було цієї паузи в їхніх зустрічах, потім зазирнув до господаря клубу, після чого було швидко сервіровано зарезервований столик, а рівно опівночі її гість узяв мікрофон і закликав усіх до уваги. Він привітав Лізу з Днем народження і подарував їй величезний букет, який йому хутко подав охоронець. Увесь зал вибухнув оплесками і криками. Ліза остовпіла від несподіванки та від краси такого жесту, але то ще був не фінал. Угамувавши відвідувачів, Він жестом факіра добув звідкись оксамитову коробочку, а після наступного руху з її середини блиснули коштовними каменями сережки та обручка і завмерли в простягненій до Лізи руці. Він став на одне коліно і привселюдно попросив її вийти за нього заміж.

Ліза здалася, ще не усвідомивши, на щастя чи на біду знову змінила траєкторію свого життя у день, коли їй виповнилося двадцять чотири.

Залишок ночі вони святкували за шикарно накритим столом, пригощаючи всіх, хто підходив привітати її, його, їх.

28

Минула неділя. На ранок понеділка Ігоря без пояснень перевели з «одиночки» в «обезьянник» – смердючу камеру, приєднавши його до товариства з трьох осіб. Сусідами виявилися двоє наколотих юнаків, один з яких нерухомо сидів долі біля лавки, а другий на лавці над ним, ритмічно похитуючись уперед-назад, та побитий нетверезий дядько, що лежав на лавці під іншою стіною і неприязно сканував новенького мутним поглядом. При досить помірному світлі засидженої мухами лампочки під стелею спогади про учорашнє буяння київського травня, просякнутого сонцем, вітерцем та ароматом бузку, здалися маревом.

Пройшло півтори доби, як він за неймовірних обставин утратив свободу. Дві ночі та один день. Нічого не змінилося на краще. Він усе ж таки сподівався, що Льовушка вигадає принаймні щось. Чи з’явиться господар квартири і поцікавиться глянути на злодія. І ось тоді Ігор неодмінно переконає його, що він навіть не знає, на якому поверсі той живе, не мав наміру, не вчинив ніякого зла і не збирався… І той має йому повірити! Він махне рукою, напише якусь заяву та забере своє віскі (а на біса йому стільки?!) Правда, стало вже на одну пляшку менше…

Райвідділ суботнім вечором не дав пропасти вмісту розбитої пляшки, всім дісталося потроху спробувати. Загальний висновок був: «І ні хріна особливого!» І ще більш іронічні та здивовані погляди й ідіотські жарти посилалися в бік Ігоревої заґратованої халабуди, доки не перевели його на ніч в «одиночку». Він здивувався і навіть зрадів, що не до вошивих безхатченків та алкашні, як розповідали хлопці з роботи, яким довелося колись вляпатися за бійку в клубі. Отже – навіть зрадів, бо все відносно і тут, і на волі.

Словосполучення «на волі», виловлене свідомістю серед інших слів, з яких складалися його думки, змусило повести плечима та покрутити шиєю, які ніби заклякли, і знову повернутися до обмірковування можливих перспектив. Ігор механічно ходив камерою вздовж коридорної стіни, власне, нікому не заважаючи. Але раптом гнівний викрик змусив його мало не підскочити:

– Сядь, падлюко, не миготи перед очима! Без тебе нудить!

Дядько з побитою пикою замахнувся на нього здоровенним кулачищем, не встаючи з лавки. Навіть двоє затуманених молодиків утупилися в нього поглядами, але за мить мізансцена набула первісної рівноваги. Ігор, звісно, міг посперечатися й навіть помірятися силою з тим здорованем, бо ж той був хоч і міцніший, але добряче п’яний, та його метою було встановлення справедливості в дуже конкретному та вузькому коридорі його справи, а не в усьому світі взагалі та в цій смердючій камері зокрема. Власне, бійка могла понизити його шанси на швидке звільнення. Та й зіпсований портрет на роботі ні до чого. Він усівся на край лавки, відвернувшись від наркоманів, і знову замислився.

Згадавши про роботу, Ігор усвідомив, що зазвичай по понеділках зранку він виходить з дому, іде на парковку, бере машину і рушає в тісному дорожньому потоці через півміста до офісу фірми, на яку вже кілька років працював. Контора була доволі перспективною, мала спільні плани з іноземцями, і навіть світова економічна криза не надто похитнула її статусу й статків.

«Господи! А як же тепер на роботі?! Добре, якщо за кілька днів розрулиться, а як надовго?! Чи попросити дозволу на дзвінок та збрехати шефові про якийсь родинний форс-мажор? Треба попросити. Пообіцяти грошей, чи що… Йопть! І машину треба було сьогодні забирати з СТО! Усе докупи!» – Ігор скуйовдив волосся, потім потер лоба і раптом відчув неймовірне бажання, ні, навіть потребу почистити зуби.

Якийсь унутрішній досить злорадний голос пробубонів у голові: «Шефу збрехати! Машину забрати! Зуби почистити! Придурок! Рятуй свою дупу, бо інакше ні шеф, ані машина, ні «Колгейт» тобі довго ще не знадобляться!»

Ігор здригнувся, встав і рушив до дверей.

29

Після Дня народження, що став начебто і заручинами, Ліза більше на роботу не вийшла. Повернувшись на ранок додому, вона зібралась, обійнялася з дівчатами, пообіцяла Ірині та Кірі відвідувати їх, витерла сльозу та спустилася з речами у двір, де в машині чекав Він. Ліза вже не думала, чи правильно вона вчинила, піддавшись моменту, надто емоційному, надто контрастному з попередніми тижнями гірких та безрадісних заробітків, – це відбулося. Колись іще в інституті вона чула від старенького викладача таку фразу: «Що сталося – те мало статись. Якби не мало – не сталося б!» Вона вже не пам’ятала, з якої нагоди він виголосив таку сентенцію (він узагалі їх полюбляв), але така філософія здавалася дівчині досить мудрою та втішною у важкі хвилини життя – все навіщось людині треба. Усе треба пережити та зробити власні висновки.

Дорогою Ліза вловила себе на тому, що думки її, попри зміни на краще, якісь не надто радісні. Не те, що тривожні, а просто взагалі не розфарбовані емоціями. Наче вона просто перегорнула ще одну сторінку свого життя, якось буденно прийнявши зміну статусу найманої обслуги на статус бажаної жінки, а в близькій перспективі дружини багатого мужчини, що ось поруч, за кермом – радіє, домігшись свого, везе її у рідний дім, готовий забезпечити, піклуватися, надати їй небачений раніше рівень життя. Ліза посміхнулась у відповідь на Його задоволений погляд, глибоко зітхнула, вмостилася зручніше на сидінні та заснула.

Він привіз Лізу в свій дім, сказавши, що давно мріяв про таку господиню. Будинок був небідний. Він зі старту розповів Лізі про розклад свого життя, про те, що досі наймав двох людей у допомогу – Марію, місцеву жительку років за п’ятдесят, яка прибирала оселю та готувала їжу, і Браса, хлопця років двадцяти, що виконував обов’язки то садівника, то водія, залежно від потреб господаря. Жінка приходила, поралася по господарству і поверталась до своєї родини, а водій-садівник жив у маленькому охайному будиночку для обслуги, прилаштованому в дворі біля в’їзду на їхню територію. Він був доволі мовчазним, а коли говорив, затинався, від того ніяковів і сердився, тому переважно мовчав і займався справами. Ліза так і не дізналася, чи Брас було справжнє його ім’я, чи такий нікнейм, якими зазвичай прикривається молодь.

Будинок господаря не був панським палацом, але і не стирчав додатковими житловими поверхами на маленькій ділянці. Він був досить широким, навіть розложистим, порівняно з сусідніми будівлями, мав один основний поверх, один мансардний та напівпідвальне приміщення з кухнею, коморою, сауною й великим гаражем, де жили Його забавки – автомобілі та мотоцикл.

Інколи в домі бували гості, інколи залишались ночувати в гостьових кімнатах. Тоді додавалося роботи обслузі та й Лізі також, бо не така вже вона й панна, щоб лишень сидіти й пиляти нігті перед телевізором – назвали господинею, то треба хазяйнувати.

Приїхали подивитися на нову родичку Його сестра з чоловіком та двома дітьми. Було зрозумілим, що великої радості від закордонної невістки-безприданниці у сестри не виникло, але так само Ліза зрозуміла, що права голосу та сестра не має і що Він не збирається її слухати, якби навіть що й казала. Було встановлено дипломатичні стосунки – і годі. А чоловік сестри взагалі більше тинявся по розвагах, ночами пропадав у родичевих клубах, аніж переймався міркуваннями дружини. До того ж ще й кидав недвозначні погляди на молоду невістку. Ліза споглядала збоку модель стосунків цього подружжя, навіть співчувала зовиці, та сподівалася, що в її родині все буде інакше.

Чоловік показав Лізі свої клуби (чи показав там її?). Бо ж, успадкувавши від батька два нічні розважальні заклади, він вдало вів сімейний бізнес, суворо тримав управляючих, ті своєю чергою не панькалися зі штатом, але догоджали клієнтам – і справи йшли добре.

Ліза з цікавістю побувала в обох клубах і навіть познайомилася з «росіянками», якими були дівчата з Прибалтики, з Білорусі, з України й навіть з Молдови та Казахстану, – «екзотичні бомбочки» додавали пікантності та привабливості клубам і підвищували дохід власника.

Направду, нічні клуби не дуже відрізняються один від одного. Точніше, відрізняються в деталях, а по суті являють собою те саме – місце, куди з настанням ночі йдуть чоловіки провести час, купити собі порцію розваг та радощів, підняти настрій, напитися коктейлями, музикою, ароматами, спілкуванням, близькістю молодих і гарних дівчат, що наче підпалює їхні приховані до часу порохові резерви – й от уже вирує настрій, злітає вгору тонус, летять гроші, бризкає шампанське – і ти – ще трохи і бог! Вони приходять підтвердити собі та оточенню, що можуть собі це дозволити, бо вони – мужчини! Мужчини з певним рівнем свободи та статків, і все тут крутитиметься навколо них і для них.

А всередині клубу вирує власне життя – проблеми, інтриги, заробітки, ревнощі, закоханості, хвороби, радощі, сльози, зради, свята, депресії – власне, як і в різних інших колективах, бо люди кругом люди. Вони ходять на роботу, щоб заробити. Їм потрібні гроші на життя. Щоб своєю чергою нести кудись та віддавати за товари чи послуги папірці, легшою чи важчою працею зароблені, вкрадені чи отримані в подарунок від прихильників. Правда, інколи процес заробляння грошей «на життя» і стає тим самим життям, ущент наповненим самим лише «процесом». Бо жити за тим уже й ніколи. Хоча, здається, що ось-ось іще трохи, і он воно – он, попереду! Справжнє, оте саме життя, заради якого…

Усвідомила Ліза, що «процес» скінчився, а «життя» нарешті почалося? Чи просто зробила крок у невідоме, втомившись від яскравих принизливих нічних буднів та піддавшись Його натиску? Чи просто порвала чернетку своїх мрій з пунктирно промальованим шляхом до мети і стала жити «як веде»? Та й чи кохала вона цього чоловіка, якому довірилася? Власне, Ліза не шукала відповідей на ці запитання, спостерігаючи за своїм життям неначе збоку. Сьогодні було так. А далі – як карта ляже. Знаходять же жінки своє щастя й за кордоном? Чому б і не вона?

30

Увечері в понеділок, коли збігли дві доби перебування Ігоря у відділку міліції, а виходу з цієї халепи він усе ще не знаходив, та й не міг вигадати, як саме треба діяти, кого і як залучати до цього, його несподівано супроводили з камери до чергового офіцера. Той лаконічно повідомив, що його звільнено, бо господар квартири сказав, що не буде порушувати кримінальну справу, письмово відмовився від претензій, забрав за описом «своє майно», і питання дивом вирішилося саме.

Ігор, уражений такою неймовірною розв’язкою, стояв остовпілий.

– У вас є заперечення? Може, хочете повернутися до камери? – втомлено пожартував міліціонер, простягаючи йому якісь папери.

– Ні, звісно, ні, я той… Що треба робити? – наче опам’ятався Ігор, автоматично поставив підпис та отримав пакет зі своїми речами.

У пакеті були його цифровий фотоапарат, гаманець, пачка цигарок, запальничка та два ключі від квартири. Його більше не затримували. Нічого не питали і не пояснювали. Черговий наряд саме заштовхав у приміщення двох молодиків у наручниках, і вся увага переключилася на них.

Стоячи на ґанку, Ігор дуже хотів курити, але мусив спершу розпихати по кишенях свої речі. Але ще більше він хотів опинитися чимдалі від цього місця, в яке так несподівано доля тицьнула його носом, наче нагадавши про непередбачувану різнобарвність життя. Ігор зібгав порожній пакет, кинув його до смітника біля входу, закурив та швидким кроком пішов геть від типової сірої квадратної будівлі, карбуючи в голові в такт крокам два слова: «Слава Богу! Слава Богу!»

Першим бажанням було зателефонувати Льовушці і спитати, чи то не він переконав господаря відмовитись від претензій, але ж мобільного в нього з собою не було. За правилами їхньої «гри» учасники мали рівні шанси та мінімум речей.

«Удома, вдома розберуся», – пробуркотів до себе Ігор, відчувши страшне бажання опинитися ВДОМА, вимитись, почистити зуби, поголитися, впасти на чисту постіль і спокійно виспатися… Чи краще – змити із себе запахи тих приміщень, випити горілки, впасти і заснути. І навіть неважливо, чому саме і завдяки кому його відпустили. Він ВІЛЬНИЙ – і цього досить.

Раптом хвиля запаху, що долинала з Мак-Дональдса, вхопила його за голодний шлунок, і не сказати, що пахтіли його улюблені наїдки, проте банальний чоловічий голод, а не вишуканий апетит, повів його до скляних дверей. Але саме біля них Ігор рвучко пригальмував, побачивши себе збоку – неголений, зі скуйовдженим волоссям, у зім’ятому одязі та з ошалілим виразом очей.

«Ні, таким дядьком лише дітей лякати», – подумав він, розвернувся і рушив додому.

31

Льовушка, попри пораду малої провидиці, того дня чатував біля будинку, поглядаючи чи не з’явиться там хтось, подібний до господаря обікраденої квартири. Він уже й підіймався, і дзвонив у двері, і навіть перемовився з пильною сусідкою – господар ще не повертався. Тож, Льовушка тинявся двором, чекав на лавочках, а заразом тримав у полі зору обидва під’їзди, сподіваючись побачити також і Олю. Десь близько одинадцятої ранку вона вийшла, але не сама, а з молодою жінкою, котра тримала на руках Ясю.

За темними окулярами не видно було ні Олиних очей, ані очей її супутниці. Зупинившись на сходинці біля дверей, Оля кивнула в бік нового знайомого та щось коротко сказала подрузі. Це трохи здивувало Льовушку, але він зрозумів, що то була Ясина мати, і мабуть, уже в курсі їхнього знайомства.

Гарна, дійсно гарна жінка, хоча зовсім інакша, не схожа на Олю, з темним волоссям, смаглявою шкірою. Тримаючи на руках дитину, вона була схожа на Мадонну, і Льовушка на мить замилувався нею, як справжній художник, а вже потім наважився, рушив уперед і привітався.

– Доброго дня! У вас чудова донечка. Здрастуй, Ясю! – узявся він за радісно простягнені до нього дитячі пальчики.

– Мамо! Це ж Лев! – і вона засміялася, мов дзвіночок.

Мама здивовано посміхнулась і так само здивовано озирнулась на Олю. Зазвичай рішуча дівчина несподівано знітилася, кивнула і присіла перев’язати шнурок на кросівку.

Жінки рушили в бік проспекту, Льовушка завагався, йому хотілося пройтися з ними, хоч трохи проводити, і водночас він боявся пропустити господаря проклятої квартири.

– А ти на роботу хіба не ходиш, наче вже понеділок? – опанувавши себе, підколола його Оля. – Усе гуляєш тут, що у вихідні, що в будні…

– Ну, я певною мірою вільний художник. А сьогодні я все ж таки вирішив… вирішив дочекатися господаря тієї квартири. Він іще й досі не повернувся в місто. Хочу просити його не порушувати кримінальну справу проти Ігоря, – Льовушка глянув на Лізу, чи в курсі вона?

– Так, я чула про цю вашу дивну історію, – повільно промовила Ліза, уважно вдивляючись в його обличчя, – Оля мені розповідала.

– Але ж ви вірите, що Ігор не злодій? – захвилювався Льовушка. – Що він не брав тих речей? Та й узагалі не входив до тієї квартири?!

– Так. Вірю. Раз ви це так щиро стверджуєте. Давно з ним дружите? – ледь посміхнулась вона, і щось неоднозначне промайнуло перед чіпким поглядом художника.

– Із першого класу. Більше ніж двадцять років! Ігор не міг! Він нормальна, моральна людина! Ми просто хотіли так пожартувати. Адреналін, усяке таке, розумієте? Він не злодій, не якась там сволота, що посягає на чуже! Та й не треба йому… Він нормально живе, працює, – щиро взявся захищати друга Льовушка, наче хтось висловив сумнів щодо моральності його товариша. – Та й украдено було щось несосвітенне – сім пляшок віскі!!!

– Дійсно дивина, – повільно промовила Ліза. – Сім пляшок віскі! Хіба можна засудити за них людину? Тим паче моральну людину, котра не… Стійте, але як же ті пляшки опинилися в нього? – нахилила голову вбік Ліза.

Льовушка дещо знітився, але відповів:

– Я і сам не знаю, не каже він. Але… Каже, що хтось їхав із ним разом і залишив ту валізу, – знизав плечима він.

– Фантастична історія! Знаєте… Ви не гайте тут часу. Не треба турбувати господаря.

– Як же?! – здивовано видихнув Ігор.

– Послухайтеся. Ідіть додому чи на роботу. Чи ще кудись. Я маю одного досить високопоставленого знайомого. Оля мені вчора розповіла про ваші справи, то я його попросила замовити слово у відділку міліції. Правда, я не знала прізвища вашого товариша, але, думаю, адреси та згадки про віскі досить, щоб його ні з ким не сплутали.

Льовушка стояв, ледь відкривши рота, звівши брови, слухав її спокійну та врівноважену мову, не вірив своїм вухам і не знав, чи дійсно цього заступництва молодої незнайомої жінки буде досить, щоб витягти друга.

– А раптом господар усе-таки розлютується і наполягатиме, щоби справі дали хід? – тривожився він.

– Йому порадять цього не робити, а ви можете лише все зіпсувати, – спокійно, з посмішкою в кутиках рота відповіла Ліза. – Перепрошую, нам треба їхати до лікарні на обстеження.

Оля, котра спостерігала цю розмову мовчки, махнула Льовушці й зробила рвучкий рух до проїжджої частини. Миттю побачивши таксі, замахала рукою, з торбою у ній. Машина пригальмувала біля дівчини.

Ліза попрощалася кивком голови і понесла Ясю до машини. Льовушка стояв, мов остовпілий, не знаючи, що казати, робити, думати.

– А Лев з нами хіба не їде? – уже з машини скрикнула Яся.

– Ні, сонечко, – обійняла її Ліза і зачинила дверцята.

– Дякую вам! – навздогін крикнув Льовушка і так і залишився стояти край дороги.

«Нічого не роби. Якщо не хочеш усе зіпсувати», – пролунало в його голові голосом провидиці.

32

Є в житті людини речі необхідні, а є, на перший погляд, не дуже. Важко пояснити людині, яка не має хобі, навіщо іншому, захопленому, та морока. Але ж на світі є таки чимало захоплених людей! Хтось чекає дачного сезону, щоб огорнути любов’ю та турботою свої рослини, і щовесни ущільнює на підвіконнях ящички з домашньою розсадою, хтось плете гачком чи спицями, вишиває, творить із бісеру або вирізає з дерева… Інші не виробляють самі, але завзято колекціонують марки, значки, листівки, платівки, пивні кухлі, старовинні речі… А комусь до вподоби реставрувати старі меблі, даючи їм нове життя.

А є ще хобі-заняття, які не виставиш на показ колекцією, бо предметність їхня умовна або швидкоплинна. Приміром, людина пише вірші, співає, танцює або просто тішиться приготуванням всіляких страв, які, добре поціновані рідними та друзями, швидко зникають…

Історія, подібна до легенди, розповідає, що у старій Англії фермери дуже любили своїх коней, навіть прикрашали їх квітами. Robbin, Dobbin та Hobbin – були найуживанішими кінськими іменами. Ім’я Hobbin змінилося на Hobby, і так стали називати іграшкових дерев’яних коників на паличці, якими дуже любили бавитися діти, стрибаючи, наче вершники. А через деякий час слово «hobby» дістало своє сучасне значення.

Словники тлумачать «хобі», як «заняття, захоплення, що не несе особливої матеріальної вигоди, яким регулярно займаються на дозвіллі для душі». Тобто, якщо ми виконуємо якусь роботу заради грошей, то це – робота. Подобається вона тобі чи ні. А коли ти ладен і сам доплачувати, аби робити те, до чого тебе нездоланно тягне, то це воно і є – Хобі! А якщо зі свого улюбленого заняття людина може ще й прогодуватися, то вона просто щаслива!

Проте інколи хобі – не така вже й дешева річ. Наприклад, деякі види спорту, до яких лежить душа в аматорів, вимагають чималих витрат на екіпірування, платню тренерам, інструкторам, оплату годин на корті, ковзанці, в басейні чи можливість поїздити верхи.

Колекціонування – це теж далеко не завжди збирання з-під ніг того, що інші не помічають. Деякі колекції потребують не лише зацікавленості, послідовності та знань у певній сфері, а ще й відповідних грошових вкладів у придбання нового екземпляру. Як от і захоплення, що виражається у співі, танцях, малюванні – усе це зазвичай теж потребує часу, терпіння, роботи над собою і знову ж таки – фінансування.

А скільки клопоту та витрат у тих, хто тримає котів, собак, рибок, ховрашків, декоративних кроликів та пташок! Можливо, хтось, знизавши плечима, скаже: «Тоді на біса воно, коли ніякого зиску, лише морока?! Хто змушує?»

У тому-то й річ, що ніхто не змушує! Неспокійна людська душа сама, мов радаром, нишпорить нашою різнобарвною реальністю і, буває, щось ніби клацне всередині, зупинивши ваш погляд на першому експонаті майбутньої власної колекції, чи затріпочуть ніздрі від запаху фарби в майстерні митця, чи погладить ваша рука щеня, і та мить стане початком тривалої дружби… Є, мабуть, у людських душах якісь запасні, «другорядні» резервуари, що протягом життя заповнюються цими дивними захопленнями не заради грошей, а, буває, навіть усупереч здоровому глузду.

Але ж, природа не дурна, і в ній немає нічого зайвого. Усе, що вона заклала, для чогось мусить таки бути.

Мабуть, хобі – це те, що гармонізує та урізнобарвлює наше життя, приносить радість, не дає стати просто солдатиками сірого війська, що понуро ходить на роботу – з роботи, їсть, спить і знову на роботу – з роботи… Хобі індивідуалізує людину. А ще – допомагає виразити себе і відшукати собі подібних. І воно зазвичай на роки. Тобто це не одномоментний акт, а процес. Звісно, можна перекупити чужу колекцію (буває, нащадки продають «батьківський непотріб»), але ж збирати власну, полювати за кожним її екземпляром куди цікавіше: це наповнює життя. І добре, коли хтось, споглядаючи твоє заняття, не крутить пальцем біля скроні, а розуміє, розділяє і підтримує.

А ще хобі – це визнаний антидепресант і спосіб гідно витримати важкі хвилини життя. Психотерапія, арт-терапія чи просто «дірочка для випускання пари», коли тиск проблем у душі стає нестерпним. Мабуть, сили небесні підказують людині, що реставрувати меблі, шити бісером, малювати, вирощувати квіти, вишукувати старовинні праски, писати вірші чи пекти торти набагато краще, ніж здатися в полон Зеленому змію, заховатися в дурмані наркотиків чи лізти в зашморг.

33

Ліза звикала жити в чужому домі. Перед тим вона ніколи не жила в приватному будинку – дитинство її та юність пройшли в київській квартирі, а майже рік тут – у тісненькій трикімнатній з дівчатами, де кожна мала свою невеличку кімнату для сну, а кухня та інші вигоди були спільними.

Ліза ознайомилася з будинком, із двором, помалу звикала до нового розкладу життя. Коли Він їхав у справах, вона шукала собі якесь заняття, заводила розмови з Марією, хоч та майже не володіла англійською, але була дуже відкритою, а от із Брасом не склалося. Цей хлопець займався своїм, відповідав «так» чи «ні», слухав музику з плеєра та існував десь паралельно.

Одного разу Ліза знайшла в комірчині на дальній полиці закинуті акварельні фарби, альбоми, рулони паперу, пензлі – і дуже їм зраділа. Вона принесла це до вітальні, розібрала й узялася малювати. Коли Він повернувся додому, на столі лежала доволі простенька, але щира акварельна робота – двоє людей, обійнявшись, ішли кудись уперед під парасолею. Він здивувався, що до всіх інших чеснот нареченої вона ще має хист до малювання. Але ставитися до цього серйозно не міг, бо ті фарби та альбоми колись належали його старшій сестрі, котра також, було, загорілася творити, та невдовзі покинула. Але якщо Ліза хоче так розважатися – чому б і ні?

Він теж мав хобі. Але, на відміну від дівчачого, то було конкретно чоловіче хобі – Він, із подачі одного заїжджого гостя, став колекціонувати віскі. Ліза з подивом розглядала вмонтовану в стіну дорогу скляну шафу-сейф із виставленими там пляшками з рідиною коньячного кольору різних відтінків. Вона пробувала віскі в клубі, але не могла сказати, що їй сподобалося, і навіть уявити не могла, що цей алкоголь може бути культовим і що любителі та колекціонери платитимуть по кілька тисяч доларів за пляшку. Адже напій передусім призначений бути вжитим, випитим. Смішно уявити, щоб хтось колекціонував цукерки чи торти! Хай би вже прикраси чи автомобілі. Але ось такі в грошовитих пацанів забавки.

Він же вважав це хобі цікавим та ще й корисним з погляду вкладання грошей. Навіть якось, проводячи освітню роботу з нареченою, зачитав статтю з газети:

«На торги, які аукціонний будинок Bonhams проведе 18 листопада в Единбурзі, будуть виставлені більше ніж 3 тисячі пляшок віскі, зібраних покійним Уїллардом Фолсомом із Сан-Франциско, колишнім працівником United Airlines, що помер у червні 2008 року у віці 64 років. Американець, якого любов до віскі змусила переїхати до Шотландії, а потім до Англії, збирав свою дивовижну колекцію протягом 18 років. Подейкують, разом із собою мільйонер возив по світу всю свою сім’ю – правда, не з метою показати принади планети, а щоб ті носили його валізи з улюбленою колекцією.

Кількість брендів, виставлених на торги віскі, вражає. Серед них найбільш гучні та шановані імена: Ardbeg, Bowmore, Dalmore, Glenfiddich, Laphroaig, Springbank, Kinclaith, Killyloch, Ben Wyvis, Glen Grant, Glenmorangie, The Glenlivet, Strathmill, Mortlach і The Macallan.

«Це найдивовижніша колекція, з якою мені коли-небудь пощастило мати справу, – говорить Мартін Грін, фахівець Bonhams із продажу віскі. – Багато з представлених у колекції пляшок більше ніколи не будуть випускатись або повторюватися в індустрії віскі, тому розпродаж колекції являє собою можливість придбати багато перспективних предметів колекціонування».

– То ти вирішив одружитися зі мною, щоб із часом було кому носити за тобою валізи з віскі?! – розсміялася Ліза.

– У тебе надто гострий розум, як для жінки, – удавано суворо глянув на наречену Він, але потім посміхнувся. – Може, колись і про мене так напишуть. Тобто про мою колекцію.

– Якщо таке пишуть слідом за некрологом, то краще не треба! – махнула рукою Ліза.

Після збирання необхідних довідок та підготовки відгуляли весілля. Усе відбулося наприкінці літа в ресторані, солідно, пристойно, недешево.

«Не в нічному ж клубі відзначати створення моєї родини?!» – виголосив на старті Він, і далі сам опікувався підготовчим процесом, щоб було якнайкраще.

Гостей було не більше як тридцять осіб, з боку нареченої лише двоє – колишні колежанки Кіра й Ірина. Мати відмовилася прилетіти на весілля, хоч Він і готовий був оплатити переліт майбутній тещі. І хоч її побоювання щодо аморальних перспектив закордонних заробітків не виправдалися, стосунки після Лізиного від’їзду з батьківщини зіпсувались остаточно, і навіть законний шлюб нічого не змінював.

– Жадібність – гріх! Заради грошей ти зреклася родини! Могла б і тут жити, як усі! – вичитувала Лізу матір, уже не згадуючи, яку саме родину й за яких обставин дівчина залишила, як і те, що у батьковому домі живе тепер чужий Лізі за кров’ю та духом чоловік і що місця для доньки там більше немає.

– На все воля Божа, – відповіла Ліза материними ж словами, нарешті дочекавшись паузи в потоці докорів, і повісила слухавку.

На весіллі дівчата і вітали подругу, і сміялися, і плакали. Безпосередня Кіра витанцьовувала з гостями та підморгувала Лізі: «Непоганий жених би для мене був?!» Вона цілком серйозно просила подругу надалі приглядатися – хто знає, може, і їй трапиться якийсь нормальний чоловік, нехай і не такий красень та багатій, як Лізин. Ірина на те посміхалася, не заважаючи Кірі мріяти й подумки примірятися до різних варіантів можливого влаштування життя. На прощання вона сказала Лізі:

– Ти, подруго, зірвала джекпот. Багато з наших тобі відверто заздрять, хоч і передавали вітання. Але тепер тобі доведеться навчитися з цим жити. Бо, кажуть, їхні солодкі тенета, сплетені для нареченої, нерідко стають колючим дротом для дружини. Я тобі не казала, але моя донька – то плід майже такої самої казки. Але з сумним фіналом. – Ірина затягнулася димом, гукнула Кіру й озирнулася, шукаючи очима Браса – він привіз дівчат з їхнього містечка на весілля і мав тепер доправити назад.

– Іро… Дякую тобі за все! І тобі, Кірюхо! Я вас люблю! Раптом щось буде треба…

– Добре, сестричко. Ти сама дивись, коли що – звертайся.

Дівчата шморгнули у напівтемряві носами, обійнялися, і Його машина помчала бувалих хостес у клуб (бо ще мали там працювати до ранку), а Ліза повернулася до гостей.

За кілька місяців і направду цукор із «солодких тенет» осипався. Щасливий красень-наречений, вдовольнившись своєю перемогою, звик до молодої дружини і повернувся до старих звичок розгульного холостяцького життя. Він пропадав ночами в клубах, то в своїх, то наїжджаючи гостем у інші, повертався під ранок напідпитку, то машиною, то на мотоциклі, лякаючи сонну Лізу його ревом у дворі й доводячи до відчаю хмільними ароматами та хропінням на подружньому ліжку. До того ж невдовзі після весілля Ліза завагітніла, не дуже добре почувалася, частіше прагнула побути вдома і припускала, що майбутній таточко шаленів від незвичного розкладу життя та від дефіциту адреналіну.

Ще одне неприємне відкриття вразило Лізу. Одного разу вона побачила з вікна, як чоловік розмовляв у дворі з тим самим товстуном із пальчиками-сосисками й масними щоками, який у тому, першому її клубі, з’являвся щовечора та виливав їй душу, пив, тулився до неї, не торкаючись руками, але всіляко показуючи свою стримувану пристрасть і хіть. Це було саме в той час, коли ще майбутній чоловік після перших активних дій у завоюванні Лізиної прихильності зник на тривалий час без пояснень. Не виключено, що знервована і змучена «увагою» того підтоптаного товстуна, невдоволеного дружиною, Ліза відчула різницю, коли її герой несподівано з’явився з букетом, дорогим подарунком, привітаннями та пропозицією руки й серця.

«Невже Він це влаштував тоді навмисне?! Домовився із цим типом, заплатив йому, щоб довів мене до сказу, щоби потім «на білому коні»?! Що ж це за людина – з такими методами?!» – гнівалася Ліза, спостерігаючи через тюлеву штору, як по-дружньому весело спілкувалися чоловіки біля гостьового будиночка.

«Невже вистачить совісті ще й додому його запросити?!» – подумала Ліза.

Але товстун, передавши господарю якісь папери, попрощався і вийшов у хвіртку. Лізі знову стало зле, вона пішла до спальні й уляглася в ліжко. Розмов про побачене вирішила не заводити. Чим вона могла довести свою здогадку? Ходив чоловік, розважався, як і всі інші, що шукали за свої гроші солодкого джему чи гірчички на пісний подружній пиріг.

На додачу до всіх Лізиних проблем хатня помічниця Марія зламала ногу, і всі її обов’язки по кухні та догляду за будинком лягли на плечі молодої дружини. Нової робітниці чоловік наймати не поспішав – це ж вам не холостяцька хата, де немає кому про нього подбати. Не те, щоб Ліза боялася роботи, вона й раніше радо допомагала Марії і навіть не любила, коли та прибирала в їхній спальні, складала чи прала особисті речі – усе це молода дружина помалу робила сама, зберігаючи контроль за «своєю територією». Але територія невдовзі надто розширилася, а сил чомусь було замало. Аналізи показали анемію та нестабільність тиску, Ліза пила якісь пігулки й вітаміни, чоловік усе частіше дратувався, кричав на неї, грюкав дверима і залишав удома саму, хоча загалом був радий перспективі стати татусем.

Десь перед Новим роком, коли минули труднощі перших місяців і організм Лізи здобув рівновагу та звик до нового маленького життя в ньому, вона повеселішала, стала активнішою, і це не пройшло непоміченим. Кілька разів подружжя їздило в невеличкі подорожі по місцевості, Ліза раділа новим враженням, фотографувала краєвиди, тішилася подарунками, які купував їй чоловік у крамничках.

Одного разу Він сказав, що треба, гуляючи, принагідно зробити одну справу – привезти до клубу новеньку, яка переходить до нього на роботу з іншого містечка. Ліза не заперечувала. Тим більше, що та виявилася її землячкою. Поки Ліза чекала на чоловіка, фотографувала чудернацький пам’ятник і намагалася розібрати напис старовинною мовою на камені, Він повернувся до машини не сам. Висока худорлява дівчина, білявка з надто короткою стрижкою, байдужими очима та шиєю, перемотаною чорно-білим шарфом, тримала в руці невеликий наплічник і здавалася невразливою до всього, що відбувалося.

Серце Лізи стислося. «Мабуть, новенька, – подумала вона. – Дикий худий горобчик… Скільки ж їй років?» Вона посміхнулася дівчині, але та у відповідь мовчки кивнула і скривила губи у посмішці, що погано приховувала скепсис.

Усі сіли в машину – подружжя спереду, дівчина ззаду. Ліза, все ж таки радіючи, що зустріла землячку, озирнулась і спитала, як її звуть. Дівчина на мить утупилася сіро-блакитними очима в брунатні очі Лізи, а потім приклала руку до горла, точніше, до шарфа, що був на ньому накручений.

– Це Ліля. Вона застуджена, – пояснив, озирнувшись, чоловік. – Не може говорити, голос пропав.

Ліза співчутливо похитала головою, порадила пити більше гарячого, зітхнула і повернулася обличчям по ходу машини. У цю мить дівчина зиркнула на водія, наче кинула йому в потилицю каменюку. Потім вона підсунула під голову подушечку, що лежала на сидінні, підібгала під себе ноги, скрутилася калачиком і заснула.

Після кількох подорожей, побачивши, що Ліза почувається добре і не проти компанії, чоловік попросив її трохи допомогти в барі одного з клубів, бо захворів другий бармен. Ліза погодилася. Вона і справді трохи засиділася вдома, а як народиться дитина, то буде зовсім прив’язана. Та й багато там дівчат-землячок з колишнього СРСР, можна поспілкуватися. Хоча ставлення до неї вже було не як до своєї – це ж дружина господаря! Хто тихо заздрив, сподіваючись, що й собі колись може так поталанити, хтось «гострив зуба» і готовий був за першої нагоди підставити підніжку, хтось кидав співчутливі погляди. Але те, що її чекало далі, Ліза ніяк не могла передбачити. Невдовзі вона мала працювати до четвертої чи п’ятої ранку в клубі та ще й без зарплатні – бо хто ж платить дружині?!

Привозив її Брас, він же забирав уранці додому геть утомлену жінку, яка падала з ніг, ненадовго засинала, а потім іще мусила поратися по господарству. Вони майже ніколи не розмовляли. Цей хлопець узагалі був доволі мовчазним, наче робот, що виконував свою роботу як належало, та й усе. От до чого він ставився з душею, то це до квітів на клумбах біля будинку, про які охоче дбав. Ліза не раз непомітно спостерігала, як він вицяцьковує їх, пушить їм землю, поливає, чимось обприскує, гладить руками бутони та навіть розмовляє з ними. Здавалося, що до Лізи він також ставився зі співчуттям, але ніколи нічим цього не показував.

Ночами вона позирала з-за барної стійки на веселих гамірливих гостей і на хостес, що їх розважали, на чоловіка, котрий пригощався та вів розмови з клієнтами, загравав із дівчатами, і помітно було, що з деякими з них стосунки були давніми й не лише службовими. Білявка Наташа, танцівниця з Прибалтики, відверто висла на її чоловікові, стервозно відчуваючи свою безкарність. А коли Ліза, не втримавшись, зробила їй зауваження, то винною залишилась вона, а не та шльондра. Чоловік у гніві вихлюпнув на Лізу шампанське з бокалу і велів повертатися в бар. Уражена Ліза вилетіла з клубу, зловила таксі й решту ночі проплакала вдома. Наступні кілька днів чоловік перепрошував і примирявся квітами та подарунками, казав, що хильнув зайвого, погарячкував, і що з Наташею нічого такого, просто Ліза не розуміє жартів… А потім знов умовив її вийти на роботу.

І знову приходив, підтримував компанії, зникав, казав – робота, бо ж мав іще один клуб, але жіноче серце вже наповну відчувало недобре. Ліза гнівалася, то мовчала, то виговорювала Йому вдома, щоб не влаштовувати сімейні сцени на роботі, але отримувала у відповідь лише грубість. Куди подівся той закоханий, що мчав до неї ночами з сусіднього містечка і палав бажанням мати її не за подружку-коханку, а за дружину? Домігся свого й охолов. Але ж навіщо тоді все це було?!

Ліза картала себе за те, що поспішила з оформленням шлюбу, що так швидко завагітніла, що тікати, власне, і нікуди. Якось вона зателефонувала Ірині й проговорила з півгодини. Їй не йшло з голови сказане на весіллі про московську донечку, хотілося розпитати, як вона наважилася тікати від чоловіка, до якої межі терпіла, та, власне, як змогла втекти, ще й з дитиною? Узагалі, Ліза була доволі терплячою. Але у хвилини відчаю за себе не ручалася. Не знала, скільки ще принижень терпітиме за теплий куток у багатому будинку та за зміну статусу з «хостес» на «дружина».

Одного разу в клубі раптом з’явилася з клієнтом Ліля. За своїми переживаннями Ліза якось і забула про цю дівчинку, від якої не почула тоді дорогою в машині жодного слова. Ліля теж її впізнала і кивнула більш приязно, ніж минулого разу. Не те, щоб Лізі хотілося спілкування, на половині терміну вагітності вона страшенно втомлювалась від нічної роботи, ґвалту, диму, стояння на ногах, але чомусь закортіло розпитати, звідки та дівчинка родом та як їй працюється в іншому клубі.

Вибравши вільну хвилину, нові знайомі вийшли до дівочої кімнати та присіли поговорити. Перекинулися загальними фразами про Батьківщину, про погоду і клієнтів, а коли з кімнати вийшла танцівниця, що поправляла макіяж, Ліля тихо та швидко промовила:

– Мене звати Оля, і ні в якому клубі я не працюю. Я живу і «працюю» в борделі твого дорогого чоловіка, куди оці скоти, – вона кивнула на двері, – приходять із клубу. Чи у супроводі ваших дівчат, коли хтось із них хоче підробити, чи просто до нас, тицьнувши пальцем у фото в альбомі чи назвавши чиєсь ім’я.

Ліза відкрила рота та так і завмерла, захлинувшись тим, що хотіла сказати. Вона дивилася широко розплющеними очима на дівчину, майже дівчинку, худеньку, високу, із короткою розтріпаною стрижкою, несхожою на зачіски спокусниць, і її починало помалу трусити. Спочатку засмикалась повіка на лівому оці, потім здригнулися плечі, по стегнах пробігли мурашки, вона сиділа, мов заклякла, а в голові скаженим калейдоскопом понеслися різні події, моменти, стоп-кадри, на які вона свого часу не звертала уваги, а не завадило б.

– Ти давно з дому? – прорипів її здушений голос.

– Без малого рік.

– Скільки ж тобі років?

– Сімнадцять, – прошепотіла Оля, сторожко глянувши на двері.

– Але… але як же?! – Ліза ще більше округлила очі, а потім примружила їх, задавивши повіками сльози, що були готові викотитися назовні.

Вона прикусила нижню губу і завмерла в кріслі, тримаючи руку на животі. І раптом там, усередині, щось ворухнулося, трохи сильніше, ніж було вже кілька разів нею помічено. Жінка хапнула повітря, стривожено глянула на Олю і поклала другу руку на живіт.

– Скоро тобі? – сама ледве стримуючи сльози, спитала дівчина.

– Та ще чотири місяці.

– То що ж він, падло, тебе тут припахує ночами?! Багатій грьобаний! Хай би вже нас мучив – то ми тут товар, а ти ж, наче, дружина…

Почувши кроки за дверима, Оля одним стрибком опинилася біля дзеркала і почала фарбувати губи, а Ліза так і залишилася в кріслі з двома руками на вже добре помітному животі.

– Лілько, тебе клієнт уже шукає, – мовила одна з дівчат, зазирнувши в кімнату, – сердиться, каже, навіщо було до клубу проситися, щоб він тут сам сидів? Вигулює тебе, то й вигулюйся на всі гроші! Іди розкрути його, хай замовляє побільше! Не в кіно прийшов!

Оля вийшла, а дівчина пройшлася кімнатою, взялася за цигарки, потім глянула на втомлену вагітну господареву дружину, зітхнула та пішла на перекур в інше місце.

Лізі голова йшла обертом. Наче полуда спала з її очей, і все тепер виглядало інакше. Той клуб, куди вона влаштувалася через знайомих її туристичного шефа, дійсно був нічним розважальним закладом. Звісно, ніякої престижності в роботі дівчат-хостес не було, але й до інтиму їх ніхто не змушував, хіба що котрась сама була готова до пригод та «приробітків» з окремими гостями, з якими складалися стосунки. А що ж тоді це?! Де вона працює на свого чудового багатого чоловіка, який тримає аж два нічні заклади?! А десь на півдорозі між ними є бордель, що так само належить її чоловікові, і тягнуться туди хтиві мужчини, розігріті в клубі дівчатами, щоб добрати еротичних вражень там, де їм не мають права відмовити…

Ліза з останніх сил працювала тієї ночі, їй не стоялося на ногах, хотілося сісти, лягти, впасти, згорнутися калачиком, заритися кудись, як їжак в осіннє листя, і завмерти, заснути, нічого не чути й не бачити. А потім прокинутись і… щоб усе було по-старому, як колись – Київ, мама, тато і вона, ще маленька…

Раптом хтось стукнув долонею по стільниці її бару.

– Господинечко! Ми вже вас покидаємо! – голосно і нетверезо промовила Оля, тобто Ліля. – Ось вам від мого друга подарунок! Їжте, землячко, в них багато вітамінів! – і вона простягнула гілку дрібненьких жовтих бананів.

Ліза, мов в уповільненому кіно, подалася всім тілом до цієї білявої дівчинки з недоречно яскравою помадою на губах, вловила нервовий блиск її сіро-блакитних очей і раптом усвідомила, що дівчинка звернулася до неї українською.

– Дякую, – відповіла вона також доволі голосно і взяла дарунок.

Ліза хотіла сказати щось іще, але їхній діалог не надто зрозумілою мовою дівчатам з «наших країв» привабив доволі багато уваги, і вона лише додала, люб’язно посміхнувшись:

– Приходьте ще!

Оля нетверезо кивнула і, підхоплена за талію своїм несподівано щедрим «другом», попливла до виходу.

Уже в машині, коли Ліза їхала додому, витягнувшись на задньому сидінні, вона відчула голод і згадала про подарунок. Вона дістала з пакета гілку дрібних бананчиків, відломила один і почала чистити. І раптом серце калатнуло їй у грудях і, здалося, поповзло до горла.

На жовтій шкурці банана потемнілими крапочками було видавлено чи то шпилькою, чи зубочисткою – «Врятуй мене!»

34

Вони пили на кухні в Ігоря горілку і говорили, говорили. Старі друзі, однокласники. Це з ними траплялось і раніше. То коньяк, то горілка, то пиво з горішками під футбол чи бойовичок… Розмови про колишнє, про роботу, плани, проблеми, про дівчат та жінок – не без того. Хоча вдома сиділи не так уже й часто, частіше в майстерні у Льовушки, але зазвичай просто вешталися по харчевнях, клубах, більярдах, боулінгах, виставках та інколи бували на концертах. Разом, чи окремо, з якимись своїми подружками, чи з метою таких десь підчепити.

Цього вечора жіночого товариства вони потребували менш за все. Пов’язані спільною таємницею, хлопці намагалися скласти якусь логічну загальну картину того, що трапилося за останні три дні, починаючи з тієї миті, коли нечиста сила поплутала Ігоря кинутися навздогін ненормальній малолітці. Скласти картину та якимось чином домогтися «чіткості зображення». Бо якщо окремі події і виглядали більш-менш реальними буденними складниками різнобарвного міського життя, то деякі «пазли» були геть з іншого виміру.

Але чим більше друзі пили та говорили (а кожному було, що розповісти), тим менше йшлося про чіткість у спогадах і в баченні поточного моменту. Туману в головах ставало все більше, може, через цигарковий дим на кухні чи через високий градус напою, що мав би спростити розуміння подій.

– А можна… можна я вляжусь у тебе? – спитав зморений Льовушка. – Геть немає сил іти додому, щось я охляв від хвилювань.

– Лягай, друже! Хоч і на мій диван! Якби ти знав, – Ігор ляснув рукою по столу, – де і як я спав останні дві ночі! Якщо я зараз ляжу тут на підлогу і засну… Якщо… Льовко! Це буде в сто… ні! У тисячу разів краще, ніж ТАМ!

Ігор почувався навіть трохи героєм. А то! У нього є такий екстремальний досвід! Куди тому Льовці! «Пацан… – думав він. – Але ж допоміг! Якісь його знайомі баби попросили ментів… Молодці! А та гадюка… Так підставити! Але ж гарна…»

– Зустріну – задушу! – раптом промовив він уголос.

Льовушка, що вже брів непевною ходою до кімнати, озирнувся, вчепившись за одвірок:

– Що? Кинь! Посуд помиємо завтра! – махнув він рукою.

– Та до біса! Завтра мені на роботу! Льовко! Блін! Я зранку піду НА РОБОТУ! – Ігор ще раз ляснув долонею по столу. – А тепер я хочу почистити зуби! Це такий кайф – просто почистити зуби!

Коли Ігор зайшов до кімнати, одягнений Льовушка вже спав по діагоналі його розкладеного дивану просто на ковдрі. Ігор зняв джинси, хитаючись, повісив їх на спинку стільця, стяг із себе теніску, охайно повісив і її, посунув ноги товариша вбік, забрався під вільний край ковдри та миттю заснув.

Що снилося кожному з них, невідомо. Чи дивні їхні пригоди, чи щось зі спільного дитинства, чи нові знайомі жінки, чи страхи в міліції, а може, снилася малолітня провидиця, але були вони обоє щасливі, що все скінчилось і можна жити далі, як раніше.

А може, то вона й була – та сама «чиста радість»? Радість повернення до свого колишнього життя – і не треба вже ніяких пригод, адреналіну, чарівних ключів та поцілунків у ліфті. Як у тій притчі про дядька з тісною хатою – «Купи козу!» А потім – «Продай козу!» І буде тобі щастя…

35

Ліза мала одну важливу рису характеру – вона вміла володіти собою. Не те, щоб тримати все всередині та не реагувати на події, але життя навчило, що набагато корисніше й мудріше не вихлюпувати першу реакцію назовні, бо більше зважена «друга» реакція може бути набагато розумнішою. Певне, то ще збігалося з її темпераментом чи психотипом, бо скільки, бувало, не вчили і не сварили Кіру, втримати її від імпульсивних реакцій було неможливо. Наука їй на користь не йшла, а Ліза лише зітхала: «Мабуть, уже ти, Кірюхо, такою петардою вродилася!»

От і страшні відкриття тієї клубної ночі краще було якийсь час обміркувати, а емоції притримати в собі, хоч як це було важко. Адже жити, як раніше, стало нестерпно. Виявляється, статус дружини цього чоловіка просто змінив одне її приниження на інше. І навіть набагато ускладнив можливості її виходу з гри, про що Ліза все частіше задумувалась. Але чоловіків настрій мінявся, мов погода, інколи він усе ж таки бував веселим, щедрим і виявляв турботу, але це швидше насторожувало Лізу, ніж тішило, та й нічого не змінювало в її житті, де вона з жаданої нареченої дуже хутко перетворилася на дармову робочу силу і в будинку, і в клубі.

Окрім фізичної втоми, її душила образа, що майбутній батько майже не говорить про малюка, який от-от увійде в їхнє життя, та й не вважає такий робочий графік майбутньої матері шкідливим. Одного разу він кинув їй: «Моя мати так само працювала у батька в клубі, коли була вагітна мною. Це нормальні речі! Бачиш, який я виріс? Тебе ж не на будівництво посилають? Чи ти вже забула, як працюють твої землячки?! Казали мені, що ваші жінки невдячні, дарма я не вірив!»

Інколи Ліза таки зривалася і відповідала, інколи ковтала сльози ненависті й складала план рішучих дій. А ще думалося, що через її нетерпимість дитина може вирости без батька, і жінка розмірковувала про загальні труднощі «притирання» молодого подружжя. Але після того, що розповіла їй Оля, Ліза вже не уявляла собі гармонійного існування в цьому будинку, оточеному квітниками з трояндами. А коли, вкладаючись у подружнє ліжко, відчула аромат чужих парфумів та побачила на подушці русяве волосся, гнів її скипів не на жарт.

Але Ліза мала одну важливу рису характеру – вона вміла володіти собою. І до того, як повернувся чоловік і вона влаштувала йому щирий, але керований скандал, вона вже мала план. Основними його пунктами були: 1. Наблизити до себе Олю. 2. Усе добре підготувати. 3. Тікати додому разом.

Назавтра чоловік був здивований, що після такого бурхливого з’ясування стосунків дружина все ж таки повернулася до клубу, але хто їх розбере, цих слов’янських жінок?!

Того дня, мабуть, із міркувань безпеки, танцівниця Наташа перебралася демонструвати свої принади в інший його клуб. Ліза вже не сумнівалася, що клоччя, знайдене на подушці, було з її шевелюри, та й чи вона перша гріла те ліжко і до Лізи, коли молода дружина ночами трудилася в барі. Але це вже не мало ніякого значення. Ліза вирішила працювати доти, доки в клубі знову не з’явиться Оля.

Це сталося десь за тиждень після минулої зустрічі. Дівчина ввійшла у супроводі того самого її прихильника, що годився їй у батьки і приводив її сюди минулого разу «за хорошу поведінку». Вони зустрілись очима. Оля не знала, що буде далі, але зрозуміла – послання її Лізою прочитано, і ця жінка – єдиний її шанс.

Коли дівчина зі своїм кавалером підійшла до бару, Ліза, посміхаючись, сказала йому англійською, що в містечко приїхав бродячий цирк і що завтра ввечері неподалік від клубу буде вистава. Оля, начебто вередуючи, смикнула його за рукав і промовила: «Донт андестенд!»

Ця дівчинка все зрозуміла. Їм не потрібні були зайві слова та домовленості. Ліза відчула якийсь невербальний телепатичний зв’язок двох істот, украй потрібних одна одній, бо інакше ніяк. Посміхнувшись гостю, вона почала перекладати Олі те, що говорила йому, але між іншим промовила одну фразу: «Орієнтуйся по ходу, кажи, що вчилася на медсестру й умієш із немовлятами». Це речення за інтонацією ніяк не вибилося з розповіді про цирк і виставу, Ліза посміхалась і вправно готувала коктейлі. Оля, заграючи зі своїм кавалером, почала канючити про цирк, із тим вони й відійшли, а за кілька хвилин з’явився господар.

Після вчорашніх розбірок Він був і сердитим, і при тому готовим залагодити свою провину – хоч і не збирався міняти своїх звичок, але й розлучатися наміру не мав. Він примирливо заговорив з Лізою і раптом запропонував їй покататися нічним містом, як колись, щоб вона трохи відпочила. І дружина погодилася. Вона вийшла у залу і рушила за чоловіком до дверей. При тому спиною відчувала, що Оля стежить за кожним її рухом.

Похитнувшись на ходу, Ліза вхопилася за голову, потім за живіт і почала осідати на підлогу, хапнувши рукою скатертину з найближчого столу. Дзвін розбитого посуду змусив Його озирнутися. Ліза лежала долі, бліда та нерухома, із заплющеними очима. Усі завмерли.

І тут першою кинулась до непритомної хазяйської дружини худенька, висока, прудка білявка із хлопчачою зачіскою:

– Води! Дайте води! – вона впала на коліна біля Лізи, бризкала їй в обличчя та ганяла долонею повітря. – Розійдіться! Я вчилася на медсестру! Ай ноу!

Оля підняла Лізину голову й змочила губи водою, а потім на диво професійно «взяла пульс» на зап’ястку.

Ліза розплющила очі. Біля неї присів стривожений чоловік, а Оля тримала її за руку.

– Are you okay? – спитав він.

– Який окей?! – гнівно, але неголосно спитала Оля, що також схилилася над жінкою. – Їй додому треба, у ліжко, ту сліп, ю андестенд? І супчику гарячого, супчику!

– What is «soupshik»? – не зрозумів Він.

І тут по Лізиних щоках покотилися сльози.

– Я хочу додому. Любий, відвези мене додому!

– Так-так, – відповів стривожений чоловік, озираючись на гостей клубу, що спостерігали за цією сценою. – Може, лікаря треба?

– Ні, мені вже краще… Але… А можна, хай вона теж зі мною поїде? – ледь чутно промовила Ліза, вказавши пальцем на Олю.

Він трохи здивовано втупився в це стрижене дівчисько, з яким колись мав чимало проблем, але раптом спитав:

– Умієш зробити «супчик»?

І Оля закивала:

– Ай ноу! Супчик, бейбі, медицина!..

Ліза виходила з клубу, підтримувана з одного боку Олею, з другого чоловіком. Знову заграла музика, танцюристка біля жердини перебрала на себе увагу гостей, на столі з’явилася свіжа скатертина, келихи, фрукти, а з підлоги зникло бите скло. Усе знову заворушилося. І лишень Олин приятель стояв нерухомо, так і не зрозумівши, зовсім вона пішла чи ще повернеться.

36

Хоч важкувата голова трохи нагадувала про вчорашні посиденьки з другом, Ігор поринув у буденний вівторок із задоволенням, з яким нормальні люди смакують перші дні відпустки. Звичайний ритм життя з його проблемами та дрібницями, які раніше дратували, тепер був для нього органічним, смачним, жаданим, як кухоль холодного пива в спеку.

Виправдавшись перед шефом за вчорашню відсутність якимось форс-мажором (знав би той правду!), Ігор поринув у робочі папери. А ввечері він нарешті забере з СТО свою машину і тоді вже точно заживе нормальним звичним життям. До речі, ось і е-мейл від Христини – хвилюється, дорікає за неуважність, що десь сховався на вихідних, натякає на каву… Власне, Ігор не вважав глибину цих стосунків такими, щоб дівчина вже мала право йому вичитувати за два дні мовчання «в ефірі», але пірнувши в своє звичне життя, подумав: «От і заїду до неї, лишень заберу тачку!»

Але ледве почав відписувати, як його прострелила думка, що визволення з міліції було не просто дивом чи Божою волею, а хтось конкретно подбав про це, і вчора від ранку до вечора відбулися якісь події, і лише потім господар квартири без зайвого ґвалту зам’яв справу, написав заяву, що не має претензій, забрав валізу з тим бухлом і акварелькою та й ушився додому без будь-яких наслідків для Ігоря.

Учора Льовушка щось тлумачив йому про власну історію в сусідньому ліфті, про якусь сліпу дитину, її няньку… Начебто він туди ходив ще раз, чи не раз, що хтось там сказав, що заступиться за Ігоря… Нісенітниці! Кому в наш час, у біса, треба зв’язуватися з ментами, витягати з кутузки якогось незнайомця, хай він навіть найкращий друг того, з ким ти випадково завис у ліфті?!

Але ж хтось-таки його витяг? Якимось же чином це сталося?! У камері наляканий Ігор, не вміючи до пуття молитися, просив «сили небесні», щоб якось розрулили ситуацію на його користь, і коли все вирішилось, він сприйняв це як належне, як перемогу справедливості над злом, яким і було його затримання.

Правда, з погляду закону тут могли виникнути певні сумніви… То хто ж?!

Ігор зателефонував другові, котрий і досі спав на його дивані й голова йому боліла. Але на питання про джерело допомоги відповів, не вагаючись – мати сліпої дівчинки, яку бавить та Оля, його «ліфтопопутниця», відрадила шукати зустрічі з господарем обікраденої квартири і сказала, що краще сама через свої зв’язки зайде з іншого боку, через міліцію, бо має там впливових знайомих.

– А на біса їй це все було треба?! – недовірливо спитав Ігор.

– Ну… не знаю, не перевелися ще добрі люди, – остаточно приходячи до тями після вчорашнього, відповів Льовушка, йому чомусь і не видалося дивним бажання жінок допомогти.

– То ти той, чуєш… Льовко, тоді треба якось віддячити, га? – перепитав Ігор.

– Ну… мабуть. Бо я просто страшенно розгубився і не знав, що робити і до кого стукати. А тут бач, як склалося!

– То може, запросити їх кудись у ресторан, чи що? Не гроші ж їм пропонувати?!

– Не знаю… Та навряд чи вони підуть. У них же дитина… Хіба, може, ти запроси ту жінку та сходи сам з нею… До речі, вона гарна, – посміхнувся Льовушка.

– А ти тим часом з нянькою побавиш дитинку?! – зареготав Ігор і прикрив слухавку рукою. – Дивіться, ще одної не зробіть!

– Ну, ти й дебіл, Ігорьошко! Бач, який хоробрий став, як на волю вирвався! Ми ж із нею ледве знайомі!

– Та кому це коли заважало?! Он я… – Раптом Ігор запнувся, наче вдарився на ходу лобом у скляну стіну, пригадавши ту злодійку, що так сколихнула його нутро тоді в ліфті, та й потім не відпускала, хоч і перекаламутила всі спогади цією історією з краденим віскі.

Щось недосказане, недозрозуміле залишилося від тієї зустрічі, від усієї історії, яка, наче, й закінчилась, але ясності від того не додалося – як вона потрапила в ту квартиру, навіщо вкрала сім пляшок віскі та якусь картину, як могла за таких обставин настільки тримати себе в руках, щоб дозволити йому той поцілунок?! А головне – як тверезо і розсудливо вона врятувала свою шкуру, підставивши його під удар! За що?! Невже за той самий поцілунок?! Чи їй узагалі було байдуже все, окрім власного спасіння?! І невже ті пляшки були варті такого ризику? Що, взагалі, все це було?!

Але низку риторичних питань було перервано – його викликали до шефа. Ігор попрощався з Льовушкою, сказав, щоб друг неодмінно подякував і переказав тій жінці, що він її боржник і неодмінно якось віддячить. Глянув на екран комп’ютера з коротким листом до Христини, вже не впевнений, що дійсно хоче сьогодні вечеряти з нею, але клікнув на кнопку «Відправити» – життя триває!

37

– Сука! От же сука! Але ж як їй це вдалося?! І сигналізація не спрацювала, і замки цілісінькі, а хата відкрита і сейф також… Це ж треба було, щоб я саме поїхав з міста?! Сука! Чи, може, вислідкувала, була наводчицею, а той гад виконавцем? Але ж як?! Як у місті, де мешкає понад три мільйони людей, розшукала мене через стільки років?!

Сивий огрядний чоловік років за п’ятдесят нервово керував солідною іномаркою, інколи зиркаючи на синю валізу, що притулилася до сидіння праворуч, бубонів собі під ніс та час від часу ляскав долонями по керму зі свистом:

– Сссука!

Події, що трапились під час його заміського вікенду в приємному товаристві, не могли бути ні спланованими, ні передбачуваними, ні навіть імовірними, бо ЦЬОГО не могло трапитись НІКОЛИ.

Думки його кружляли навколо одного:

«Якби йшлося про банальне пограбування – це ще якось можна було пояснити за законом великих чисел – щодня в мегаполісі хтось стає жертвою злодіїв… Але обібрати саме мене і поставити в позу для такого принизливого зґвалтування! Блін! І мало того, що не можу боротися за своє і помститися за нахабство, але ще й тим козлам мусив завезти ящик коньяку та дати бабла на закуску, щоб зам’яти справу і забрати назад свою колекцію! Правда, суки, одну пляшку таки поцупили. Бидло! Вибухали колекційне віскі за півтори штуки баксів, як пляшку самогону, а пояснили, що розбилася… І що ти їм скажеш?! Уже нема. Щастя, що решту віддали. Може, таки треба було піти подивитися на пику того виродка, що так тупо попався в ліфті? Ну, хоч цей зассав, падлюка! Уявив себе на зоні! Може, то її коханець? Ідіотка! Нічого собі метаморфози – з дружини крутого іноземця перетворилася на Соньку Золоту Ручку! Істооорія…»

Господар квартири, що звався в певних колах Сержем, а направду був Сергієм Захаровичем, виконав усі формальності у відділку міліції і навіть профінансував швидке закриття справи. Але при тому він промовчав, що з непомітного висувного ящичка всередині серванта-сейфа зникла тисяча доларів. Безглуздо вже згадувати про це, коли в описі вилученого було зазначено лише саму валізу, сім пляшок алкогольного напою імпортного (список назв та об’ємів), два рушники махрові імпортні 50×100 см та малюнок акварельний на ватмані формату А3 в дерев’яній рамці.

Тож про гроші не йшлося. Хто знає – поцупили їх руки того урки чи самих представників правопорядку? Та й погодилися зам’яти справу, зважаючи на те, що «особливої цінності вкрадене не становило», що господар і підтвердив. Інакше треба було б робити експертизу, яка показала б чималу цінність кожної пляшки колекції, і тоді ніяка заява про відсутність претензій уже б не спрацювала. Звісно, претензії у Сергія Захаровича були, але заглиблюватись у стосунки з представниками МВС йому було абсолютно невигідно…

– Знала, сссука! Усе прорахувала… Убив би! – просичав він крізь зуби і зупинив машину біля свого будинку. – І як тепер можна почуватися безпечно? І на біса тоді плачу за сигналізацію? Ось я з ними ще розберуся! Казали хлопці – собаку треба завести. Таку, щоб неповадно було… Та хто ж нею займатиметься?

Із цими словами він вийшов з машини, обійшов її, відчинив дверцята і, перш аніж витягти валізу, озирнувся навсібіч.

38

Ліза ще кілька днів удавала перед чоловіком, що нездорова. Оля дбала про неї, особливо демонструючи своє старання в присутності господаря. Вона встигала все – і прибрати в будинку, і приготувати якусь їжу, і вибігти у двір, помилуватися рослинами й навіть, як могла, розмовляла з Брасом, вициганюючи в нього найкращі квіти для домашніх букетів, щоб потішити Лізу. Оля пурхала, мов на крилах, і найстрашнішим для неї була думка, що будь-якої миті її можуть повернути в той будинок, поріг якого вона зареклася переступати за будь-яких обставин.

Так колись вона вийшла з батьківської хати і лише раз повернулася туди дорогою з цвинтаря. Що б із нею тепер було, якби не наважилася тоді просити прихистку в Роксани? Невідомо, чи було б гірше, ніж тепер, але – як вже є, мабуть, така її доля. Але вибір у критичні моменти вона робила сама, бо нутром відчувала мить, коли щось треба змінити. А на кого ще було сподіватися? От і тепер, коли допекло її життя, дочекалася слушної хвилини, десь клацнуло всередині – «Стукай і відчиниться!»

Чому вона обрала Лізу? Може, в ту першу зустріч у машині, коли везли її мовчки на наступне місце «роботи та проживання», проти всіх упереджень, господарева дружина видалася їй щирою та людяною. Є речі, які не можна пояснити словами. Відчулося. Прочиталося намученою Ольчиною душею щось справжнє та людське в тій жінці.

А потім чула плітки між дівчатами в борделі про молоду дружину. Одні казали, що надто пихата, голову тримає гордовито, інші навпаки, що надто наївна, не бачить, що її чоловік спить із ким хоче, не дуже й криючись, іще інші – що про все та Ліза в курсі, але закриває очі, бо знала, за кого йшла і за що має терпіти. Потім почали обговорювати її вагітність, роботу в барі, ставлення до неї чоловіка – обсмоктували поміж інших новин і це. Оля слухала і наче назбирувала в голові інформацію, але не вірила, що та жінка, землячка, яка так щиро звернулася до неї в машині, коли Він суворо велів їй мовчати, навіть нап’яв шарф на шию, взагалі багато знала про розгалужений бізнес чоловіка.

Чимало страшного пережила Оля в чужій країні з того моменту, як загарчав за парканом автомобіль, на якому втекла, продавши її в рабство, землячка Олександра. І бита була, і голодом морена, і ґвалтована. І сама билася, пручалася, кусалась і навіть у клоччя різала собі коси чужими манікюрними ножицями, щоб не бачили в ній більше жінку, гарну екзотичну білявку. І знову була бита ще й за це, і стрижена якимось цирульником мало не під хлопчика, але, на диво, ця її відмінність від інших дівчат збуджувала деяких клієнтів чи не дужче за пишні шевелюри. Не раз і сама вмерти хотіла, і повбивати тих нелюдів, котрі заробляли гроші, здаючи дівчат в оренду іншим свиням, що купляли їхнє «кохання» на якусь годину.

Але, мабуть, надто важко людині себе вбити. Вбудовано в ній якийсь механізм на виживання. Спробуй-но втопися просто так?! Хіба що камінь на шию чи жорно важенне, що перетягне нестримну рефлекторну жагу твоєї плоті вдихнути ще раз, навіть коли дух твій уже підірвано і жити, начебто, немає причин.

Оля не змирилася. Вона просто затихла. Угамувалась її скажена ненависть до «господарів» і до «гостей», переплавилася на тиху лють, іскра якої жевріла в нетрях її єства та інколи спалахувала на денцях сталевих дівочих очей, попри усмішку на обличчі. Вона вирішила будь-що жити, коли побачила мертвою Дарину, ту дівчину, з якою вони прилетіли разом із Олександрою. Як уже в тієї все починалося, Оля не знала, бо коли вони за іронією долі через якийсь час опинилися в одному «закладі», Дарина її не впізнала чи не схотіла впізнати. Вона взагалі поводилася доволі дивно – автоматично, байдуже виконувала що наказували, йшла «в номери» з ким посилали, а коли сварили її, що невесела і клієнти скаржаться, починала слухняно посміхатися – була, як зомбі.

Її смерть уразила всіх, як грім серед ясного неба. Тиха, покірна, небунтівна Дарина, ні з ким не подружившись, але й не посварившись, змирилась, здавалося б, з таким існуванням, та однієї ночі раптом повісилась у вбиральні.

Коли вранці виносили її тіло, накрите простирадлом, зсунувся край сіруватої тканини, і Оля на все життя запам’ятала страшне посиніле обличчя дівчини й висунутий, прикушений щелепами, темний язик.

Оля вирішила жити. Але якась пружина, скрутившись усередині неї, чекала свого часу.

Коли господаря не бувало вдома, Ліза з Олею пошепки коротко розповідали одна одній свої історії. Ліза обіймала дівчину, гладила її коротке волосся та плакала. Усе, колись читане нею та чуте від дівчат хостес, видалося кіношним і блідим порівняно з короткими та разючими історіями з Олиного життя. І не вірилося, що цій дівчині лише сімнадцять років. Плакала Ліза і по-сестринськи, і по-материнськи, жаліючи цю колись довірливу дівчинку з такою поламаною долею та зболілою душею. Адже тіло, то лише тіло…

Ліза розуміла, що її тутешнє існування та ситуація, що здавалася нестерпною, не йде ні в яке порівняння з безвихіддю Олі. А ще розуміла, що не має наміру лишитися тут з дитиною назавжди, сито й принижено жити на чоловікові гроші, на його капітал, здобутий такою ціною. Так і не давши собі чесної відповіді, чи було з самого початку її почуття до Нього коханням, а чи відповіддю на його ставлення та способом припинити ті хостес-заробітки, Ліза вже надто тверезо усвідомлювала, що тепер ні кохання, ні поваги до чоловіка не почувала. Було здивування, ненависть і страх. Страх не лише за себе, а тепер ще й за Олю та за ненароджену дитину, які могли б назавжди залишитися тут, якби Ліза припустилася похибки в своєму плані. Тому поспішати було небезпечно, треба було продумати все до дрібниць, а головне – роздобути Олин паспорт. Але й тягнути неможливо. Ліза вирішила будь-що тікати до народження дитини.

39

Цього дня у Лізиного чоловіка був гість. Вона вже чула про того Сержа, її земляка й «бізнес-партнера» чоловіка, який інколи приїздив сюди чи присилав своїх людей у справах. Що то були за справи, Ліза не дуже цікавилася, але знала, що колекціонування чоловіком ексклюзивних пляшок віскі пішло від Сержа – вони не так давно разом захопилися таким нетрадиційним вкладанням грошей, вважали це перспективною та до того ж оригінальною незаїждженою хлопчачою забавкою. Чоловік розповідав, що Серж мріє заснувати в Києві місцеву біржу для торгівлі віскі, щось на кшталт World Whisky Index, але, певне, поки що підпільну, бо купа проблем із реєстрацією та легалізацією, і знову ж таки – податки…

Ліза колись слухала те одним вухом, але тепер, шукаючи способу повернутися додому, аналізувала найменші можливості. Серж навряд чи міг тут прислужитися, бо на сьогодні жінка вже чітко усвідомила, якого роду «бізнес-партнерство» об’єднувало чоловіків.

Серж принципово зупинявся в готелі, цього разу так само. А на ранок чоловіки мали їхати машиною Сержа в справах в інше місто, кілометрів за двісті. Ліза і раніше не дуже розпитувала про справи, а тепер і поготів. Їй вистачило повідомлення про те, що цього вечора компаньйон мав зайти до них у гості. Ліза замовила в ресторані кілька вишуканих м’ясних страв, Оля готувала під її керівництвом салати, пригадуючи час, коли працювала в їдальні, а потім у кафе. Звісно, жінкам не надто хотілося догоджати компанії, але це було наче такою грою – нічим не викликати найменших підозр.

Увечері молода господиня пригощала гостя, а чоловік хвалився новими пляшками в колекції, заразом похвалився й дружининими малюнками, яких уже зібралося чимало. Серж, здивований якимось її особливим «почерком», роздивлявся роботу за роботою, розпитував, де вона вчилася і чи не хоче їх обрамити та виставити десь на продаж.

– Я завжди казав, що наші жінки найкращі! – розсміявся він. – Бачиш, друже, який діамант відхопив! Ще й малює! Коли накриється твій бізнес, а жінка стане відомим художником, вона тебе й догодує!

– Мій бізнес не накриється ніколи! – упевнено відповів Лізин чоловік і рушив знову до столу. – За це і вип’ємо!

– Точно! Бо ми розумні хлопці! – підтримав його Серж, рушивши слідом, а Ліза, стиснувши зуби, залишилася складати свої роботи.

– Лізочко, а ти не подаруєш мені якусь із твоїх акварелей? Я пишатимуся, коли станеш відомою. А може, колись продам її з аукціону за шалені гроші! – уже не дуже тверезо попросив Серж.

Хоч як не шкода було віддавати Лізі шматочок своєї душі в нечисті руки земляка, але… перебравши кілька малюнків, вона витягла один, кольорова гама якого по центру малюнка була насиченою, енергійною, навіть тривожною, а до периферії наче розпливалася, розмивалася, розчинялася у навколишньому паперовому світі. У центрі було зображено трьох жінок, що стрімко танцювали колом чи то сіртакі, чи якийсь гуцульський танок, переплівши руки на рівні плечей, але вбрання їх було не національним – напівпрозорі летючі драпіровки розвивалися на струнких тілах, окреслюючи їхні форми.

– Шаманство! А який ритм! – узявши до рук малюнок, відреагував гість. – Аж у голові паморочиться! І як це тобі вдалося?

– То тобі від віскі паморочиться! – відповів господар дому і запросив вийти на терасу, посидіти на свіжому повітрі та покурити сигари.

Ліза залишилася в будинку, а чоловік із гостем вийшли. Розслабившись у плетеному кріслі, Серж раптом помітив у сутінках Олю, яка про щось розмовляла з Брасом. Навіть знаючи мову, Ліза не підібрала ключика до хлопця, а Оля, котра ненавиділа всіх чоловіків разом і кожного окремо, та до того ж обходилася двома десятками англійських фраз, на диво, завжди знаходила, про що поговорити з садівником, і той чомусь не нашорошувався й не замикався перед нею.

Серж мимохідь розпитав у «бізнес-партнера» про дівчину, бо колись раніше бачив у цьому будинку стару домогосподарку, Марію.

– І як тобі вона? – спитав Серж.

– Та, наче, і по господарству справляється, і Лізі веселіше, – відповів хазяїн.

– Та й тобі веселіше, мабуть, поки дружина вагітна, – реготнув Серж.

– Та ні, не на мій смак, – махнув рукою співрозмовник, – я кістлявих дівчат «а ля хлопчик» не люблю, мені хочеться смачного тіла.

– Ну-ну, – багатозначно відповів гість і знову затягнувся димом сигари.

Тієї ночі Оля з Брасом домовилися прогулятися містечком. Власне, Оля ще жодного разу не виходила з двору. Кам’яний паркан, з одного боку, символізував певну обмеженість її світу, з другого – був її тимчасовим захистом від остогидлого колишнього життя. Не те, щоб їй заборонялося виходити, але у неї і бажання на те ніколи не було. Брас сказав, що має сьогодні вихідний, господар з гостем гуляли без нього.

Замислившись над несподіваною пропозицією прогулятися вночі, Оля повагалась, але потім махнула рукою – що вже їй втрачати?! Перед виходом вона повідомила про це Лізу, а господаря з гостем і вдома вже не було – вони завіялися десь по клубах, а коли хазяїн повернеться, то навряд чи шукатиме хатню робітницю.

Вони по-дружньому блукали маленькими вуличками, розмовляючи жестами, якимись уривками фраз, але щось-таки розуміли і нерідко сміялися. Давно, а може й ніколи, Олі не було так легко і затишно з особою чоловічої статі, бо тій особі було від неї нічого не треба, вони йшли, говорили чи мовчали, навіть не тримаючись за руки, показували одне одному то цікавий будинок, то зірки на небі, то повновидий місяць, а то дивної форми старезне дерево.

Утомлена довгим днем та прогулянкою, молодь повернулася додому. Ледве за ними зачинилася хвіртка хазяйської огорожі, ззовні загарчала машина – господар з гостем теж повернулися. Оля не встигла чкурнути в дім, та й не мала наміру ховатися. Гість, підтримуючи добряче нетверезого господаря, повів його в будинок. Він озирнувся на Олю з Брасом, велів чекати тут і зник за дверима.

За дві хвилини Серж повернувся, підійшов до гостьового будиночка біля паркану. Також підпитий, але не втрачаючи контролю, він поклав Брасові в руку сто доларів і велів піти в ресторан на площі та принести вина та кілька видів їхнього фірмового сиру.

– А ти допоможеш накрити стіл на терасі! – звернувся він до Олі.

Брас повільно пішов до хвіртки, нерішуче озирнувся звідти, але гість гримнув на нього:

– Цігель-цігель! Ай лю-лю! – І ляснув у долоні.

40

Коли Брас вийшов з ресторанчика вже з пакунком, десь трохи вище його шлунка тріпотіло тривожне передчуття небезпеки. Він рушив у бік дому, але раптом почув тихий свист. Так свистять жінки чи дівчата, склавши губи трубочкою. Хлопці свистять голосно та енергійно – чи то вклавши до рота пальці, чи хитро підгорнувши язика. Почутий звук був суто дівочим.

І правда, трохи позаду на парапеті біля зачиненої булочної сиділа дівчинка-підліток років тринадцяти, вдягнена в джинси, футболку та з блайзером на голові, з-під якого вибивалися світлі кучері. Вигляд вона мала доволі дивний, якщо взяти до уваги другу годину ночі, коли нормальні діти вже давно сплять вдома.

«Може, з туристів? Чимось схожа на заїжджих скаутів», – подумав Брас.

– Т-ти щось хо-хотіла? – затинаючись, спитав він.

– Можу поворожити, – нахиливши голову набік, відповіла дівчинка без найменшого акценту.

– Клас-сний вибрала час, т-та й місце, – знизав плечима Брас.

– То що? – уважно дивилась на нього дівчинка, а він так само приглядався до неї.

– Д-д-дорого береш?

– Два долари, – без емоцій відповіла дівчинка.

– П-прийнятна ці-ціна, – посміхнувся Брас, – та я по-поспішаю.

– Два слова можуть змінити долю, – спокійно відповіла дівчинка.

Брас витяг з кишені здачу, що отримав у ресторані, знайшов дві однодоларові купюри та простягнув дівчинці. «А чому вона назвала ціну в доларах? – подумав хлопець. – Наче знала, що саме їх і маю. Дивна».

Узявши гроші, дівчинка безпристрасно поклала їх до кишені штанів і сказала:

– Якісь ключі з собою маєш?

Здивований Брас добув з кишені ключ від хазяйської машини з електронним брелочком-блокувальником дверей та двигуна. Він показав це дівчинці, уже сердитий на себе за те, що гайнує тут час на дурню.

Дівчинка уважно вдивилася в ключ.

– Можеш за допомогою цього ключа змінити своє життя. Чи не тільки своє.

– Як це? – здивувався хлопець.

– Він може чотири рази відчинити будь-які двері.

– Ключ від м-ма-машини?! Ну і ж-жарти у тебе глупої н-ночі! – махнув на неї рукою Брас, розвернувся і швидкими кроками пішов додому.

– Ну, як знаєш, – доволі байдуже промовила дівчинка і взялася возити передком кросівка по піску біля парапету.

Брас поспішав додому, але дорогою обмірковував сказане тим пришелепкуватим дівчиськом. Треба ж таке вигадати! Щоб ключ від машини та й відчиняв будь-які двері! Нісенітниця. Але ж можна це простісінько перевірити.

Хлопець зупинився біля невеличкої ювелірної крамниці. Озирнувся. Вулиця тихо спала. Він зручніше почепив пакет з вином та сиром на руку і дістав ключ. Сміючись у душі сам із себе, хлопець підніс його до замка у важких дверях. І не встиг він навіть просунути металевий кінчик у геть не підходящу для нього дірочку, як щось саме собою клацнуло в механізмі, і двері відчинилися. Брас потяг їх на себе – є! Він ще раз озирнувся й увійшов. Хвилин за сім хлопець повернувся, причинивши за собою двері, механізм замка знову клацнув. За пазухою заправленої у джинси теніски лежали дві жмені прикрас із золота – обручки, браслетки, годинник.

– Ну й дива! – пробуркотів хлопець, украй здивований. – Кому розкажи – не повірять… Але ж залишилося ще два шанси! Шкода, що витрачено було також два – на вхідні двері та на дверцята сейфа, але ж який підйом із двох доларів!

Він майже біг додому, і йому захотілося подарувати якусь обручку Олі. Мабуть, у неї зроду не було справжніх коштовностей.

Він поспішав, сам не вірячи в те, що сталося. «А як кинуться? Як знайдуть? – стукотів у голові чийсь тривожний голос. – А хай доведуть! Хто мене бачив? А відбитки пальців я постирав теніскою з усього, до чого торкався! Детективи треба дивитися!»

Увійшовши у двір, він, на диво, не побачив ні гостя свого господаря, ні світла у вікнах.

– Дивно. Може, передумав, утомився чекати та й пішов у готель? То куди ж подіти вино та сир? – пробурмотів Брас, більше стурбований, куди ж сховати те, що холодило йому тіло за пазухою.

Він роздивився навколо, поклав у плетене крісло пакет з ресторану і пішов до сарайчика, прибудованого до гостьового будиночка. Узявши там лопату та ганчірку, хлопець при світлі місяця обійшов будинок, вправно викопав кущ троянд, обережно витрусив з теніски свій скарб, хутко загорнув у ганчірку, вклав у ямку і швидко посадив кущ на місце. Серце йому калатало, але настрій був шаленим і радісним, лише трохи змішаним із тривогою та віддаленим відчуттям небезпеки. «Може, не зараз, може, колись потім, як все уляжеться, ці штучки мені дуже згодяться!» – думав він.

Поставивши лопату на місце, він помив руки, ще раз озирнувся навколо – ніде нікого. Згадалася Оля, їхня нічна прогулянка, це викликало хвилювання та посмішку. Брас позіхнув і ступив на ґанок свого помешкання.

Він здивовано помітив, що двері були відчинені. Сторожко піднявшись далі, хлопець увійшов у темний коридор і почув стогін та схлипування.

– Хто тут?!

Ніхто не відповів, а за мить почулися ридання. Брас увімкнув світло в коридорі. Крізь ледь причинені двері світло ввійшло в кімнату та впало на його ліжко, де, забившись обличчям у подушку, ридала Оля. Браса наче окропом опекло. Він повільно наблизився і завмер. У його скромному помешканні, в цій кімнаті на десять квадратних метрів із ліжком, комодом, маленьким столиком на коліщатках та стільцем, наче ураган пронісся. Стілець валявся в кутку, ліжко було криво відтягнене від стіни, зі столика злетів долі й розбився посуд, і навіть горизонтальні смужки жалюзі були деформовані, наче хтось шалений рвав їх руками.

В його уяві постала страшна картина, яку б він міг застати, якби не базікав з тим дивним дівчиськом, якби не зазіхав на ті коштовності в крамниці, якби… Чи міг би він щось змінити, прийшовши раніше? Чи й зовсім не треба було йти, адже щось недобре тенькнуло в голосі хазяйського гостя, коли посилав його в ресторан аж на площу, а надто, коли велів Олі допомогти накрити стіл. Якби ж то знати!..

Брас торкнувся плеча дівчини, вона раптом замовкла, схлипнула, глибоко вдихнула і повернула до нього обличчя. Шморгнула носом, глянула на закривавлену подушку, на тарарам у кімнаті, на хлопця, що стояв розгублений біля свого ліжка.

– Я уб’ю його! – тихо, але злісно прогарчав Брас.

Оля нічого не відповіла, вона знову тицьнулася обличчям у подушку і завмерла. Брас присів на підлогу і поклав руку дівчині на плече. Він уткнувся лобом у матрас і теж плакав, плакав від злості, від безсилля, від почуття провини, а ще від почуття, яке можна було б назвати коханням, та ще було для того слова зарано. Плакав гіркими та чистими сльозами від неймовірної жалості до цієї простої дівчинки, яка вже стільки всього натерпілася… Раптом він почув її шепіт:

– Не треба його вбивати. Допоможи мені втекти. Я хочу додому. Хелп мі! Ай вонт хоум…

41

Льовушка зателефонував Олі на мобільний та розповів, що його друга випустили з міліції, і вони обоє безмежно вдячні Лізі, та й самій Олі, що ті не залишилися байдужими, за розуміння і тому подібне, бо ситуація, дійсно, була дурна, мало кому можна й пояснити, але чомусь Оля викликала в нього таку довіру… Льовушка розхвилювався і був багатослівним. Оля слухала його і посміхалася – дивний цей Лев!

Дівчина зітхнула. «Ліза теж молодець – таки дотримала слова – виручила того чувака, хоч і нахабний, – думала вона. – Треба ж – поліз до неї цілуватися, лишень побачив! І не такі ще ходили колами! Хоча, власне, виручила з почуття справедливості. Бо ж сама його і підставила».

Почуття справедливості… Якби Оля могла не гальмувати його в собі, вона б, щойно дізнавшись про таке несподіване у великому місті сусідство, чатувала б на того Сержа і, може, убила б його десь, як собаку, по-темному, в безлюдному місці… Дівчина здригнулася – Льовушка про щось питав її, а вона знову пірнула в своє.

– Віддячити? Не знаю, та не треба нам нічого. У нас і без вас клопоту повно. Ми переїжджаємо.

– Як?! Куди переїжджаєте?! – остовпів Льовушка, стривожившись, що ця дивна дівчина може раптом зникнути з його життя.

– То довга історія. Ясі треба робити операцію на очі. Це вже друга. Перша була невдалою.

– Господи, бідна дитина! – вражено промовив Льовушка. – То куди ж ви їдете?

– В Одесу.

Льовушка геть розгубився, вже забувши дякувати за визволення товариша. За останні три дні Оля з її невеличкою «родиною», про яку він так мало знав, чомусь стали йому близькими, важливими, хоч і не завжди зрозумілими. Щось у них було дивне, але справжнє, вони, наче з якогось іншого виміру, мали власне життя та власні цілі, певне, боролися без чоловічої підтримки, не маялися дурощами через брак у тому житті адреналіну, не шукали собі пригод і, ймовірно, не розсусолювали за пляшкою пива про втрачене відчуття «чистої радості»…

– Олю… Олю, то, може, я був би вам чим корисний? Може, треба чимось допомогти? Як же… в Одесу?… А коли?

– Дякую. Не знаю, чим можеш допомогти. Ми звикли справлятися самі. Ось пакую речі.

– То що, вже так скоро?!

– Так. У клініці вже про все домовилися, але…

– Що «але», Олю?!

– Усе залежить від грошей. Ось Ліза скоро повернеться, у неї мали купити партію картин для оформлення ресторану.

– Картин? – здивувався Льовушка і посміхнувся. – То вона художниця?!

– Художниця чи ні, але малює класно. Я так не вмію, – зітхнула Оля, – власне, ми з того й живемо.

– А, то тепер зрозуміло, чому Яся казала, що я пахну фарбами, як мама! – засміявся Льовушка.

– Так, вона дуже чутлива до запахів. І до звуків… – Оля зітхнула.

– Бідна дитина. Хоч би операція допомогла. А скільки треба грошей? Може, ми б якось допомогли?

– Багато. Не треба. Ми впораємось. Ось Ліза повернеться…

42

Льовушка кілька разів телефонував Ігорю розповісти про свій дзвінок, про те, що Ясю везтимуть до Одеси на операцію, що, може, треба б таки їм допомогти грошима, але один раз Ігор відповів, що зайнятий, удруге просто «скинув» дзвінок, а ввечері вимкнув телефон. Льовушка не надто переймався з приводу останнього – то був вірний знак, що Ігор подався в блуд. Він мав таку звичку – вимикати телефон, щоб ніщо не відволікало.

«Мабуть, до тієї Христини поїхав… Ну, ця вже як учепиться, свого не випустить, – подумав Льовушка і зітхнув. – А може, воно й нормально, корисно для зняття стресу після пережитого…»

Він єдиний раз бачив цю недавню Ігореву знайому, ефектну фігуристу білявку зі страхової компанії, куди Ігор звертався десь місяць-півтора тому після ДТП. Але ефектність її була наче змальованою з обкладинки глянцевого журналу, а що вже там за нею всередині… На відміну від Льовушки, Ігор не боявся яскравих жінок, своїм закличним виглядом вони пробуджували в ньому самця, підігрівали бажання завойовувати…

«Ну, завоював. І що робити з нею далі? – міркував Льовушка, бо сам упритул спостерігав усі ці дівочі хитрощі на прикладі сестри-близнючки і, певне, був цим вакцинований. – Не з кожною навіть є про що поговорити. Хоча, звісно, секс…»

Після роботи, забравши свою машину на СТО, Ігор літав мов на крилах. Наче щось увімкнулося в ньому після пережитих тривог, і хотілося їсти це життя великою ложкою досхочу.

Виходячи з Христиною з ресторану, він знову помітив, як чоловіки витріщаються на її принади – тонка трикотажна сукня по фігурі, здається, була створена не для того, щоб прикрити її виразне тіло, а виключно з метою продемонструвати всі його плюси. Та й соковитий червоний колір являв собою відвертий сексуальний виклик.

Раптом Ігор згадав, що останнім уранці з дому пішов Льовушка. І ще невідомо, як він там за собою прибрав після вчорашнього… Та там узагалі останніми днями не прибиралося – хіба можна тягти в холостяцький барліг таку дівчину? Він знав, що Христина жила з мамою, тобто варіант розвитку подій сьогодні був один. Хоча… Хоча, за бажання та наявності певної суми грошей, дорослий мужчина завжди знайде вихід. «Варіанти є завжди!» – радісно подумав Ігор, пікнув сигналізацією і відчинив перед дівчиною дверцята машини.

Тіло її дійсно було варте обожнювання. Як і ненаситний темперамент. Ігор шаленів, обціловуючи її всю, і вона бриніла в його руках навзаєм. І, мабуть, не знайшлося б слів описати його відчуття. Але тільки-но зустрічалися їхні губи, Ігоря наче перемикало – в його уяві виникала зовсім інша жінка, хоч і трохи старша, і не така гламурна білявка, і геть незрозуміла йому – знову та сама незнайомка з ліфта.

Це бентежило його і псувало всю безтямну, невтримну радість самця, що допався до самки. Коли це відчуття виникло вдруге, він автоматично почав уникати поцілунків у губи, сердячись сам на себе. Бо бездумно вже не виходило. За спогадом про незнайомку слайдами виникали в уяві картинки наступних подій, що йшли слідом за їхнім шаленим поцілунком у ліфті. І були вони зовсім іншої тональності.

– Щось не так? – Христина швидко відчула зміну в настрої та в поведінці свого партнера.

– Та ні, все ОК, розслабся!

– Це ти розслабся, – гмикнула вона, і це здалося Ігорю образливим.

– Сексом займаються мовчки! – не надто чемно відповів він, і далі пестячи руками її тіло, але відвернувши обличчя.

– А у нас просто секс? – знову іронічно гмикнула Христина. – А як же любов?

Розсердившись від цих недоречних балачок, Ігор автоматично, за звичкою, затулив їй рота поцілунком і застогнав – його і без того збудженим тілом знизу вгору пронеслася розпечена лава, вдарила в голову і повернулася вниз, бо образ в уяві постав той самий.

Так-сяк покінчивши з «любов’ю», він іще трохи полежав біля дівчини, яка здавалася швидше задоволеною, ніж ні, чи просто не хотіла акцентувати, що бувало й краще. Коли він ворухнувся, щоб устати, Христина поцілувала його в плече і пошкребла кігтиками:

– Було класно. Мрррр…

«Бреше, – подумав Ігор. – Усі вони брешуть! І та сучка обдурила. А я забути її не можу…»

Після опівночі вони покинули придорожній готельчик з рестораном, де ще випили кави та попоїли морозива, бо дівчина прагнула розтягти задоволення. Ігор підвіз її додому і на прощання чмокнув у щоку. Христина знову гмикнула і зацокотіла підборами, рушивши до під’їзду.

43

Ліза пройшла паспортний контроль і з тривогою кинула оком на сусідній «коридор», там черга чомусь просувалася повільніше. Рушивши вперед, озиратись вона не стала – не могла, не хотіла, не мала сил, боялася. Перехопивши невелику сумку зручніше, вона пішла до зали, де пасажири чекали оголошень про посадку на їхні рейси. Уповільнила ходу біля кав’ярні й ще раз нишком глянула, чи проминула вже прикордонника худорлява дівчина з сусідньої черги, біляве волосся якої було видно здалеку.

«Треба було хоч бандану чи кепку яку натягнути на неї!» – подумала Ліза, нібито розглядаючи вітрину з тістечками.

Потягло запахом кави та солодощів, і хвиля нудоти підкотила жінці до горла. І не тому, що вона була вагітною – токсикози не надто її турбували і на перших місяцях, не те, що тепер. Просто вона хотіла їсти – зранку ще й крихти у роті не було. Але ціни в харчевнях аеропорту були захмарними, і Ліза вирішила утриматись, адже в літаку мають погодувати, а гроші ще згодяться.

Витягла пудреницю та почала фарбувати губи. У маленьке люстерко побачила, що худорлява білявка з невеличким наплічником на спині пройшла паспортний контроль і повільно рушила до зали очікування. Ліза заплющила очі, подумки перехрестилася.

Перед очима пронеслися події останньої доби – і домашня вечеря з її земляком, «бізнес-партнером» чоловіка, і радісна Оля, що відпросилася на нічну прогулянку з Брасом, і її припухлі покусані губи та заплакані очі вранці на кухні. Чоловік, не в гуморі після вчорашнього перебору, збирався їхати з Сержем в інше місто у справах, а Оля готувала йому каву. Перша думка Лізи була про Браса: «Невже?!» Але вести розмови при чоловікові було неможливо, до того ж Оля вперто ховала очі.

Попрощавшись із дружиною, Він пішов пішки до готелю, де зупинився Серж:

– Пройдуся два квартали, може, відпустить голову. – Він махнув рукою дружині, що стояла біля хвіртки, одну руку поклавши на одвірок, другою машинально притримуючи живіт. – Коли що – телефонуй.

Ліза розвернулася і поспішила в дім, але ззаду її тихо гукнув Брас. Вона, здивована, озирнулася. Він жестом попросив її зайти до його помешкання. Ліза рішуче пішла до нього: «Та що ж це тут коїться, га?!»

Там, заїкаючись, стискаючи кулаки та плутаючись у словах, хлопець, як міг, пояснив те, що сталося. Гнів ударив Лізі в голову, вона взялася рукою за підвіконня і похитнулась.

«Сволота! Яка ж сволота! І що з того, що земляк?! Дійсно, свої бувають страшніші за тутешніх! Покидьок!.. Бідолашна Олька…»

Брас стривожено підсунув Лізі стілець. Вона, наче прокинувшись, глянула на нього. Сльози тремтіли в його очах, але не виливалися назовні.

– Я х-хотів його уб-бити, – тихо, але рішуче промовив він, – але в-вн-очі я пр-ридумав інше. М-можна її в-відправити д-додому. С-сьогодні.

Ліза нічого не розуміла, дивилася на хлопця, насупивши брови і нахиливши голову – якби то було так просто – взяв і відправив! А документи?! А що вона там «вдома» робитиме сама? Та й чи є він у неї – той дім, якби навіть і вирвалася? Фантазії то все… Ліза зітхнула.

– Я д-дійсно м-можу д-допомогти. Т-тільки н-нічого не р-розпитуйте.

Якби Ліза не бачила того на власні очі, вона б ніколи в таке не повірила – вони вдвох із Брасом увійшли в будинок, вона провела його до кабінету свого чоловіка, що за Його відсутності завжди замикався. Хлопець тремтливою рукою підніс ключ до отвору (звичайний ключ від автомобіля, з електронним брелочком на кілечку), всередині замка щось клацнуло. Ліза натисла ручку важких дверей червоного дерева, і вони відчинилися. Жінка огледіла знайоме приміщення, мов уперше, і пішла до сейфа, вмонтованого в стіну. До дивовижного сейфа-серванта з броньованого скла, де верхня частина містила колекційні пляшки віскі, а нижня, непрозора, являла собою звичайний сейф для документів, грошей та цінних паперів.

Вона озирнулася на хлопця, який тримав перед собою, мов чарівну паличку, той ключ.

«Хоч би всередині не виявилося ще одного замка!» – раптом із жахом подумав Брас. Дверцята відімкнулися, Ліза із хлопцем присіли до висувних ящичків – один з них дійсно замикався. Серце в Браса похололо – резерви чарівного ключа було вичерпано відкриванням сейфа.

Але, на щастя, виявилося, що тека з паспортами «імпортованих» дівчат лежала в незамкненому відділенні. Тремтячими руками Ліза перебирала один за одним чужі документи – скільки ж поламаних доль лежало тут під замком?!

Нарешті ось він – Олин паспорт. Із фотокартки глянула на неї зовсім інша людина – світле, гарно підстрижене й укладене волосся до плечей, підмальовані дещо наївні дівочі очі, відкриті назустріч новому, невідомому, але неодмінно кращому життю…

Ліза здригнулась від різкого звуку – Брас, також побачивши те саме фото, стукнув кулаком по скляних дверцятах. Ті спокійно витримали удар.

Ліза хутко склала все на місце, причинила сейф, замок клацнув і закрився. Те саме відбулося і з дверима в кабінет. У вітальні біля столу нерухомо сиділа Оля – пряма спина, руки на колінах, погляд утуплений в нікуди.

– Олю, збирайся! – скомандувала Ліза і кинулася до телефона.

Першим вона набрала номер Ірини, звісно, та могла зараз спати після нічної роботи, але такий уже був момент.

– Іро, я тікаю. Забираю Олю. Усе, далі нестерпно. Так, документи її знайшли, грошей на квитки вистачить. Може, й прорвемося. Чоловік? Він на два дні поїхав з міста. Іро, дякую тобі за все! Цілуй Кірюху. Ти, Іро, сильна. Я б стільки не витримала. Надто гіркий хліб. Може, ще колись побачимось, як повернешся до Москви, ще якось знайдемося.

Поклавши слухавку, Ліза почала видзвонювати аеропорт, дізнаватись, яким рейсом можна вилетіти сьогодні в напрямку Батьківщини – напряму, з пересадкою, байдуже, аби додому…

Вона не думала – куди, до кого, що і як. Знала одне – або сьогодні, або ніколи. Таке буває. Трапляється. Називається «форс-мажором». Зазвичай люди з високих будинків спускаються ліфтом чи пішки сходами. Але коли дім горить, інколи стрибають у вікна. Бо лише там є шанс вижити.

– Are you okay?[10] – злякав її голос офіціанта.

– I’m fine, thank you![11]

– May I help you? What would you like?[12]

– No, thank you! Maybe later,[13] – здригнувшись, відповіла Ліза і відійшла від вітрини кав’ярні до зали очікування.

Вона присіла в крісло, у голові крутилося, мов уривками з фільму, як вони з Олею вийшли з таксі разом, але вже в аеропорту викупали квитки та проходили контроль окремо. Бо так вирішили. Якщо хоч у однієї з них виникнуть проблеми – інша вже нічим не зарадить. То не треба і вплутувати.

За свій квиток Ліза заплатила з пластикової картки, яку подарував їй на весілля чоловік, завівши рахунок «для жіночих потреб», за Олин було сплачено готівкою з Лізиних заощаджень її робочої пори, певна кількість тих самих заощаджень іще залишалася на початок, щоб улаштуватися вдома, бо ж треба було думати й про дитину, яка мала народитися за два місяці. Добре, що був іще час якось до того підготуватися.

А ще… Ще Ліза, мов уві сні, згадувала щось украй потойбічне, пов’язане з Брасом – як відмикалися самі собою різні замки лише від торкання автомобільного ключа, та як, прощаючись із ними в дворі, Брас поклав до Олиних рук жменю золотих виробів і міцно обійняв її, поки та стояла остовпіла від несподіванки. Що з ним буде далі, коли повернеться чоловік? Чи шукатимуть утікачів? Чи шукатиме чоловік її на Батьківщині? Судитиметься за дитину чи махне рукою? До всього того Лізі було байдуже. Принаймні зараз. Головне було – сісти в літак, долетіти і щасливо зійти в Борисполі.

44

Ліза повернулася додому пізно. Пройшла на кухню. Не перевдягаючись і не миючи рук, дістала з шафки півпляшки коньяку, налила собі чарку, випила залпом, сіла за стіл, склала на ньому руки, вперлася в них лобом і завмерла. Та ж і вона не залізна, і сили її не безмежні. А життя знову б’є по голові…

Оля вже вклала Ясю та лягла сама почитати на ніч книжку. Вона любила жіночі романи – невеличкі книжечки у м’яких палітурках. Зазвичай то були прості чи вдало закручені історії про чергову Попелюшку, якій усе ж таки всміхнулася доля. У глибині душі вона твердо знала, що в її житті також усе рано чи пізно буде добре. Бо вже гірше, ніж було, просто не може бути. І тому вона вже три роки прямувала життям пліч-о-пліч із Лізою, допомагала їй та приймала її підтримку, дбала про Ясю як про рідну, готова подерти на клапті кожного, хто завдасть їй лиха. Не маючи великої упевненості в завтрашньому дні, Оля все ж таки знала – гірше вже не буде. Рано чи пізно, все буде гаразд. Та й жіночі романи говорили про те саме. А якщо про це написано та ще й надруковано – хіба ж це може бути брехнею?

Те, що вони пережили разом, зробило Олю та Лізу не просто подругами чи сестрами. Мабуть, і слова такого ще не вигадано, щоб визначити рівень сплетіння їхніх доль і взаємної довіри. Це було, як казали в мультику про Мауглі: «Ми з тобою однієї крові!»

Коли Ліза в Бориспільському пологовому будинку передчасно народила Ясю, Оля дійсно розгубилася, і всі її подальші дії були чітко керовані незламною подругою, на яку тепер лягла відповідальність і за Олю, і за своє малесеньке (два з половиною кіло!) немовля. Першу добу Оля не виходила з лікарні, з острахом чекаючи розвитку подій.

Потім Ліза, зрозумівши з натяків лікарів, що дитині потрібні «особливі дослідження» та й більш «круте» обладнання для виходжування, платила комусь гроші, домовлялася про перевезення дитини до Києва, там Оля терміново винаймала дешеву однокімнатну квартиру, де лише ночувала, проводячи дні в лікарні, чи Ліза прибігала туди помитися… Так минули перші місяці на Батьківщині. А потім, на щастя, Яся, по-жіночому чіпляючись за життя, почала «вилюднювати», набирати вагу та наздоганяти у розвитку вчасно народжених діточок.

На літо вони знайшли під Києвом притулок у сільській хаті – і дешевше, й екологічно краще для дитини, та й не вляглися ще страхи, чи не шукатиме чоловік Лізу, а заразом і Олю…

Оля почувалася в селі, мов риба у воді – виявилось, вона вміє в сільському житті все – і сапати город бабі Вірі, у якої жили, і чистити клітки кролям, і навіть вибрати «правильну» козу на молоко. Ліза сміялася до сліз, коли Оля цілком серйозно розповідала, як тестувала всіх місцевих кіз – терла їм пальцями шерсть поміж ріжками і нюхала руку: мовляв, якщо не смердить – молоко буде теж без зайвих запахів. Але баба Віра потім підтвердила те саме – бо ж кози труться головами об дерева не просто так, щоб почухатись, вони мають на лобі спеціальні залози і мітять запахом територію!

Ліза, наїжджаючи в Київ, знову накупила всього необхідного для малювання. Поки що вона не вигадала іншого способу прогодуватися з невеличкою родиною, як малювати своїх неймовірних жінок, вкладаючи туди енергію власної душі, і пропонувати кудись для інтер’єрів. Запам’ятала слова Сержа про їхню ліквідність, а він до запаху грошей був не дурний, хоч і рідкісна сволота.

Перші її картини купив для себе та на подарунок друзям її колишній шеф, а може, допоміг із жалості, бо взяти на роботу Лізу вже не міг, такі часи – і своїх скорочував. Та вона й не просилася, не могла сидіти весь день, коли вдома така ще маленька Яся.

Але потім шеф прорекламував її роботи знайомому, який саме збирався відкрити кав’ярню, і той замовив аж дванадцять картин, узявши їхнє оформлення на себе. Ліза розуміла, то лише випадок, а не стабільний заробіток, але тішилася, що може заробляти хоч так, бо ж із тими лікарнями закордонні фінанси підтанули, а перетворювати на гроші прощальний дарунок Браса Ліза поки що Олі забороняла.

Життя починало налагоджуватися, але… Але поволі стало зрозумілим, що дитина реагує на навколишній світ трохи не так, як усі інші, а зрештою лікарі поставили невтішний діагноз. Відтоді їхнє існування повністю зосередилося на новому ривку за виживання та за спасіння Ясиного зору.

І ось через три роки, коли єдина клініка, що могла зробити цю другу вирішальну операцію, вже готова була їх прийняти «в роботу», ножем до горла стало питання грошей. І не лише на саму операцію та післяопераційну підтримку, а й на переїзд до Одеси, на винаймання там квартири (та ще й у сезон!), на харчування врешті-решт…

На порозі кухні з’явилася Оля.

– Що? – спитала вона тихо.

Ліза відірвала голову від рук і довго мовчки дивилась на Олю своїми прекрасними мокрими від сліз брунатними очима.

– Відмовили, віддали все назад, у них «змінилася концепція»… Тепер там буде стиль «гайтек» та всяке блискуче залізяччя…

Оля зітхнула. Звісно, рано чи пізно Ліза десь доволі вигідно продасть свої чудові картини, але ж грошей треба тепер і терміново…

– Знаєш, я навіть поїхала до матері. У нашу квартиру.

– Ого! – здивувалася Оля, згадавши, як вітчим відповів на її телефонний дзвінок після повернення з закордону. – І що там?

– Вони вже понад два роки там не живуть, виїхали.

– Куди?

– Ніхто не знає.

Оля зітхнула, ще раз прийнявши як належне думку про те, що знову викручуватись доведеться самим. Та їм і не вперше. Якби ж не ті Ясині очі…

Вона вийшла з кухні, у спальні поправила на дитині ковдру, взяла мобільний, цигарки, запальничку, накинула на піжаму халат і вийшла з квартири на сходи.

Їй пригадалися важкі часи, коли на першу операцію так само пішло чимало коштів, а результату вона не дала. Сильну, таку сильну Лізу охопив відчай, але треба було жити і не втрачати надії, хоча навіть у клініці їм казали, що треба змиритися і прийняти життя таким, як воно є, раз уже так сталося.

Ліза тоді почала малювати олійними фарбами. Після звичної акварелі ці картини виходили доволі важкими і за кольорами, і за виконанням – вона оволоділа дивною технікою малювання – наносила фарбу на полотно не пензлями, а сталевою лопаточкою, мастихіном. І Оля нерідко завмирала за її спиною, зачарована процесом. А запах, цей запах олійних фарб!.. Недурно Яся миттю визначила його від Льовушки тоді в ліфті!

І от у той темно-сірий період після невдалої операції Ліза, виплакавшись, знову малювала. Але найважчою задачею була реалізація. Одного разу, зробивши фотокаталог своїх робіт і взявши одну як зразок, Ліза вирушила до симпатичного ресторанчику на Подолі, щоб поговорити з господарем чи хоча б з адміністратором. Якось зазирнувши туди з цікавості, вона вловила дух закладу і підсвідомо малювала останні роботи, вже уявляючи їх у тому інтер’єрі. Вона взагалі дуже щиро любила рідне місто і залюбки безкоштовно малювала би щось, чим можна було б його прикрашати, але на той час питання грошей стояло для маленької жіночої родини доволі гостро – сподіватися не було на кого.

Адміністратор поставився до пропозиції доволі стримано. Та й можна зрозуміти – певне, вже не вперше до нього зверталися з такими ідеями. Але раптом у приміщення енергійно ввійшов, розстібаючи пальто, високий сивий мужчина, розпашілий від ходи морозною вулицею. Він кивнув дебелому охоронцеві на дверях, зустрівся поглядом із Лізою, стишив ходу біля неї і, побачивши в руках картину, несподівано відрекомендувався. Це був власник ресторану, з яким вона могла розминутися буквально на одну хвилину. Але щось таки керує траєкторіями людських доль.

Так і почалося їхнє знайомство. Ліза й досі не впевнена, чи йому дійсно потрібна була та картина. Але… Вона погодилася повечеряти в окремому кабінеті й поговорити «про тенденції сучасного дизайну інтер’єрів у нас та за кордоном». Лізі було, що розповісти, хоча київський ресторан і бачені нею нічні клуби – це таки трохи різне. Святослав Петрович, зацікавившись подальшим спілкуванням, дав свою візитівку, записав Лізин телефон і на місці щедро заплатив за картину.

Дещо здивована, збентежена, але щаслива таким заробітком, Ліза повернулася додому і розповіла все Олі.

– Ну, купив – то й добре! Може, ще купить. Має гроші – хай купує хоч усі та ще й нові замовляє! – підбадьорила її Оля. – Чи нам вони зайві?

А за тиждень Святослав Петрович зателефонував і домовився про наступну зустріч-консультацію, просив знову взяти альбом та якусь картину на вибір, але щоб пасувала до їхнього інтер’єру.

Раз на тиждень вони зустрічалися в різних затишних місцях, вечеряли, розмовляли, він дивився на Лізу з погано прихованою цікавістю, симпатією, захопленням, які довго ніяк не проявлялися ні словами, ні діями. На кінець вечора він забирав картину, чесно і щедро платив за неї, підвозив Лізу додому, цілував руку і прощався.

Так вони з Олею та Ясею тоді пережили зиму. Дванадцять картин було продано таким чином Святославу за три місяці. І звісно, хто ж із них був залізним? Після сьомої картини сталося те, що зазвичай трапляється між чоловіком і жінкою, які нестерпно подобаються одне одному, навіть намагаючись попервах якось із цим боротися, бо ж обставини та статус когось із них не дає йому права вільно віддатися цьому «Хочу!»

Ліза не будувала піщаних замків, не плекала надій, що такий мужчина вмить покине своє колишнє життя, дружину та двох дітей-студентів, не набагато молодших за неї, що він змінить усе заради неї… Але не вона ж те все затіяла. А він закохався, як хлопчисько, і був таким щирим, уважним, турботливим й люблячим, і таким інколи сердитим на себе й на складність життя, що, бува, здавався їй не вдвічі старшим, а навіть молодшим безпорадним хлопчиськом, якому й уроки треба вчити, і душа його рветься грати у футбол…

Їм було добре разом. А картинна галерея ресторану все росла, щотижня збільшуючись на один експонат.

Ліза інколи заходила туди подивитися на своїх «діточок» навіть за відсутності господаря – чи добре влаштовані, чи гармонійно розташовані… Вона навіть подружилася з суворим із вигляду дебелим охоронцем Максом. І всі дивувалися, коли бачили, що він розповідає Лізі якісь історії. А вже коли та зайшла з Ясею, цей ніжний громила не спускав дитини з рук, носив по всьому приміщенню, даючи помацати все, що тільки там було цікавого – від дерев’яних різьблених крісел, до помпонів на шторах. Яся була щаслива, а Ліза неймовірно вдячна Максові за розуміння та підтримку.

– Ти, Лізо, той, раптом потрібна якась допомога, кажи, ти не той… Може, щось по господарству полагодити чи когось шугонути, щоб не докучав, я той… я запросто, – бубонів він.

Навіть Святослав Петрович жартома поза очі ревнував її до Макса – він-бо ж молодший та який міцний мужчина!

Але вся ця дивна історія раптом скінчилася, враз накривши чорним покривалом усі спогади про рік тих дивних стосунків, рік гіркувато-солодкого краденого щастя…

Поїхавши відпочивати з дружиною та дітьми в одну з екзотичних країн, Святослав пережив там серцевий напад, інфаркт або щось подібне, Ліза точно не знала, та й яке вже це мало значення, якщо в результаті його привезли звідти літаком у цинковій труні.

Ліза і раніше була не в основному складі його команди, а тепер узагалі опинилася поза грою. Бо його гра зупинилась назавжди. Чи любила вона його, чи лише відгукнулася спраглими душею та тілом на його почуття, якого вистачало на обох, Ліза собі так і не відповіла.

Оля зітхнула, запалила цигарку, кілька разів затягнулася, потім викинула її у сміттєпровід і набрала номер.

– Альо! Це я. Вибач, що пізно. Нам дійсно страшенно потрібні гроші. Для Ясі. Ми неодмінно віддамо.

45

Андріївський узвіз із давніх часів пов’язував верхнє княже місто з ремісничим Подолом, проходячи між Замковою та Андріївською горами. Спочатку він був пішохідним, проїжджали ним хіба що вершники. Потім, на початку вісімнадцятого століття, за наказом губернатора вулицю було розширено, і по ній поїхали запряжені кіньми вози та диліжанси. Вулиця забудовувалася, руйнувалась, оновлювалася, зберігала й шанувала старовину, знову оновлювалася, перебудовувалася, лякала консервативних корінних киян новинками і тремтіла перед новими планами рішучих реконструкцій.

Хорошої днини здалеку видно на пагорбі красуню – Андріївську церкву, спроектовану архітектором Растреллі в середині вісімнадцятого століття. Трохи нижче загадково-красивим і безлюдним багато років стоїть замок Річарда Левове Серце – містична, оточена легендами споруда, без якої сьогодні важко уявити найбільш київську з усіх київських вулиць.

Безліч кав’ярень, художніх галерей, магазинчиків «усе для творчості», сувенірних крамниць у приміщеннях і лотків просто неба – київський Монмартр живе своїм життям у будні й у свята.

Ще нижче по тому таки правому (якщо йти вниз) боці вулиці – будинок Михайла Булгакова, що залишився в літературі одним з героїв роману «Біла Гвардія», хоча в тексті його адреса вказана як «Алексеевский взвоз, дом 13». Тепер тут музей, який зостанеться назавжди в пам’яті відвідувачів і ніколи не сплутається в їхніх спогадах з іншими закладами зі списку обов’язкових міських відвідувань.

«Музей Однієї Вулиці» в нижній частині Андріївського узвозу – вмістилище дивовижних предметів, історій та легенд із життя Києва, його простих або величних мешканців.

Далі улюблена вулиця киян і туристів вливається в широкий Поділ, що розкинувся до Дніпра з його перпендикулярними вулицями, трамваями, старовинними будинками, з визначними пам’ятками, власними історіями, легендами й загадками.

Щедро-спекотне сонце на соковито-синьому небі. Яскрава зелень молодого листя та трави обабіч бруківки. Щебетання горобців і гамір людських голосів. Остання неділя травня. У Києві свято – День міста.

Раз на рік Андріївський узвіз являє собою апофеоз вируючої суміші мистецтв та ремесел. Приблизно в середині вулиці – дивне скупчення людей. Біля кам’яної стіни, що підпирає собою Київські пагорби, на імпровізованій трибуні з ящиків стоїть із мікрофоном Льовушка. Над ним закріплено плакат: «Ви можете змінити долю хворої дитини!» За його спиною на паркані – власні роботи, здебільшого абстрактного живопису, та Лізині «жіночі» акварелі в рамках.

Льовушка закликає людей купувати картини задля благодійної справи. Голос його звучить доволі впевнено, але раптом він, наче перепрошуючи, каже:

– Знаєте, якби це було моїм особистим питанням, я б не став до вас звертатися. Але ці гроші дійсно дуже потрібні для того, щоб повернути здоров’я одній дитині. Одній чудовій маленькій дівчинці… І ви можете змінити її долю. Правда, її мама не дозволила мені розповідати різні подробиці – ім’я, вік, суть проблеми… Але, повірте, це не «розвод»! Хай мені відсохнуть руки, якщо я брешу!

Люди в натовпі переглядаються – не схоже, щоб так безбожно дурили їх тут і в такий день… Хоча, чого у великому місті не побачиш… Як казали ще за старих часів: «Київ великий, старців багато».

Але тут один за одним починають підходити інші художники з Андріївського, котрі давно знають Льовушку. Їм хочеться по-братськи, по-людськи допомогти, бо він кльовий, свій, він не брехатиме, не братиме гріха на душу, та й який нормальний художник присягатиметься власними руками?!

Хтось кладе у керамічний глечик гроші, хтось несе свою картину: «На, продавай у фонд твоєї дівчинки!» Льовушка, збентежений такою братською підтримкою, намагається пояснити, що дівчинка, власне, не його, а потім махає на те рукою, дякує і знову починає повторювати в мікрофон, хто він і навіщо тут стоїть.

– Слухай, чувак, ти відпочинь трохи, дай мікрофон, я поговорю, – протягує до нього руку дебелий байкер, увесь у шкіряному одязі з блискучими заклепками та в бандані на голові.

Льовушка сторожко віддає йому мікрофон. Той вилізає на ящики і, широко розставивши ноги, соковитим голосом несподівано починає говорити те саме англійською. На якусь мить натовп навколо Льовушки завмирає здивований, а до «вітрини» починають підтягуватися туристи.

– Ну, що стоїш, ґав ловиш, Малєвич?! – питає Льовушку байкер. – Он же тебе питають, скільки коштують оті кільця-кубики!

За кілька хвилин, поки Льовушка озвучує іноземцеві вартість картин, тендітна дівчина в темних окулярах та з пишним каштановим волоссям перебирає з рук байкера у свої руки мікрофон і видирається на ящики. І знову несподівано для Льовушки та киян, що гуляють узвозом у щільному натовпі свята, перекатується французькою мовою історія про хвору дівчинку, якій терміново потрібні гроші на лікування…

Людей на Андріївському цього дня – що бджіл у вулику: художники, різьбярі, вишивальниці, склодуви та гончарі, майстри лозоплетіння й розпису по шовку. Вони з’їхалися з усієї країни, щоб у цей найактивніший мистецький вікенд року виставити на продаж свої роботи – і похвалитися майстерністю, і заробити родинам на хліб. Але почувши про ту хвору дитину, багато хто з них бере якусь зі своїх робіт і теж несе туди, до Льовушчиного розпродажу.

І люди починають купувати – і наші, й іноземці, одні на вивіз, на згадку, на сувеніри, бо й ціну прийнятну просять, а інші просто усвідомлюючи, що так влаштовано світ – сьогодні ти комусь допоможеш, а завтра він тобі. Чи не він, а хтось інший. Але той, у кого в твою скрутну хвилину так само відкриється назустріч тобі серце.

Льовушка вже не встигав управлятися з мікрофоном, він «від балди» називав ціни, щасливий, що беруть, складав гроші у глечик, притискаючи його до себе, щось комусь пояснював. Тепер вже Ігор тримав у руках мікрофон і, загорівшись благородною справою й можливістю допомогти своїй невідомій заступниці, анонсував суть акції.

Коли він побачив, що згори в їхньому напрямку спускається зграйка японських туристів, прокашлявся і теж перейшов на англійську, якою непогано володів. Аж тут сивий чоловік, що досі лише стояв і недовірливо приглядався, енергійно попросив у нього мікрофон, кивнувши головою в бік японців:

– Дайте, дайте швидше! Зараз вони все куплять! Я вам кажу! Я тридцять років прослужив розвідником!

І він голосно і виразно заговорив геть незрозумілою чужинською мовою, ошелешивши всіх навколо й миттю привабивши увагу близьких його серцю туристів. Що вже він їм говорив, важко було зрозуміти, але психологом, мабуть, був непоганим. За хвилину чорноголові туристи щільним кільцем оточили Льовушку, Ігоря та їхній товар.

Навпроти через гамірку вулицю, повну майстрів, їхніх прекрасних витворів, глядачів, покупців, дітлахів та дорослих, стояла Оля. Висока, тоненька, світлокоса, в джинсах, кольоровій легкій блузці, у великих темних окулярах, вона притулилася спиною до дверей якогось будинку, дивилась, як люд з усього світу віддає свої гроші на операцію Ясі, і з-під її окулярів котилися сльози.

46

Нишком поглядаючи через вулицю, чи вийде щось із задумки Лева, Оля принагідно роздивлялася його друга Ігоря, бо що ж то за диво трапилося з Лізою в ліфті – із тим поцілунком? Чи то від стресу, чи щоби ґвалту не наробити – але в біса їй було з ним цілуватися?! Ігор видався дівчині більш ставним та гарним, аніж Льовушка, але чогось у ньому бракувало, а може, навпаки – був надто мужчиною, рішучим мужчиною-самцем, до яких у Олі, мабуть, до кінця життя не зміниться ставлення.

Наступного дня після Олиного нічного дзвінка Льовушка прийшов до них у дім обговорити план, який він вигадав уночі. Він перепросив, що вільних вагомих грошей у нього немає, а Ігор, який, може, і радий був би прислужитися й віддячити за визволення з кутузки, сам нещодавно комусь позичив. Ходити збирати по знайомих – довга та марудна справа. Але Льовушку раптом осяяло – кінець травня, і ось-ось святкуватимуть День Києва! Він колись чимало часу провів на Андріївському, мав там друзів, і своє продавав, і в різних перфоменсах брав участь, і в експозиціях. Він радо виставив би свої картини на продаж, щоб перетворити їх на гроші для Ясі, а заразом можна було б і Лізині роботи приєднати. Але – немає гарантії, що багато продасться. Хоч і ходить там у ці вихідні найбільше народу, але ж і майстрів збирається неймовірна кількість. І от, не в змозі заснути, Льовушка згадав, як колись у студентські роки збирали вони гроші на лікування свого товариша, що постраждав у аварії – позносили свої роботи, хто що був готовий віддати, і влаштували веселий розпродаж – із музикою, співами, танцями та з розповідями, на яку добру справу підуть виручені гроші. Продавали недорого, але за великої кількості картин результат вийшов чудовий – і товаришеві допомогли, і людей потішили, і самі розважилися та ще більше здружилися.

Усі сиділи на дивані, Льовушка щиро вмовляв погоджуватись. Оля трохи з недовірою поставилася до такої ідеї, Ліза замислилася. І раптом Яся, доволі вправно чимчикуючи знайомою кімнатою, підійшла до них, пробіглася руками по трьом парам колін, зупинилась на Льовушчиних і сказала:

– Лев добрий, послухайтесь його!

Льовушка взяв її маленькі долоньки у свої і проковтнув ком, що піднявся йому до горла. Ліза, обміркувавши пропозицію з усіх боків, сказала:

– Ви дуже добрий, може, це і є вихід. Повірте, ми б зроду не стали просити у вас та у вашого товариша грошей. Це взагалі Олине самоуправство, – вона зітхнула, глянувши на дівчину. – Але тут справа часу. Зволікати не можна. Якби у нас був місяць-два, ми б викрутилися.

– Лізо, та не треба ніяких пояснень! Ви даєте ваші роботи чи ні? – зупинив її Льовушка.

– Так. Звісно, даю. Але…

– Що?

– Але я прошу – якось треба… Ну, розумієте – не треба розповідати про Ясю та її проблему.

– А як же тоді?…

– Ну… не знаю. Але, прошу, не називати ні імен, ні діагнозів, ані конкретної клініки.

Льовушка знизав плечима:

– Ну, добре. Якщо ви не хочете. Якось і так викрутимося.

– Дякую вам! Якщо все вийде, то вже в понеділок ми зможемо виїхати до Одеси. Господи, хоч би все вдалося! – хруснула вона сплетеними пальцями рук.

Ігор у робочий час був постійно зайнятий, але радо згодився допомогти в справі збирання коштів на операцію, бо ж і сам був у боргу перед тими жінками. І як тій Лізі вдалося за нього слово замовити? Але якось дивно – в неї такі зв’язки, а грошей у хвилину «Ч» позичити ні в кого…

Ігор вирішив допомогти. Він навіть відклав заміський вікенд із Христиною заради розпродажу картин на Андріївському. На роботі він теж розповів колегам про їхню з другом акцію, відчуваючи приємність від своєї причетності до благодійництва. Дехто з колег навіть обіцяв прийти підтримати.

Увечері в п’ятницю Ігор з Льовушкою під’їхали машиною до будинку, де мешкали Ліза, Оля та Яся. Останній раз Ігор бачив це місце, озирнувшись від міліцейської машини. Він зиркнув у бік того злощасного під’їзду і тріпнув головою.

– Льовко, уяви, а що було б, якби ліфти тоді не зупинились, га?

– Навіть не знаю…

– Блін, краще б я тоді взагалі до тієї провидиці не підходив!

Льовушка глянув на друга і не відповів. Звісно, йому було дуже шкода Ігоря, коли того забрали в міліцію. Але чи ладен він був просто так відкрутити час на тиждень назад і жити, як колись? Жити далі, не знаючи Олі, Ясі, Лізи? Він так мало знав про них, про їхніх батьків, про батька Ясі, про їхнє життя взагалі, але яке він мав право розпитувати? Досить було того, що доля звела його з тією дивною дівчиною, що носить у кишені ніж-викидуху і ладна пустити його в хід, аби захистити чужу дитину. Він бачив, що Оля проста, але дуже щира і віддана людина без подвійного дна, він навіть відчував, що у свої років двадцять вона була чимось мудрішою та сильнішою за нього, дорослого чоловіка, майже на десять років старшого.

«Цікаво, а як би на неї відреагували Аліска й мама?» – несподівано для себе подумав він.

– То нам підніматися чи ти зателефонуєш? – повернув його до реальності голос друга.

– Зараз. Зараз наберу Олю.

Ігор не дуже знався на живописі, але і тоді, коли вони з Льовушкою та Олею вантажили в його машину картини тієї Лізи, щось промайнуло в них знайоме, вже колись бачене. Так само вже на Андріївському узвозі, закликаючи покупців до їхнього благодійного розпродажу, він раз по разу озирався на ті картини із хвилюванням, якого Льовчині абстрактні роботи олійними фарбами у нього не викликали.

«Чортівня якась!» – подумав Ігор, укотре ловлячи себе на тому, що погляд на ці картини миттєво притягував за собою спогади про той клятий ліфт, про неймовірний поцілунок з дивною жінкою, про її обіцянку повернутися, а також про результат її підстави – відділок міліції, де він провів два дні.

Ігор тріпнув головою, відганяючи спогади, глянув на небо, з якого по-травневому відчайдушно пекло сонце, і подумав, що то, мабуть, йому мариться від спеки, від навколишнього лементу та миготіння різнобарвного натовпу перед очима. Невдовзі він побачив, що через вулицю стоїть Оля. Висока, тоненька, світлокоса, в джинсах, кольоровій легкій блузці, у великих темних окулярах, вона притулилася спиною до дверей старого будинку, дивиться, як вони з Льовушкою вдало тут збирають кошти. Дивиться й витирає кулаком сльози.

«Так, не позаздриш їм… – подумав Ігор. – Треба людям допомагати. Вони ж мені допомогли. Гм… Дивно все це сплелося. Льовка таки молодець. Хоч і не сам мене витяг, але ж не без нього…»

Ігор озирнувся на Льовушку, який розмовляв із черговим покупцем, а потім махнув рукою Олі й знов озирнувся:

– Он Оля прийшла!

Оля шморгнула носом, провела долонями по щоках і зробила крок уперед, видивляючись, як би зручніше перебратися через кольоровий потік людей, розділений посередині ще й довгим рядом розкладеного на столах та долі товару.

Раптом вона завмерла, а серце її гупнуло десь у горлі й, наче, зовсім замовкло. Згори вулицею спускалися добре вдягнені чоловік із жінкою, тримаючи за руки дівчинку років чотирьох. Дівчинка підстрибувала на бруківці і щось щебетала. Вони, мовби в уповільненому кіно, пропливали повз Олю на відстані якихось трьох-чотирьох метрів, і навіть чутно було, що дівчинка говорила іноземною мовою, та й батько відповідав їй так само. Але мати! Мати, не випускаючи дитячої руки, існувала десь на своїй хвилі, милуючись містом, людьми, поглядаючи то на небо, то вниз на розкладений майстрами товар. Вона озирнулася на такий загадковий та самотній навіть у сонячний гаміркий день замок Річарда Левове Серце. І те, як вона приклала долоню до лоба, щоби затулити очі від сонця, розсіяло найменші Олині сумніви – то була Роксана.

Дівчина ледь не кинулася до неї, набрала в груди повітря, щоб гукнути, що ось вона, ось тут, та сама Олька… Але… Але що вона скаже після того? Що робити далі? І чи розповіси їй у двох словах своє життя за останні п’ять років, коли вони не бачилися? Та й чоловік, дитина… Оля посміхнулася: «Ну, хоч у кого склалося!» Якісь думки та душевні порухи вирували в ній кілька секунд, аж раптом з іншого боку вулиці закричав і замахав рукою Льовушка:

– Олю! Олю, йди до нас, дивись, що тут робиться!

Оля ще раз глянула вже у спину Роксані й пішла бруківкою, ступала з камінчика на камінчик, долаючи потік людей та речей, щоб доплисти до іншого берега.

47

Під вечір Льовушка з Олею пакували, що залишилося непроданим. Власне, розкупили всі картини, крім однієї Лізиної та трьох Левових. А ще чомусь залишився без господаря плетений з лози кошик, невеличкий, швидше декоративний, ніж ужитковий. Ігор чекав з машиною внизу на Подолі. Вони з Христиною знову зібралися кудись завіятися, і, відбувши основну частину акції, Ігор утік прийняти душ та перевдягнутися до інших пригод.

Як виявилося, дівчина вже сиділа з Ігорем у машині й з цікавістю поглядала звідти на втомлених та щасливих прибульців з Андріївського. З не меншим інтересом Оля зиркнула і на гламурну білявку в автівці.

– Чуєш, Льовко, ти той… Може, я тобі завтра завезу все це в майстерню? Чи дай ключа, я ввечері сам закину. Бо у нас іще плани…

– Ну, як хочеш. Але ж там і Лізина картина.

– А я її можу забрати сама, довезу маршруткою, не проблема, ви і так стільки для нас зробили, – втрутилася Оля.

Вона витягла обрамлену акварель зі стосу картин і сама замилувалася нею, навіть трохи задоволена, що картина знову повертається додому.

– А можна глянути? – спитала Христина крізь приспущене вікно.

– Звісно, – відповіла Оля і повернула картину до дівчини.

Білявка мовчала. Здивовано підняла брови, нахиливши голову набік.

– Подобається? – спитав Ігор, знову відчувши те саме хвилювання. – Може, подарувати тобі?

– Ні! – раптом тріпнула головою Христина. – Подобається, але провокує якісь тривожні відчуття, не хочу її тримати вдома. Давайте я краще просто подарую якісь гроші на лікування вашої дівчинки? – звернулась вона до Олі.

Оля, знову зрадівши, що картина таки їде додому, знизала плечима:

– Та ми ж не жебракуємо…

– А ми дівчині продамо кошика! – раптом, сміючись, утрутився Льовушка, чим миттю розрядив ситуацію.

– Ага, ми з ним тепер ходитимемо по ресторанах і складатимемо у нього те, що не подужаємо з’їсти! – зареготав Ігор, і всі також засміялися.

Обмінявши кошик на купюру, яка так само пішла в глечик, уже добряче повний грошей, Льовушка впхав на заднє сидіння свої картини і махнув рукою товаришу:

– Гуляйте! Дякую тобі, Ігорьохо!

– Та я що… Я ж боржник… – Тут він зиркнув на Христину, кашлянув і завів двигун.

Льовушка все поривався йти додому відпочивати, але Оля наполегливо запрошувала його до себе – Ліза ж бо приготувала вечерю, і Яся все питає, коли прийде Лев… Та й гроші треба порахувати разом у спокійній обстановці…

Вони стояли перед під’їздом, як раптом біля сусіднього загальмувала іномарка і за мить з неї вийшов огрядний сивий чоловік, пікнув сигналізацією і рушив до дверей. Оля глянула на нього, заплющила очі та рвучко опустила голову, а потім і сама відвернулася, притискаючи до грудей Лізину картину.

– Що ти? Що трапилося? – стривожився Льовушка, зазираючи їй в обличчя – дівчину трусило, мов у лихоманці.

Льовушка погладив вільною рукою її по спині, по голові – Оля не рухалася, лишень підняла плечі й втягла голову, по-їжаковому згорнувшись і настовбурчивши невидимі голки.

Коли гупнули броньовані двері сусіднього під’їзду, Оля повільно видихнула, опустила плечі, відкрила очі, глибоко вдихнула і промовила:

– Будь ласка! Ходімо до нас на вечерю…

Льовушка кивнув, а потім обійняв її вільною рукою і поцілував у губи.

Уже лягаючи спати, переповнена враженнями з Андріївського, Оля не могла забути і ту постать, що вже понад три роки виринала в нічних кошмарах поруч із іншими, викарбуваними в її пошрамованій душі, а сьогодні матеріалізувалася несподіваним сусідством. Дівчина боса пішла до кімнати, де спали Ліза з Ясею, побачила, що подруга лежить при світлі нічника з розплющеними очима, і тихенько спитала:

– Лізо, я не хотіла чіпати цієї теми, але… Я сьогодні ввечері бачила Сержа. Думаю, нам треба звідси з’їжджати. Одразу після Одеси. Бо я за себе не ручаюся. Та й він нас може упізнати… І ще – скажи, а звідки в тебе такі зв’язки в міліції, щоб на нього натиснути? Я чогось не знаю?

Ліза піднялася на ліжку, обіперлася на лікоть, озирнулася на Ясю і невесело посміхнулась:

– Та немає в мене ніяких зв’язків у міліції…

– Але ж Ігоря таки випустили! Серж зупинив справу! Як же?! – голосно шепотіла вона.

– Я його шантажувала.

– Що?! – аж захлинулася повітрям Оля. – Як?! Як ти не побоялася?!

– Я написала йому коротку записку, що краще йому не поглиблювати стосунків із представниками закону, бо він і сам живе за іншими законами. І що, в разі чого, він чи піде сам під слідство, чи його незговірливість «оцінять», не доводячи справу до органів правопорядку. І знизу написала назви та адреси двох клубів мого колишнього чоловіка.

– Ліііізо… – аж приклала долоню до рота Оля. – І що – віддала йому в руки чи у поштову скриньку поклала?

Жінка зітхнула та знову посміхнулася.

– Пам’ятаєш, у покійного Святослава в ресторані був такий міцний охоронець, Макс, ну я розповідала, Ясю якось бавив, допомогу пропонував…

– Так, пригадую. То ти… Господи, але ж він міг не погодитися, чи почав би cтавити якісь запитання…

– Міг. Але погодився і не ставив. Він просто дочекався біля під’їзду, коли той виродок повертався з вікенду, та й передав з рук у руки. А він дуже презентабельний хлопець, така собі шафа два на півтора, – показала руками і знову сумно посміхнулася Ліза, – то й сказав йому, що коли рипнеться і не зробить, як написано, – розберуть його на запчастини та розвезуть без шуму по різних областях нашої славної Батьківщини. І все.

– Ой, Лізко, відчайдушна ти… – Оля підійшла ближче, сіла на ліжко біля Лізи та обійняла її. – Тоді ще скажи, раз уже цю справу закінчено, як ти відкрила його квартиру та куди думала збути ті пляшки?!

– А чи не забагато питань для такої маленької дівчинки?! – гмикнула Ліза.

– Ну, Лізо… Я ж і так довго ні про що не питала. Але ж, наче, все минулося…

– Коли я його тут побачила випадково, як і ти сьогодні, мене він, звісно, не впізнав. Зате у мене око художника. І не надто веселі спогади… Я два дні приглядалась до його приїздів-від’їздів, а потім… Потім на вулиці біля метро зі мною трапилося щось дивовижне, що не пояснити здоровим глуздом. У ту суботу зранку дівчинка-провидиця вказала мені на мій власний ключ як на такий, що може одну-єдину добу відмикати будь-які двері… А я сама в той час ходила знаєш, із якими думками – якщо ми не зробимо вчасно ту другу операцію, то… Ну, це ти знаєш і без мене…

– І що далі?

– Далі я купила валізу, прослідкувала, що Серж вирушив на дачу і…

– Але як же двері, замки?!

Ліза загадково посміхнулася.

– Я таке вже одного разу бачила. Коли Брас ключем від машини відімкнув кабінет і сейф мого чоловіка, а потім усе позачинялося, мов так і було…

– Лізо, але ж це так страшно! Лізко! Це ж кримінал! А якби менти тоді забрали тебе, а не Ігоря?! Це ж крадіжка! В’язниця!!!

– А продавати наших дівчат до борделів – не кримінал?! А зґвалтувати тебе в сімнадцять років, і без того вже вимучену, коли ти лишень почала знову жити й дихати – не кримінал?! – Ліза підвищила голос, і Яся заплакала вві сні.

Оля незграбно поцілувала подругу у волосся десь біля вуха, встала і повільно пішла до своєї кімнати, знову накрита спогадами. У дверях вона озирнулась:

– А віскі? Куди б ти його поділа, га?

– Віддала б на реалізацію «з половини» у якийсь винний бутік. Узяли б! Там і з половини неабиякі гроші вийшли б. Іди вже спати, не ятри мені душу…

Оля пішла до себе, але, загорнувшись у ковдру, ще довго думала про своє та про загальнолюдську мораль. І про те, чому інколи те, що по-совісті, не завжди буває по-закону…

48

У понеділок Ігорю зателефонував Льовушка і сказав, що якби той зміг підвезти ввечері на вокзал Лізу, Олю та Ясю з речами, всі були б йому неймовірно вдячні. Звісно, можна б викликати таксі, але він же й сам хотів побачити Лізу, розшаркатися взаємними подяками… Хто знає, як надовго вони їдуть? Та і з Ясею він іще не знайомий!

Ігор не бачив у цьому великого сенсу, але й вагомих причин відмовити другові теж не було. «Ото вже Льовка вв’язався… Здається, запав на ту Олю по повній. Хто б міг подумати?! Сам нещодавно казав, що побоюється малоліток, бо ті непередбачувані. А цій скільки? Дев’ятнадцять? Двадцять? Та, власне, це вже не тінейджери… Якась простувата, наче, для Льовки, але очі розумні, сумні трохи. Хоча, може, то через цю сліпу дівчинку…» – думав Ігор, розгрібаючи робочі папери.

Йому світило підвищення і навіть невдовзі закордонне стажування. Учора він умисно «ненароком» похвалився про це Христині. «Іч, яка ж… От стерво! І оком не повела! Сприйняла як належне, але вогник в очах блиснув… Знаємо цей вогник! Не перший день живемо! Брешуть. Усі брешуть. Безкорисливих не залишилося. Хіба що он Льовці перепало. Але то не мій фасон…» – міркував він.

Увечері Ігор чекав з машиною на всю компанію біля будинку, який тепер викликав у нього надто неприємні спогади.

Першим вийшов Льовушка з двома валізами, потім Оля з наплічником, а за ними жінка з дитиною на руках та з сумкою через плече. Речі поскладали в багажник. У напівтемряві та метушні Ігор не дуже придивлявся до тієї Лізи, лише кивнув їй, трамбуючи валізи. Йому було навіть ніяково – бо ж нормальні люди знають із Льовчиних слів усю ту дурню про чарівні ключі, про їхню безглузду змову «на адреналін», соромно було, що чужа жінка мусила піднімати свої зв’язки, щоб виручити здорового бовдура… Ігор удавав із себе надто заклопотаного і сів за кермо лише коли всі вже зайняли місця в машині. Льовушка попереду, жінки з дитиною ззаду. Машина рушила.

– Спасибі тобі! – сказала ззаду Оля.

– Так, дякуємо за допомогу, – доволі низьким голосом і собі відгукнулася Ліза.

– Та, дрібниці! Після того, що ви для мене зробили… Але, коли можна, не згадуймо більше про це, бо соромно, хоч провалися, – махнув рукою Ігор.

– Чуєш, Ігорьошко, я тобі не сказав учора. Точніше, не все сказав… Я той… Ми їдемо разом. У мене все одно зараз ніяких термінових замовлень немає, а жінкам на новому місці чоловіче плече не завадить. Тим більше – я добре знаю Одесу…

Ігор, добряче здивований, що справи зайшли настільки далеко, уважно подивився на друга.

– Ну… Раз так вирішили… Дорослі люди… То хоч телефонуйте вже, як там ваші справи будуть, – посміхнувся він, іще не знаючи, як реагувати на такий стрімкий розвиток подій.

– Ми вам подзвонимо, – раптом сказала Яся, і всі засміялися.

49

Такого удару він, напевне, не переживав жодного разу за всі тридцять років життя. Ніколи. Потужність цього емоційного сплеску можна було б порівняти хіба що з переживаннями під час його арешту та запровадження до одиночної камери.

Шок, розгубленість, гнів і повне нерозуміння того, що відбувається, просто паралізували Ігоря тієї миті, коли він, відкривши багажник, виставив валізи та Олин наплічник, подав їх Льовушці, потім закрив багажник і під потужними ліхтарями привокзальної парковки побачив перед собою ту саму незнайомку з ліфта. Вона простягала одну руку за валізою, а другою тримала Ясю, котра тупцяла поруч. Очі її, ті самі, прекрасні, загадкові брунатні очі, дивились на нього не без хвилювання, але впевнено і ніби виклично – мовляв, що ти тепер зробиш, хлопче?! Бачиш, я тут, не криюся – хочеш, бери голими руками.

Вона дивилась, як і тоді, дещо зверхньо, чи то просто мала звичку так тримати голову, дивилася не зухвало, але прямо і наче випробовувала. Жіночність її, така відмінна від гламурної Христининої, жіночність, що пульсувала навіть у її картинах, знову без слів атакувала його чоловіче єство. Льовушка вже котив одну валізу до пішохідного переходу, за ним рушила Оля з наплічником. Вона озирнулася на німу сцену біля машини і тихенько гмикнула, а Ігор усе стояв, мов паралізований, і всередині в нього все вибухали та вибухали петарди надто вже протилежних емоцій.

50

Посадивши всю компанію в потяг і навіть сторожко розцілувавшись із усіма на прощання, Ігор повільно йшов пероном і курив цигарку за цигаркою. Перон видавався йому нескінченним шляхом у нікуди. Додому йому не хотілося. Звернувши в підземний перехід, він вийшов на площу біля будинку метро «Вокзальна», потім побрів далі, знову в перехід, який в народі називають «труба», далі якимись темними вуличками, геть забувши про машину на парковці. Зайшовши у найближчий генделик, він замовив сто грамів коньяку і бутерброд з ковбасою. Після другої порції коньяку напруга почала спадати.

І все ж таки він не витримав – дістав мобільний і непевними пальцями довго тикав у літери, складаючи з них слова на екрані, а зі слів – повідомлення другові.

«Бо я ж друг?! І хай Льовка знає ху із ху! А може, то взагалі все розвод лохів з тією операцією та з благодійництвом?! Бо ж одного разу мене ці дівчата вже підставили… Холєра! І як їй це вдається? Я, мов кретин, мов удав перед кроликом… Чи то пак, кролик перед удавом, перед нею… Хоча… такий поцілунок… Але що тоді їй було з мене взяти? А шкуру на барабан – забув?! Щоб урятувати свою!» – так міркував Ігор, допиваючи третій коньяк.

Він відіслав SMS’ку і нетвердим кроком вийшов на вулицю.

– А тепер хай Льовка сам вирішує. Бо всі ці сюсі-пусі, то добре, але ж хай знає і правду! Хай пояснять йому, що до чого. І чого це я ще мав допомагати та дякувати за визволення тій, що мене туди й запроторила! – бубонів він, рухаючись вулицею до зупинки маршрутки.

Уже на півдорозі додому, заколисаний їздою, Ігор згадав, що його машина залишилася на парковці біля вокзалу. Але сил повертатись по неї вже не було.

«Встану завтра раненько і поїду на вокзал заберу, – думав він, – чи вже після роботи… Правда, грошей наклацає… Спиногризи… Скоро повітря в місті продаватимуть… – думав він, намагаючись не заснути. – Але ж яка… Яке, стерво, яке…»

І раптом його наче обпекло – залита алкоголем свідомість випустила підсвідомість назовні, а та швиденько звела докупи картинки та емоції. І Ігорю відкрилося його «дежа вю».

– Блін! Так звісно ж! То це ж її картина була у списку вкраденого разом із пляшками віскі та махровими рушниками! – мало не скрикнув він. – То що ж це за маячня?! Вона вкрала власну картину?! І сім пляшок віскі?! Крейзі гауз…

На ранок Ігор привів себе в порядок, елегантно одягнувся, як завжди на роботу, і виїхав маршруткою на вокзал. Знав, що одеський потяг уже прибув, і не міг не думати, як там Льовушка із цими жінками, сповненими надто вже протилежних поривів. Він не наважувався телефонувати другові й усе поглядав, чи не пропустив його SMS’ки у відповідь на вчорашнє нічне викриття. Нічого не надходило. Десь у глибині душі він уже шкодував, що відіслав її – Льовка ж бо був такий щасливий… А може, то його доля, та Ольга? Але ця Ліза? Яка гадюка! Обчистила чужу квартиру, підставила його, але ж… Але ж – вона мати, а тут такий форс-мажор… Хоча – він так само мав можливість – мав ключ від усього. І навіть два! Та ж він порядна людина. Грабувати ж не пішов!.. Думки стукотіли в голові Ігоря, а ясності не додавалося.

Розрахувавшись за паркування машини, Ігор виїхав від вокзалу в бік офісу. Місто вже прокинулося, і машини все щільнішим потоком рухалися весняними вулицями, знову псуючи очищене нічними вітрами повітря. Зупинившись перед червоним світлофором, Ігор не витримав і набрав з мобільного Льовушку.

За мить заграло в салоні автомобіля – на килимку біля пасажирського крісла лежала Льовушчина трубка, блимала голубим екраном та вигравала енергійну мелодію.

Перемигнув світлофор. Потік автівок повільно рушив уперед. Десь поруч подала сигнал машина. Ігор глянув убік і від несподіванки хапнув повітря – на парапеті біля переходу сиділо те саме кучеряве дівчисько в блайзері, футболці, джинсах і кросівках, метляло ногами та іронічно йому посміхалося.

Епілог 1

Одеса, сонячний день, пляж. Дороcлі засмагають чи купаються, діти щось майструють з мокрого піску. Оля з Ясею за руку бродять мілководдям, зосереджено хлюпаючи ногами по хвильках.

– Ясю, давай-но вже виходити з води, ось Льовушка йде, щось несе нам, – каже Оля.

Раптом Яся зривається і біжить до свого друга, розкинувши рученята, але той не підхоплює її, як зазвичай, а сам присідає до неї, ставить на ракушняк невелику картонну коробку і щось шепоче дівчинці на вухо. Обоє змовницьки озираються на Олю.

– Що це у вас тут? – підходить дівчина з награно суворим виглядом.

– Олю, а Лев каже, що мені тепер треба вчити всі кольори, бо я ж їх плутаю.

Оля підозріло дивиться на хитру парочку і питає:

– Ну-ну. То який колір сьогодні у тебе в коробці?

– Рудий, – посміхається Льовушка, відкриває кришку коробки і Яся завмирає в захваті.

– Це рудий? – заворожено промовляє вона.

– Так, це руде кошеня, мій тобі подарунок. Бо ти ж мене питала колись у ліфті, який я лев, а я не зміг пояснити. Ну от, кошеня – теж лев, тільки маленький, і обоє ми трохи рудуваті, правда, він набагато яскравіший. Будеш із ним дружити. Подобається?

– Дууууже! – відповідає Яся, тягнеться до Льовушки та цілує його в щоку.

Кошеня прокидається, потягується, вигинаючи спинку, і починає видряпуватися з коробки. Воно дуже кумедне, і всі сміються.

– На тебе схоже, – тихо каже Оля.

– На мене? – озирається на неї Яся.

– Та ні, чимось схоже на Лева.

– Так вони ж обоє леви! Ще й однакового кольору! – дівчинка гладить однією рукою кошеня, а другою волосся Льовушки, який досі сидить навпочіпки перед нею.

– А як же ти його назвеш? – питає Льовушка.

– Не знаю. Я ж іще маленька, я не вмію називати. Нехай мама. Вона ж у нас тут старша.

– Це точно, – посміхається Оля, Льовушка теж погоджується і киває.

Співає мобільний. Льовушка встає, дістає з кишені слухавку, відповідає, починає ходити пляжем, завмирає, дивлячись то на море, то на Олю з Ясею, які бавляться з кошеням.

Льовушка повертається до компанії:

– Це Ігор. Він сидить у Борисполі. За годину відлітає до Брюселя на стажування. Пішов на підвищення. Передавав вітання.

– Дякую. Великому пароплаву – велике плавання! Було б і йому від нас передати, – каже Оля, стримуючи не дуже зрозумілу Льовушці посмішку. – А та білявка теж із ним?

– Христина? Поки що ні, але, може, наздожене, – гмикає Льовушка.

Раптом Яся підхоплює обома руками кошеня, кумедно біжить між простирадлами та ліжаками і кричить на весь пляж неймовірно щасливим голосом:

– Мамо! Мамо! Дивись! Воно рудееееее!

Епілог 2

Зупинившись перед червоним світлофором, Ігор не витримав і набрав з мобільного Льовушку. За мить заграло в салоні автомобіля – на килимку біля пасажирського крісла лежала другова трубка, блимала голубим екраном та вигравала енергійну мелодію.

Перемигнув світлофор. Потік автівок повільно рушив уперед. Десь поруч подала сигнал машина. Ігор глянув убік і від несподіванки хапнув повітря – на парапеті біля переходу сиділо те саме кучеряве дівчисько в блайзері, футболці, джинсах і кросівках, метляло ногами та іронічно йому посміхалося.

Ігор захлинувся повітрям, рвучко натиснув на гальма, машина зупинилася, і лише дивом її не пхнули ззаду. Він заглушив двигун і вискочив на дорогу.

Йому фафакали і кричали у вікна, бо ж година «пік», а він кидає машину посеред чотирирядного руху, застопоривши ряд, і кудись мчить! Але Ігор, оминаючи автівки, нісся до своєї мети. Єдине, що його непокоїло – аби те дівчисько не чкурнуло кудись у двори, бо не бігтиме ж він за нею, кинувши тут машину?!

Але дівчинка незворушно сиділа і з цікавістю спостерігала за ним. Підскочивши до провидиці, яка на вигляд нічим не відрізнялась від звичайного міського підлітка, Ігор без зайвих умовностей етикету cхопив її за рукав вітровки:

– Попалася?! Ти довго будеш із мене знущатися?!

– Я? – знизала плечима дівчинка, не втрачаючи ні рівноваги, ні стриманої іронії в очах.

– Ти! Де ти взялася на мою голову?! Що ти за чума така?!

– А ти? – несподівано відповіла питанням на питання дівчинка.

– Я?! Я – нормальна людина! А через тебе все моє життя мало не пішло шкереберть!

– Нічого собі! – здивувалася дівчинка, а Ігор раптом усвідомив увесь ідіотизм ситуації.

Власне, в чому він міг її звинуватити? Що півтора тижні тому сам із цікавості присікався до неї біля метро? Та чи мало ходить психів у великому місті? Обійди стороною – не буде мороки! Але відтоді він відчував її віртуальну присутність у своєму житті і був майже впевнений, що дівчинка не просто знала майбутнє, але ще й могла на нього впливати. Єхидний писок її, що раптом виник за вікном його машини після невдалого дзвінка Льовушці, свідчив про те, що тепер її дуже тішили саме такі обставини – відсутність зв’язку з другом. «Грається з нами, свинюка мала!» – гнівно подумав Ігор, роздратований власним безсиллям, але глибоко вдихнув і змінив тон на примирливий:

– Ну, добре. Не будемо сваритися. Скажи, ти ще довго плануєш наді мною приколюватися?

Дівчинка мовчки дивилась на Ігоря так, що той уже почав тривожитися, хто саме з них двох «трохи того»… Але ж усе це було!

– Так, слухай… Мені на роботу час, ніколи тут із тобою, – махнув рукою Ігор, відпустивши рукав «затриманої» провидиці. – Лишень одне питання. Ти могла б відкрутити все назад?

– На скільки? – без найменшого здивування відповіла дівчинка.

– На стільки, щоб я зроду з тобою не говорив і пройшов би повз тебе раз і назавжди!

– Можу, – знизала плечима провидиця, зітхнувши. – От і роби після цього людям добро…

– Коли?

– Зараз.

Ігорю стало моторошно. Він озирнувся на машину, яку оминали інші автівки, і подумав, що ж буде з нею, коли він раптом опиниться зараз у тій п’ятниці, десять днів тому. А ще подумав, що в машині лежить Льовушчин мобільний, але… Але раптом кивнув і рубанув рукою повітря:

– Давай!

Ігор вийшов з метро, зробив кілька кроків убік від дверей та дістав цигарки. Він глибоко вдихнув і усвідомив, що міська загазованість усе одно не здатна поглинути аромат бузку, який тягнувся від старих високих кущів неподалік.

Він підпалив цигарку, затягнувся і раптом завмер – може, в сутінках просто погано роздивився нерівний напис на шматку картону, який тримала перед собою особа, що сиділа на парапеті. Напруживши зір і подавшись трохи вперед, він нарешті остаточно прочитав:

«ПЕРЕДБАЧАЮ МАЙБУТНЄ».

Особа видалася йому невловимо знайомою, вона сиділа нерухомо, тримаючи перед собою чималу картонку, що затуляла половину обличчя. На голові провидиці була кепка-блайзер, насунута на брови, а під «рекламним щитом» з парапету звисали ноги в джинсах, узуті в кросівки.

Звісно, Ігор знав, що чимало розвелося шахраїв, що є також різні телевізійні трюки з прихованою камерою, та цікавість узяла гору, і щось наче потягло його до незвичайного. Але коли він майже наблизився до мети, раптом звідкись узявся худорлявий дідок із професорською борідкою, в окулярах на розумному обличчі та з портфелем у руці. Він, наче не вірячи своїм очам, теж придивився до напису, аж нахилився до нього, потім випростався і сказав:

– З усією повагою до вашого анонсу мушу зробити зауваження щодо форми його подання. Як професор філології вважаю, що вислів «Передбачаю майбутнє» не є правильним, бо що ще, вибачте, ви можете передбачати? Невже, минуле? – він навіть засміявся, розвінчавши таку нісенітницю, і продовжив пояснення.

Ігор стояв на такій відстані, що чув міркування професора, котрі видалися йому не надто переконливими, та й не було сказано, як саме треба було б визначити такий «вид діяльності». «Може, “пророкую майбутнє”? Чи “віщую прийдешнє”?» – подумав він. Розуміючи всю абсурдність ситуації, Ігор таки хотів підійти до віщунки хоча б просто із цікавості – адже кінець робочого тижня, душа просить релаксу, якихось приколів.

Раптом заграв мобільний. Телефонувала Христина, його недавня знайома зі страхової компанії, яка займалась оформленням його ДТП. Це була ефектна білявка, що знала собі ціну і попервах видавалася неприступною, але ж і він не абихто, та й ця стратегічна неприступність неабияк розпалювала в ньому бажання перемог.

Зважаючи на те, що свою машину він забере з СТО лише в понеділок, Ігор домовився зустрітися за кілька годин із Христиною в центрі, повечеряти, погуляти пішки містом, може, зайти в якийсь нічний клуб… Він глянув на годинник – треба було поспішати. Професор усе ще топтався біля юної самозванки. Ігор викинув недопалок під ліхтар, махнув рукою та енергійно рушив на кінцеву зупинку.

Маршрутки не було видно. Він нетерпляче зійшов із тротуару на проїжджу частину, намагаючись зазирнути далі вздовж виткої вулиці.

Пронизливо зарипіли гальма, хтось перелякано зойкнув. Дівчинка-провидиця та професор збентежено озирнулись – у травневих сутінках хтось перебігав дорогу навпроти метро, таксі рвучко загальмувало, машину розвернуло і занесло в бік зупинки.

Київ, 2010

Примечания

1

З вами все добре? (англ.)

2

Усе гаразд, дякую. (англ.).

3

Я можу вам чимось допомогти? Хочете щось замовити? (англ.)

4

Ні, дякую. Можливо, пізніше. (англ.)

5

За даними Всесвітньої організації охорони здоров’я.

6

За матеріалами з Інтернету.

7

Cамба – бразильський танок, що виник від злиття африканських танців, принесених рабами з Конго та Анголи, з іспанськими й португальськими танцями, привезеними з Європи завойовниками Південної Америки. Музика самби має характерний ритм, що створюється барабанами та маракасами, зазвичай має 50–52 такти на хвилину. Істинний характер самби – це запальні веселощі, флірт і загравання одне з одним, які супроводжуються характерними рухами стегон. Ритмічний національний бразильський танок самба впевнено ввійшов до програми сучасних бальних танців.

8

За даними статей з Інтернету.

9

Т. Кулик, газета «Вгору», м. Херсон, інтерв’ю з Анжелою Літвиненко, директором Транзитно-реінтеграційного центру для постраждалих від торгівлі людьми ОО ХОЦ «Успішна жінка» 06.08.2010.

10

З вами все добре?

11

Усе гаразд, дякую.

12

Я можу вам чимось допомогти? Хочете щось замовити?

13

Ні, дякую. Можливо, пізніше.

Content

Міла Іванцова
Ключі від ліфта

Передмова

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

Епілог 1

Епілог 2

Примечания