Луиз Бегшоу

Блясък

Благодарности

Най-напред бих искала да благодаря на моя чудесен литературен агент Майкъл Сисънс, както и на прекрасния ми редактор Хари Евънс, чието търпение бе поставено на голямо изпитание с „Блясък“ — тя явно работи добре под напрежение, защото с нейна помощ се получи една чудесна книга. Целият екип на „Хедлайн“ също заслужава моите благодарности. За мен е фантастично преживяване да работя с „Хедлайн“ и съм много признателна на прекрасните екипи по продажбите, маркетинга и връзките с медиите. Изказвам и специални благодарности на борда на директорите.

„Блясък“ не би могла да бъде написана без моя съпруг Антъни. Тъй като никога няма да напиша онази история в десет тома за отбора на „Янките“ от Ню Йорк, посвещавам на него тази книга.

П.П. Скъпи, с нетърпение очаквам Балрог.

Пролог

„БЛЯСЪК“

Името бе изписано с месингови букви, всяка висока почти пет метра и излъскана до огледален блясък. Те грееха като истинско злато върху фасадата на магазина и искряха под калифорнийското слънце като несекващи фойерверки.

Какъв магазин! В Холивуд — града на звездите, името „Блясък“ казваше всичко. Истинска забележителност още от първия ден след откриването си, новата сграда непременно присъстваше в задължителните обекти на всяка туристическа обиколка. Чисто американска суета, олицетворение на лукса, парите и властта.

Водещият представителен магазин бе на десет етажа. Правейки „Харъдс“ в Лондон или „Сакс“ в Ню Йорк да изглеждат като джуджета редом с него, „Блясък“ в Лос Анджелис бе върховният храм на пазаруването. Елегантен и модерен, той бе облицован с лъскав черен гранит, на фона на който златните букви сияеха още по-ярко. Униформените портиери и служители, мъже и жени, които се грижеха за всяка прищявка на купувачите, стояха мирно зад огромните стъклени врати на фасадата и очакваха да стане време за отваряне. В „Блясък“ пазаруването бе изтънчено удоволствие. Щом човек веднъж прекрачеше прага, всички грижи на ежедневието го напускаха. Озоваваше се в друг свят: меки килими, прелестни свежи цветя навсякъде, асистент-продавачи, които се грижеха за всяко желание на клиента. Всяко пазаруване бе като ваканция и богатите жени от цял свят просто не можеха да му се наситят. Ако човек си купеше дори и само ластик за коса в „Блясък“, някой веднага щеше да го опакова в луксозната хартия с тройно „Б“, да го завърже с яркозелени панделки и да го занесе до колата му — стига да пожелаеше.

Дрехите бяха фантастични. Уханията — прелестни. Обувките бяха висша мода. Бижутата — задължителен аксесоар.

Всички харесваха магазина. А жените, които го бяха създали, щяха да се превърнат в едни от най-богатите дами на света. Всички знаеха историята им.

Три жени. Красиви, силни и богати.

И, както по всичко личеше, абсолютно безскрупулни.

Някога те бяха най-добри приятелки. Някога всички бяха страдали. И заедно бяха постигнали успеха.

Тогава как всичко се бе объркало толкова много?

* * *

— Това е принцесата! — Малкото момиченце дърпаше ръкава на майка си и подскачаше от вълнение. — Виж! Мамо. Тя е. Ето я!

— Права си, миличка!

Майка й Коко — касиерка в банка, прехвърлила трийсетте, се наведе над дебелото кадифено въже, което ограждаше дългия червен килим по „Родео драйв“. Детският ентусиазъм на Кийша бе заразителен. Вдигна дъщеря си на раменете си, за да може детето да вижда по-добре.

От другата страна на улицата, възпирана от охраната, се намираше тълпа от репортери, оператори и журналисти с микрофони, които говореха съсредоточено пред камерите.

Два хеликоптера на местни новинарски канали бръмчаха високо в небето.

Обикновено подобна тълпа се събираше само за най-големите звезди — най-скъпо платените актриси, Първата дама, отбора на „Лейкърс“. Но тези три млади жени бяха истинска легенда. Америка (и целият свят) наблюдаваха тази среща.

Коко усети как стомахът й се свива от вълнение. Щеше да закъснее да заведе Кийша на училище, да закъснее за работа. Но си струваше. Беше избутала детето си напред в тълпата, решена да й покаже три от най-бляскавите и известни делови жени в света.

Американската мечта. Всеки можеше да успее. И ти би могла да си в онази лимузина. Училището можеше да почака — това бе урок, който Кийша трябваше да научи. Коко се обърна да види колата, докато полицаите викаха и правеха знак на всички да се отдръпнат назад. Кийша изписка от удоволствие.

Служителите на охраната се скупчиха около лъскавата черна лимузина. Те бяха смугли войници, стройни и опасни на вид, с палмите на Гада, извезани върху униформите им. Сред тях се мяркаха мускулести американци от тайните служби с тъмни костюми, черни очила и слушалки в ушите.

Един от мъжете пристъпи напред и отвори задната врата на лимузината.

Арабската охрана мигновено отдаде чест.

От колата се подаде крак, обут в избродирана със златна нишка пантофка. Последва прошумоляване на дълга рокля в карамелен цвят, отлично скроена и обсипана с изящни бродерии; скромно, самоуверено и красиво. Жената се изправи. Носеше семпъл воал в косата си, закрепен с масивна диадема от лъскаво злато. Аристократичният й профил с орлов нос издаваше спокойствие и увереност.

— Толкова е красива — въздъхна Кийша. — Може ли и аз да имам такава рокля, мамо?

— Не мисля, че ще ти стане, миличка — отвърна Коко.

Тълпата се отърси от мигновения пристъп на страхопочитание.

— Принцесо! Принцесо!

— Принцесо Хайя!

— Хайя, насам! Ваше Височество!

Видението в златна роба се усмихна и махна с ръка. За ужас на охраната, тя се приближи до загражденията и започна да се здрависва и да поздравява хората. Те я приветстваха и викаха. Хайя разговаряше с тях любезно.

— Искам да се запозная с нея! — извика Кийша.

— Тук има стотици хора, миличка — отвърна Коко, тъй като не искаше дъщеря й да се разочарова.

В този момент четирима мъже в черни костюми минаха съвсем близо до нея и изведнъж пред тях застана принцесата, великолепна в традиционната си одежда, блеснала в златно като слънцето, като героиня от вълшебните приказки от детството на Коко.

Кийша плесна с ръчички.

— Ти си истинска принцеса! — извика тя.

И докато Коко гледаше изумено, принцеса Хайя се засмя, протегна ръце и прегърна момиченцето.

— Ти също — отвърна тя, а после погледна към Коко. — Госпожо, имате прекрасна дъщеря.

— Благодаря ви… Ваше Височество… — заекна Коко.

Хайя се усмихна широко и намигна на смаяната майка.

После се извърна елегантно и мина по червения килим, покрай сведените глави на служителите на охраната си, с развята от лекия полъх на вятъра рокля.

— О, боже мой! — повтаряше Кийша. — Тя ме прегърна! О, боже мой!

— Хайде — подкани я Коко. — Трябва да те заведа на училище, скъпа.

Обикновено това предизвикваше мигновен протест. Но Кийша се остави да бъде поведена покорно, потънала в собствения си малък свят.

Честно казано, самата Коко също бе развълнувана. Това беше страхотно — наистина страхотно. Когато отново отвореха магазина след важната среща, щеше да се отбие и да си купи нещо дребно. Не че би могла да си позволи кой знае какво. Но дори и самото влизане в „Блясък“ те караше да се чувстваш, сякаш си осъществил някоя мечта.

Докато водеше щастливата си дъщеря към колата, Коко хвърли крадешком поглед през рамо. Шумната тълпа стоеше все там и всички бъбреха в очакване на другите две.

* * *

— Госпожице Нелсън!

— Да? — извика Сали. Налагаше се да вика — бръмченето на перките на хеликоптера бе прекалено силно.

— Ако погледнете вляво, госпожице — извика пилотът, — можете да видите магазина. Ще кацнем след минутка.

— Чудесно!

Сали го поздрави с вдигнат палец и пилотът й се усмихна за миг, преди да се обърне към контролното табло. Както всички останали мъже, и той флиртуваше с нея.

Сали тръсна глава и дългата й права руса коса се разстла по гърба й. Беше истински бляскав водопад от платина, скъпо и умело стилизиран на Пето авеню от самия Ролан, собственик на прочутата модна линия, която тя бе открила. Отвори чантичката си „Кели“ от „Ерме“ и извади малко огледалце — прекалено красиво, за да се опише с думи! Нищо чудно, че се бе оказало хитът на пролетната колекция аксесоари. Отново се замисли за цифрите — петстотин долара, по колко пъти? Десет хиляди? Ами че тя бе спечелила милиони само от един продукт! Клиентите направо не можеха да се наситят на магията на Сали — „Блясък“. И каквото и да казваха другите две, именно тя бе тази, която знаеше как да им я поднесе.

Сали огледа критично лицето си, търсейки недостатъци. Не намери такива. Кожата й, редовно третирана с най-добрите терапии за лице, върху която беше професионално нанесен грим „Ласитър“, направо сияеше. Изглеждаше десет години по-млада, отколкото беше. Тялото й бе стегнато и гъвкаво — за него ежедневно се грижеше личният й треньор. Роклята й бе елегантна, в стила на Френската Ривиера — малка цветна рокля на „Пучи“ с бяло копринено сако отгоре, създадено специално за Сали. Дръзка, самоуверена и непокорна, тя бе комбинирала тоалета с чантата си „Кели“ и неизменно носените от нея обувки на „Маноло“. Като се прибавят и големите очила с рогова рамка, тя бе истинско въплъщение на летния дух.

Сали знаеше, че изглежда като звезда. Но пък тя наистина бе такава. Приведе се над меките кожени седалки на личния си хеликоптер и погледна надолу към тълпата, която се бе скупчила около червения килим пред „Блясък“. Това бяха феновете й — почитателите на мечтата. Колкото до другите две момичета, тя сви рамене, все още ядосана — те просто бяха помогнали с техническата организация.

Сали Нелсън бе звездата тук. Тя беше Барби, Статуята на свободата. Тя беше американски идол с руса коса, загоряла кожа, здравословен начин на живот в калифорнийски стил, както и една малка подробност — разполагаше с един–два милиарда долара. Бе се появявала в повече рекламни кампании, отколкото можеше да си спомни, и публиката направо я обожаваше. „Блясък“. Това бе самата тя, нали? Не студената и педантична Джейн, нито величествената Хайя, която, откровено казано, сама се бе оттеглила от играта.

Когато хората си представяха бляскавия живот, те се сещаха за Сали. Усмихна се тържествуващо. Това бе нейният магазин, нейната мечта. Бяха го кръстили на нея!

Естествено, че „Блясък“ трябваше да бъде неин.

* * *

— Моля, останете по местата си, докато самолетът спре напълно — обади се стюардът.

Джейн Морган дори не го погледна. Вече бе разкопчала колана си и бе скочила на крака.

— Госпожо, моля, заемете мястото си — притеснено каза той. Боже, тази англичанка бе страшна. Приятелят му бе здравеняк, но дори и той щеше да се уплаши от нея.

— Моля, махнете се от пътя ми! — Тя се обърна към него, а прословутите й черни очи бяха студени. — Полетът бе задържан четири часа.

Тя отвори отделението за багаж над главата си и извади оттам куфарчето с лаптопа си, без да обръща внимание на втренчените погледи на пътниците от първа класа.

— Нарушавате разпоредбите на Агенцията за управление на полетите.

— Точно така. — Тя сви рамене. — Не плащам десет хиляди долара за първокласен билет, за да не мога да си свърша работата.

— Опитахме се да ви осигурим максимален комфорт, госпожо — подхвана стюардът.

— Нямам нужда от комфорт. Трябва да бъда в Бевърли Хилс. Имам среща. И закъснявам.

В устата й това прозвуча като неизлечима болест.

Сега вече всички сериозни бизнесмени, светски съпруги и висши мениджъри на компании с червени бузи в първа класа наблюдаваха сцената.

Стюардът усети, че спори с нея и почти я моли.

— Само след минутка…

Последва кратко разтърсване и самолетът се скачи с тунела на изхода. Пилотът, може би усетил притеснението на стюарда, изключи светещия надпис за коланите и след това кратко мигване всички важни особи скочиха и се засуетиха край местата си, докато си вземат чантите.

Джейн Морган вече стоеше до вратата. Първа в редицата.

Стюардът се усмихваше измъчено на пътниците, които минаваха покрай него. Определено не би искал да е на другия край на масата в срещата на онази дама. Би трябвало да носи предупредителна табелка за опасност.

* * *

— Ваше Височество, длъжен съм да ви посъветвам срещу това.

Ахмед ал Джамир, специален съветник в посолството, се наведе над масата и тъмните му очи пронизаха Хайя.

— Вашето положение…

— Аз съм член на борда — кротко се обади Хайя.

— Имах предвид вашето кралско положение — настоя Джамир. — Тези делови въпроси биха могли да бъдат оставени на другите. Би трябвало просто да продадете дяла си. Какъв е смисълът?

Тъмните й очи пробягаха по цифрите пред нея; най-сетне вдигна поглед и се обърна към него.

— Смисълът е, че „Блясък“ е моята компания. Моят магазин. И не съм го забравила.

Дори и останалите да бяха.

Той бе готов да се разплаче. Принцесата един ден щеше да бъде кралица, може би дори скоро. Съпругът й разполагаше с безчет милиарди, с голяма армия. Даже преди наследството Хайя можеше да избира между шестнадесет отделни двореца, имаше повече бижута, отколкото би могла да носи.

Въпреки цялата й шумна и скъпа реклама тази компания бе едно нищо. Нищо!

Снижи глас и й напомни всичко това. И двамата знаеха какво има предвид всъщност. Не прилягаше на една принцеса на Гада да се занимава с бизнес в Америка! Виж онази англичанка, Джейн Морган. Известна по цял свят — въпреки че Джамир не би посмял да изрече на глас думите — като ужасно корава кучка.

Той не искаше Сити Хайя да бъде споменавана в едно и също изречение с Джейн Морган! Това я унизяваше, унизяваше принц Джабер. Уронваше престижа на кралското семейство!

Хайя затвори папката с отчета на компанията и се обърна да погледне охранителите и чиновниците си.

— Оставете ни.

— Но, принцесо…

— Можете да изчакате пред вратата.

Последваха неохотно поднесени поклони и после всички кротко се изнизаха през вратата. Хайя изгледа Ал Джамир.

— Когато се омъжих за Негово Височество, му заявих, че нямам намерение да загърбвам предишния си живот.

— Но събитията…

— Да. Всички знаем какво се случи. — Нямаше да позволи да засегнат промяната в положението й. — Въпреки всичко, Ахмед, аз основах тази компания. Аз създадох духа й. Аз наложих етичните норми. Нещо, което Сали и Джейн очевидно искат да премахнат. Няма защо да се страхуваш. Днес ще бъде последният ден, в който се потапям в света на бизнеса. Знам дълга си.

Тя загърна по-здраво раменете си с копринената роба и дипломатът остана впечатлен. Това беше самата истина — независимо от произхода си Хайя ал Джабер се държеше така, сякаш короната вече бе на тъмнокосата й глава.

— Но ти и всички останали трябва да разберете нещо. Няма да допусна те да унищожат това място. Днес е последната среща. И ще направя така, че да се запомни.

Той замълча пред гнева й.

— Можеш да ги повикаш обратно — заяви Хайя величествено, надменно.

Тя отново се върна към отчета.

Сали изпрати въздушна целувка на ликуващата тълпа и лекичко размаха само връхчетата на лакираните си пръсти.

— Благодаря на всички, много ви благодаря!

Мина по червения килим и се приближи до очакващите я превъзбудени репортери. Светкавиците блеснаха като фойерверки, а цяла гора от дълги микрофони се появи пред лицето й. Арабската принцеса не им бе обърнала никакво внимание и това бе лошо, но какво пък толкова? Сали бе истинското златно момиче, любимката на Америка! Репортерите се заблъскаха напред, крещяха въпросите си към звездата.

— Сали! Време ли е за твоето отмъщение?

— Кой е собственик на „Блясък“?

— Това американска компания ли е?

— Какво ще кажеш на почитателите?

Последният въпрос бе отлично подадена топка. Сали престана да се усмихва за фотографите и се обърна към камерата.

— Искам да им благодаря за любовта и подкрепата! Не бих могла да постигна това без вас! — измърка тя.

— Какви са плановете ти, Сали?

— Знаете колко много обичам „Блясък“! Тук съм само за да оправим нещата. — Тя отправи към цяла Америка прочутото си намигване. — Няма защо да се притеснявате, защото аз съм тук и ще се погрижа всичко да се нареди, както трябва.

— Но принцеса Хайя! Джейн Морган!

— Обичам тези дами — бодро отсече Сали. — Но всеки знае, че „Блясък“ това е Сали Нелсън! Сега, ако ме извините, трябва да се захващам за работа.

Изпрати нова въздушна целувка направо в телевизионните камери, завъртя се на високите си токчета от „Маноло“ и мина гордо по червения килим, докато портиерите я поздравяваха.

Репортерите коментираха възбудено. Сали Нелсън знаеше как да застане пред камера. Получиха онова, което им бе нужно. Сали бе звезда.

Тя щеше да им даде да се разберат на другите две. Никой от папараците не се съмняваше в това.

* * *

— Точно отпред е, госпожице Морган.

— Знам къде е магазинът — отсече Джейн. Преглеждаше документите от банкерите си. Всяка дума в правния текст имаше значение. Понякога адвокатите пропускаха нещо, нямаше им вяра.

— Отпред ли да ви спра? — Шофьорът й се взря в пътя напред. — Определено се е събрал много народ. Вижте само каква тълпа!

— Не. Направете ляв завой тук.

— Ляв?

Да не беше глух?

— Да — сопна се тя.

— Но „Блясък“…

— Не отиваме към „Блясък“, а към складовата база. Има закрит паркинг между склада и офисите.

— Не искате никой да ви види — каза шофьорът, разбрал най-сетне.

Точно така.

— Не обичам шума.

Той погледна в огледалото за обратно виждане към кестенявата й коса, която бе подстригана спретнато на къса черта. Прическата бе строга като самата нея. По дяволите! И бодливите свинчета не бяха толкова настръхнали като нея.

Но Джейн Морган плащаше добре, наистина много добре, а коледната му премия се измерваше в хиляди долари. Синът на колегата му, онзи с недъгавия крак, бе тормозен в училището си и тогава госпожица Морган бе платила обучението му в частен католически колеж. Сега хлапето имаше най-високи оценки на изпитите и Рафаел смяташе, че може да спечели стипендия за университет от престижната „Айви лийг“.

Преглътна и замълча. Тя не се сближаваше със служителите. В това нямаше нищо лошо. Всички, които работеха в „Моргана Инк“, знаеха кой е шефът.

— Да, госпожо, както желаете — каза той.

Само след две минути вече бе оставил новата най-корава бизнес дама на Америка, кралицата на Дау Джоунс, на гърба на склада. Загледа се как протяга стройните си крака в строги затворени обувки на нисък ток от задната врата и после крачи решително през паркинга, между огромните камиони, пълни със стоки на „Блясък“.

Значи пристигаше тайно. Джейсън предположи, че сигурно трябва да се обади на някои хора, да сключи сделка в последния момент, нещо такова.

Повечето хора смятаха, че това е последната й битка. Че всичко е свършило.

Не и той.

Никога не би заложил срещу Джейн Морган.

* * *

Заседателната зала пращеше от напрежение.

Дългата лъскава махагонова маса бе пренаселена. Имаше редици от мъже и жени в тъмни костюми, високоплатени адвокати, инвестиционни банкери и финансови акули от отделите „Сливания и нови придобивки“. Всички си играеха с бележниците и писалките си „Мон Блан“ или се преструваха, че гледат цифрите.

Зад тях се разкриваше фантастична гледка. Високо над Бевърли Хилс, през високите от пода до тавана прозорци в стената се виждаха всички билбордове, всички лимузини, леката мъгла, която тегнеше над града. Но никой не се разсейваше.

Начело на масата, от лявата страна, седеше принцеса Хайя, а мъжете от охраната й стояха зад нея и стискаха оръжията си.

Точно срещу нея бе Сали Нелсън. Прочутата й руса коса се спускаше като лъскав водопад по гърба й. Бебешко сините й очи бяха стоманено твърди и разкриваха бизнес дамата, която се криеше зад звездата. Тя съвсем не бе само лице за показ и бе тук, за да им го покаже.

И Джейн Морган, която бе настояла на правото си да седне на председателското място, цялата в черно. Облечена така за собственото си погребение?

Три силни жени. Някога най-добри приятелки, а сега смъртни врагове. Всяка, решена да контролира най-известния магазин в света — глобален символ.

Неговата съдба, както и тяхната, щеше да се реши днес.

Джейн Морган се взря в лицата край масата и кимна студено на Хайя и Сали. Повечето хора в залата смятаха, че всичките й планове ще се сринат, но гласът й, онзи прословут хладнокръвен английски глас, не издаваше и капчица страх.

— Добро утро. Обявявам заседанието за открито.

Първа глава

Лос Анджелис — 1987

„Трябва да се бориш за правото си да се веселиш…“

От мощния касетофон в единия край на игрището бумтеше оглушителен рап. „Бийсти бойс“ огласяха застоялия въздух в поредния задушен ден в Бевърли Хилс. Беше началото на новия срок и учителите само се усмихваха един на друг и се обръщаха на другата страна. Привилегированите момичета в училището на госпожица Милтън вече се бяха разделили на обичайните си затворени кръгове. Джули Менърс, кралицата на осми клас, бе извадила новата си играчка и се хвалеше с нея. Джули и приятелките й ходеха със смъкнати до глезените бели чорапи и повдигнати поли, носеха косите си назад, използвайки за това очилата си „Рей Бан“, и имаха значки на хевиметъл групи. Тръскаха глави, а дългите им коси се развяваха, за да покажат колко са готини.

Учителите, които се разхождаха край бюрата за регистрация пред сградата, се преструваха на дълбоко потънали в разговорите си и не обръщаха внимание на Джули и нейната клика. Баща й бе режисьор в киното и това я правеше силна. Осемдесетте години бяха време, когато славата и известността бяха много важни в този град. Както и навсякъде другаде, всъщност.

Повечето момичета — както по-малките, така и по-големите — вече се събираха на групички около „кралицата майка“, преструваха се, че харесват музиката, правеха й комплименти за косата, за изкуствените нокти, за облака от парфюм „Пойзън“ на „Диор“, в който тя обичаше да се носи. Джули ги оглеждаше всички с пренебрежителна усмивка, докато отмяташе коса, и сякаш се опитваше да реши на кого да окаже благоволение. Истинска светска смъртна присъда бе да не те харесва най-мощната клика в училище.

Учителският състав също се бе научил да се страхува от нея. Преподавателите, които бащата на Джули не харесваше, оставаха много за кратко в академията на госпожица Милтън. Останалите си затваряха ушите за оглушителната музика и се преструваха, че не е нещо важно. Хевиметълът и рапът бяха модерни. Такава бе и Джули. И всички искаха да са като нея.

Е, почти всички.

Тъмнокосо, слабичко момиче седеше в противоположния ъгъл на игрището, до ужасно модерната градина в стил дзен, която училищното настоятелство бе подредило през ваканцията: заравнени с гребло чакълени пътеки, плоски камъни за стъпване, квадратни езерца, дървета бонзаи и тучнозелени бамбукови насаждения. Тя седеше на моравата и четеше книга, а обикновената й кожена ученическа чанта лежеше до нея.

Изобщо не обръщаше внимание на обожателите на Джули. Чакаше някого.

— Проклета англичанка — просъска Мелиса Смит и я подритна, докато минаваше.

— Разкарай се, Мелиса — спокойно отвърна момичето. Не привличаше погледите: чиста коса, прибрана в стегната конска опашка, очила с черни рамки, никакъв грим. Но в нея имаше някаква стаена сила.

Мелиса Смит бе от тайфата на Джули.

— Книжният червей пак се е заровил в книгите. Какво е това? — Тя грабна тънкото томче. — „Ариел“ от Силвия Плат. Да не би да учиш за перилен препарат? — присмя се Мелиса. Джейн Морган не се подмазваше на никого. И не се страхуваше от тормоз. Две причини, заради които я мразеше. Момичето не беше красиво, но явно това изобщо не го интересуваше. Като цяло бе много странно.

— Това е поезия. Разбира се, човек трябва да може да чете, за да го разбере. Как беше в лятното училище? — хладно попита Джейн.

Мелиса се изчерви. Беше принудена да посещава лятно училище, за да навакса с оценките си. Всички знаеха, че Джейн е супер мозък.

— Супер — излъга тя. — И ако искаш да знаеш, там имаше и момчета. Нещо, от което нямаш никаква представа.

— Не ме интересуват — отвърна Джейн.

— Точно така. И те не се интересуват. — Доста находчива обида от страна на Мелиса, тя гордо отметна коса. — Не си изпратила поздравителна картичка за рождения ден на Джули, госпожице „риба с картофки“. Хората забелязват тези неща.

— Защото не мога да понасям Джули.

Мелиса настръхна.

— По-добре внимавай как се държиш. Можем доста да вгорчим живота ти в училище. Ако искаш да те изберат в който и да е отбор или да седиш с някого, или да получиш роля в някоя пиеса, да бъдеш поканена на парти…

— Ами не, не искам. — Джейн Морган затвори рязко книгата. — Това не разбирате. Би ли ми обяснила пак защо трябва да ме интересува какво мислите за мен?

— Внимавай, смотанячке — повтори Мелиса и продължи нататък. По дяволите! Грозна англичанка. Толкова надменна. Всяка година някак успяваше да понесе и най-лошото, което можеха да й причинят. Досега трябваше да са я изгонили оттук. Естествено Мелиса, Джули, както и всички останали, знаеха защо това не се е случило. Една дума.

Сали.

Сали. Недодяланата провинциалистка. Тъпата блондинка от Запада с глупавия й тексаски акцент, коса като на Барби и изкусителни извивки. Само след още няколко години би могла да играе Дейзи в сериала „Принцовете на риска“. У Сали нямаше нищо модерно, нищо готино. Не слушаше „Бийсти бойс“ или „Мотли крю“. Все си пускаше някакви досадни кънтри и уестърн песни. Не носеше правилните дрехи — никакви черни кожени якета с метални капси, нито ръкавици без пръсти от черна дантела като на Мадона, нито мрежести чорапогащници с екзотични мотиви.

Но Сали притежаваше две неща в своя полза — поне Мелиса признаваше само две. Първо, беше богата. И то не просто във филмовия бизнес — обичайното за Бевърли Хилс богатство, като всички, чиито бащи работеха като продуценти, караха мерцедеси и летяха в първа класа. Не, семейството на Сали разполагаше с Пари с главна буква. Баща й, Поли Ласитър, който беше в бизнеса с петрол, много отдавна не измерваше богатството си в милиони. Предположенията в училището варираха от един до четири милиарда.

Едно бе сигурно — нейният баща можеше да купи всички техни бащи накуп и пак да му останат много излишни пари.

Обидите към Сали Ласитър бяха приглушени. Дори и дъщерите на шефовете на филмови студия трябваше да внимават с поведението си.

И второ, което бе още по-лошо, Сали бе прелестна. Можеха да й се присмиват и го правеха: тъпа блондинка, тексаска роза, празноглава красавица, мажоретка.

Но въпреки всичко красотата на Сали Ласитър бе зашеметяваща. Потвърждаваха го както собствените им очи — с неохота, така и тези на братята им — с възхищение. Кожата й сияеше, топла и загоряла. Дългата й руса коса на богато момиче бе лъскава и гладка като в реклама на шампоан. Имаше стройни крака, тънки ръце, огромни ясносини очи, а цялостният й облик се допълваше от млечнобяла усмивка и излъчване на мечтания от цяла Америка здравословен живот. Тя винаги се усмихваше, винаги бе в добро настроение. Имаше тънка талия, но големи гърди и стегнато, закръглено дупе, което предполагаше отлично здраве и добра форма и подсказваше, че някой ден ще стане красива майка на красиви бебета. Когато се смееше, озаряваше цялата стая.

Сали успяваше да накара изискаността и цинизмът да изглеждат като загуба на време.

Беше най-хубавото момиче в училище. Някои смятаха, че е най-хубавото момиче в целия град.

Вярно, че не бе гений, но какво от това? Беше единствено дете, наследница на огромно състояние. И беше толкова несправедливо, мислеше си Мелиса, докато разсеяно докосваше собствения си доста месест нос, че нямаше да й се наложи да похарчи и цент от това богатство за пластични операции.

Трудно бе да гледаш снизходително момиче като Сали. По-богата и по-красива от всяка друга, на нея, естествено, не й липсваше самочувствие. Имаше в изобилие.

Да, беше глупава красавица — всички смятаха така, дори понякога се осмеляваха да го изрекат. Но Сали само се усмихваше. Мелиса си мислеше как Сали знаеше, че е недосегаема. Знаеше, че е по-добра от всички тях. Не беше честно! Дори не се стараеше да се харесва на някого, не й се налагаше да се съобразява с коалициите и интригите в училище. Вместо това следваше собствения си стил. А другите оставаха с неприятното усещане, че през цялото време, докато се присмиваха на Сали Ласитър, хубавицата от Тексас им се присмива на свой ред.

И естествено, макар да не бе суперинтелигентна, тя си имаше приятелка, която беше.

Джейн Морган.

Двете бяха невероятна двойка. Най-добри приятелки, откакто всички ги помнеха, но все пак напълно различни. Джейн беше — според жаргона на академията на госпожица Милтън — „беднячка“. Родителите й нямаха пари, училищните й такси се плащаха от британското посолство. Живееше на гърба на данъкоплатците. Не беше и красива, нямаше нито стил, нито каквото и да е усещане за мода. Джейн бе истински книжен червей — не беше пригодена за слънцето, океана, сексапила на Лос Анджелис, за горещия и прашен град на перфектните тела и лъскавите коли. Тя живееше в своя си вътрешен свят, винаги заровена в библиотеката, учеше, не се увличаше по актьори, не клюкарстваше за момчета. Сякаш те биха се заинтересували от нея! Мелиса силно подозираше, че това е само фасада. В крайна сметка Джейн не показваше никакви признаци, че е лесбийка. Защо тогава се правеше на Ледената кралица на училището?

Джейн Морган щеше да е много лесна мишена. Тя нямаше предимствата на Сали. Обществено положение — да, татко й на практика бе от кралското семейство и на колите, които понякога я вземаха от училище, се вееха малки флагчета, което беше готино. Но тук бе Лос Анджелис, а не Вашингтон. Не беше чак толкова важно. Не беше като да си направил филм с голям успех в бокс офиса, да притежаваш списание или да си известен спортен агент като бащата на Мелиса.

Но въпреки това не можеха да я пипнат. Сали я защитаваше. И докато двете момичета бяха приятелки, заедно те бяха много повече от сбора на отделните части. Джули Менърс обичаше да казва — по дяволите, непрекъснато го повтаряше, че Сали и Джейн са като парчета от пъзел. Поотделно нямаха никакъв смисъл, но заедно бяха непобедими. Джейн бе мозъкът. Сали притежаваше външната красота. Джейн бе находчива и винаги знаеше какво да каже. Сали беше невероятно богата.

Мелиса бе принудена да признае, че двете са страхотен екип.

* * *

Джейн наблюдаваше внимателно, докато Мелиса се отдалечаваше с изправен гръб и накрая се присъедини към тълпата от момичета около Джули. Едва след като Мелиса бе на безопасно разстояние, тя можеше да въздъхне облекчено.

Не би позволила това да се забележи. По никакъв начин, никога. Джейн Морган нямаше нищо общо със слабостта. Но беше нещастна, дори депресирана.

Поредният тъп семестър. Затворена в тази дупка, без свестни учители, без добри учебни дисциплини. Момичетата идваха в академията на госпожица Милтън за едно-единствено нещо — социален престиж. Как, за бога, можеше да влезе в Оксфорд или Кеймбридж, след като бе учила в тази проклета дупка?

Обхвана с ръце тъмнокосата си глава.

Това бе проблемът да си умен — по-трудно е да се самозалъгваш. Разбира се, че липсата на академични стандарти бе проблем за амбициозния ученик. Но не затова бе нещастна…

Джейн погледна замечтано към тълпата от засмени и развеселени момичета около Джули Менърс и си пожела да е на нейно място. Поне веднъж. Какво ли би било? Да бъде харесвана, другите да се надпреварват за нейното внимание. Никога не беше изпитвала това, нито веднъж през целия си живот. Погледна към вратата на двора и кокалчетата на пръстите й върху книгата побеляха. Да, надяваше се да види спирането на една лимузина. Никога не бе искала да види Сали повече, отколкото сега. Топлотата на усмивката й, присъщото й излъчване на щастие може би щяха да я ободрят малко. Докато имаше своята Сали, не всичко бе толкова черно.

Но Сали още я нямаше. Докато седеше самичка на игрището, преструвайки се на погълната от четенето, младата Джейн Морган почувства как я смазва вълна от самота. Чувството бе ужасно и тя повдигна глава и вирна брадичка, сякаш имаше реална физическа опасност от удавяне.

Баща й. Негово Превъзходителство почитаемият Томас Морган. Джейн си спомни как й се усмихваше с дежурната си усмивка на политик. Докато тя се мъчеше да го убеди да остане с нея, да иска тя да е наблизо… да я обича поне малко, както тя го обичаше, както винаги го бе обичала — с копнежа на детската любов, която не намираше отклик.

— Но, татко… аз наистина мразя онова училище.

Бе застанала нерешително на горната площадка на стълбището, а куфарите й вече бяха опаковани и натоварени в лимузината.

— Всички мразим училището, скъпа. — Той я целуна разсеяно.

— Искам да съм с теб. — Думите се изплъзнаха от устата й, макар да си бе обещала, че няма да се моли. Беше нетърпелива, отчаяна. — Искам да остана тук — във Вашингтон.

— Не, ти трябва да се движиш в други кръгове. Политическата върхушка… — Той махна неопределено с ръка. — Не е добра за тийнейджъри. А и аз съм толкова зает, че почти няма да ме виждаш. Пансионът е най-доброто решение. Така правехме по мое време.

— Аз живея в къщата за гости с Консуела.

— Все едно — излъга той. — Хайде, сега бягай, скъпа, шофьорът те чака вече десет минути.

— Но… татко. — Гласът й вече бе умолителен, хленчещ. — Ако бях тук, би могъл да ме виждаш по-често. А това би ти харесало, нали?

— Разбира се. — Гласът му омекна съвсем леко и той се наведе да я целуне по челото — кратко докосване, но същинска божия манна за Джейн. Отчаяно копнееше да го прегърне, но той се отдръпна и ясните му сиви очи възвърнаха професионалното си хладнокръвие. — Ще те видя през лятото, мила.

Мила. Скъпа. Само ако беше вярно.

Но Джейн Морган изпъна слабите си рамене и си наложи да се усмихне бодро и безлично, както правеше винаги баща й.

— Добре. Ще се видим тогава — каза тя и го прегърна. Той я потупа сковано по гърба. — Обичам те, татко.

— И аз те обичам, Джейн.

Докато слизаше по стълбите, тя го чу как се обръща и се връща в кабинета си. Дори не изчака да й махне за довиждане.

Споменът бе горчив. И тя го бе предъвквала като лютив корен през целия път до летището, а после и докато стигне до красивата и самотна къща под наем, където живееше, докато ходеше на училище. Мисълта за училището предизвикваше у нея смесица от копнеж и ненавист, мрачно отчаяние от факта, че трябва да прекара още един срок като аутсайдер, отхвърляна от всички. Целият й живот понякога й се струваше като безкрайна поредица от отхвърляния. Но я имаше и онази светла точка — най-добрата й приятелка, Сали, която бе най-близкото, мислеше си понякога Джейн, до това, да си има семейство. Сали, която й бе почти като сестра.

Чу нов звук. Огромна лимузина преодоляваше бавно издутините за ограничаване на скоростта по алеята. Да — колата на Сали, направо от Тексас, голямо, блестящо бяло чудовище. Джейн би я познала навсякъде.

Временно забрави терзанията си и скочи на крака.

Колата спря, шофьорът, спретнато облечен в безукорната си униформа, излезе и задържа вратата отворена за младата си пътничка, сякаш бе принцеса. Джейн се поколеба, усети как далеч зад гърба й намалиха музиката и последва цялостно приглушаване на гласовете — всички гледаха насам, всички очакваха Сали. Всъщност гледаха и нея.

Приятелката й бе от истинските звезди в живота, ярка и ослепителна. И ето, стройните й крака, слаби и загорели над белите униформени чорапи, се показаха откъм шоколадово кафявата кожена тапицерия на колата. Полата й бе малко по-къса, дългата й руса коса се развяваше над раменете й от бриза, закрепена назад с дизайнерски слънчеви очила, а миглите й бяха плътно покрити със спирала, напук на забраната за гримиране в училище — ето я и нея, и цялото училище въздъхна едновременно при вида й.

Джейн извика от радост и хукна към Сали.

— Толкова се радвам да те видя — извика Сали, прегърна здраво Джейн и я обви в облак от парфюм. — Толкова беше скучно тук, докато ти беше в столицата.

— И аз се радвам. — Джейн се почувства неловко. Винаги бе така, когато Сали се появеше за първи път. Понякога леко ревнуваше. Тя самата бе като луната — бледа и сериозна, докато Сали блестеше като слънцето. Друг път цялата й неувереност се стоварваше върху й и тя се съгласяваше с мнението на другите: защо изобщо Сали ще иска да е нейна приятелка?

Но бавно се успокояваше.

— Какво става? Чао, Джейк. Всичко хубаво. — Тя махна на шофьора си, който докосна шапката си. — Това Мелиса ли е, дето говори с Джули? Ужасна прическа. Прилича на момче.

— Мъжественият стил е на мода тази година — иронично отвърна Джейн. — Видя ли черното кожено яке на Джули? Сега е луда по „Уайтснейк“. Направила си е платинени кичури в накъдрената коса и сега цялата е накъсана.

— Не! — изпищя доволна Сали. — Трябва да го видя. Това момиче няма никакъв стил.

— Но познава много филмови звезди — отбеляза Джейн.

— Много важно — отвърна Сали. — Тук можеш да ги имаш за дребни стотинки.

Красивото й лице изразяваше такова пълно пренебрежение, че Джейн мигновено се почувства облекчена. И леко засрамена. Как бе позволила на Мелиса Смит да я засегне? Двете със Сали бяха непробиваем отбор. Тълпата около Джули можеше да пробва най-силните си оръжия.

— Можеш ли да ми помогнеш с есето за ваканцията? — попита Сали, снижила глас. — Мисля, че съм объркала всичко с Тюдорите. Отлична оценка би ми дошла добре, татко се тревожи за резултатите ми от финалните изпити.

— Разбира се. — Сега Джейн бе на своя територия. — Ще ти напиша нещо набързо в обедната почивка, ти ще го препишеш и ще предадеш есето утре.

— Благодаря. — Сали се изчерви. — Знам, че досега трябваше да съм го оправила.

— Не се тревожи за това. Винаги съм насреща.

Сал стисна ръката й и двете тръгнаха по игрището, чуруликащи като врабчета.

* * *

— … с което приключваме сутрешната си среща. — Самата госпожица Милтън, с побеляла коса, спретнато прибрана в строг кок, и пухкаво тяло, напъхано в костюм от туид от колекцията на „Диор“, огледа стаята, пълна с богатите й повереници. — Ориентацията за новите момичета, които приветстваме в училището тази година, ще продължи през първия час.

Джейн погледна без особено любопитство към малката групичка нови ученички, които стояха настрани също като овчици, очакващи да бъдат вкарани в кошарата. Бяха на най-различна възраст. Във всеки клас имаше известно текучество всяка година — някой продуцент имаше тежка година и не можеше да си плаща таксите, богат пластичен хирург се бе преместил в града и бе използвал връзки за дъщеря си.

Не забеляза никой по-специален. Повечето — с безпогрешен усет за коректното социално поведение, се бяха опитали да се присъединят към тълпата около Джули.

Имаше едно закъсняло момиче. Тъмнокосо, средно на ръст, слабо, без да е кльощаво, чорапите му бяха вдигнати максимално нагоре, не носеше грим. Доста срамежливо на вид. Разбираемо. За разлика от Джейн, новодошлата явно полагаше усилия за външния си вид. Имаше избелени зъби, оскубани вежди, прилежно сресана коса, разпусната по раменете, вместо да е прибрана удобно на конска опашка, нямаше и очила. Изглеждаше притеснена и кършеше пръсти, сякаш й се искаше да има нещо, което да направи.

Но пък имаше доста загар и бе достатъчно красива, за да не стане моментално прицел на подигравки от страна на нахалниците, за разлика от Джейн с очилата й с дебели стъкла и пълно безразличие към модата.

— Сега всички ще се изправим за Клетвата за вярност. Чуждите граждани са извинени.

Последва шумолене на памучни поли, докато момичетата от цялата стая се изправяха. Сали стана и сините й очи патриотично се впериха в звездното знаме, което бе поставено в предната част на залата. Тя винаги бе сериозна, дори и когато някои момичета се хилеха или вдигаха очи към тавана. Още една причина да я обича — у Сали нямаше и капка цинизъм.

— Заклевам се във вярност към знамето на Съединените американски щати…

Джейн, останала седнала на стола си, се озърна наоколо, за да види другите дъщери на дипломати.

— … и към републиката, която то представлява, една нация, пред бога…

Сесил Перон я нямаше. Значи бе останала в Париж или пък баща й е бил преместен другаде? Това би било страхотно. Джейн не понасяше Сесил.

— … неделима…

Я, чакай. И новото момиче не бе станало право. За нея бе предвиден един самотен стол и тя седеше, изпъквайки ужасно. Другите нови момичета й хвърляха погледи изпод вежди и й се присмиваха. Джейн се вгледа по-внимателно. Това не бе просто тен, тя бе от Средния изток. Големи тъмни очи, аристократичен нос. От Израел? — … свобода и справедливост за всички.

Звънецът би и госпожица Милтън слезе от подиума.

— Имам час по история на изкуството. А ти?

— Математика — отвърна Джейн, все така загледана в новото момиче. В момента другите я побутваха небрежно. Изпита силно състрадание; беше почти като в първия й ден тук — преди да намери Сали. — Хей, Сал. Виждаш ли новото момиче, ей там? Тормозят я.

— Винаги го правят.

— Хайде да идем да я поздравим — подкани я Джейн. — Хайде, това ще бъде твоето добро дело за деня.

Сали въздъхна. Историята на изкуството бе единственият предмет, който й харесваше, а и учителят мразеше тя да закъснява. Какви великолепни рокли са носели някога в миналото. Тогава модата е означавала нещо, не е била просто костюм на „Дона Карън“ или сива рокля на „Армани“. Сали обичаше цветовете и стила, златните тъкани и дантелата.

— Разбира се, защо пък не? — каза тя.

Втора глава

Сали тръгна към новото момиче.

Джейн бе нейната съвест. Сали знаеше, че Джейн има желязна воля — нещо, което тя уважаваше и от което дори понякога се боеше. Джейн би отишла при това момиче независимо дали тя бе тръгнала, или не.

Огледа момичето, което бе привлякло вниманието на приятелката й. Скромно, срамежливо, с интелигентно излъчване, притеснително хубаво…

Сали изпита мигновено угризение. Никога не се бе чувствала застрашена от страховития интелект на Джейн, защото тя, откровено казано, не беше привлекателна. И двете имаха своите силни страни, но не и в една и съща област. Това ново момиче изглеждаше застрашително красиво, а освен това имаше и проницателно пламъче в очите й, което Сали разпозна заради дългото си общуване с английската си приятелка.

Дали щеше да се получи? Ами ако новото момиче искаше да станат истински приятелки? Може би щеше да се окаже достатъчно умна, за да съперничи на Джейн, и достатъчно хубава, за да отмъкне и нейната слава. Не веднага, но с малко усилия — кичури с цвят карамел, обувки на ток, малко блясък за устни…

После се изчерви. Това бяха подли мисли, достойни за Джули или Мелиса, не и за нея. Новодошлата имаше нужда от помощ. А Сали Ласитър, макар да кроеше планове, да обичаше клюките и да се любуваше на собственото си отражение почти толкова, колкото го правеха и всички останали, имаше добра душа.

— Хей! — извика тя и бодро махна на новото момиче, което се бе запътило към вратата. — Чакай, мила! Искаме да поговорим с теб.

Другото момиче се поколеба и кимна.

Джейн последва приятелката си, леко подразнена. Сега Сали крачеше стремително, поела инициативата, както ставаше във всичко. Джейн въздъхна и тръгна подире й, усмихвайки се мило на новото момиче.

— Е, как се казваш?

Сали отметна русите си коси през рамо и й се усмихна с обичайната си ослепителна усмивка. Зад нея Джейн се ухили. Едно бе сигурно, Сали не беше сноб. Нямаше нужда да си играе на съюзи или да кара новото момиче да заслужи приятелството й.

— Аз съм Сали, Сали Ласитър — насърчи я тя. Топлият тексаски акцент подхождаше на загорялата й махагонова кожа. Сали бе истинска пъстроцветна пеперуда и дори скромната униформа на училището на госпожица Милтън не можеше да го скрие.

Тъмните очи на новото момиче се спряха на блондинката и сякаш я погълнаха цяла.

Сали бе на светлинни години от собствената й дълга пола и високо вдигнати чорапи. Сали носеше сивата си плисирана пола повдигната с няколко сантиметра, а чорапите й бяха смъкнати до глезените. Кремавата й блуза бе с допълнително разкопчано копче и разкриваше, макар и съвсем малко, напращелите й, напълно естествени гърди. Всички момчета ги зяпаха, както и не малко мъже, когато Сали минаваше край тях.

Така й харесваше. Беше толкова дръзко самоуверена!

— Хелън — измърмори новото момиче. — Хелън Яна.

— Аз съм Джейн. — Джейн се приближи, докато нагласяше очилата върху носа си. Стъклата им бяха дебели и очите й се скриваха зад тях. Хелън веднага реши, че е англичанка. Имаше неподдържана коса, грубо завързана на конска опашка. Никак не подхождаше за приятелка на тази Сали Ласитър.

Нито пък аз — помисли си Хелън.

С маслинова кожа и аристократичен, орлов профил, Хелън имаше лешникови очи със зелени точици и гъста черна коса, лъскава и гладка. Докато блузата на Сали бе разкопчана, тази на Хелън бе напълно затворена. Допълнителното копче под брадичката бе закопчано плътно. Гъстата й коса бе пусната свободно, а тъмните й очи срамежливо надничаха изпод бретона. Но също като Сали фигурата на Хелън имаше изкусителни извивки, които никакви копчета не можеха да скрият.

— Приятно ми е — възпитано отвърна Хелън. Предпазливо. Дали и те щяха да започнат да я тормозят като останалите? Вече бе намразила това училище. Когато довечера се прибере, ще помоли баща си да размисли.

Но Хелън бе реалистка. Баба беше обсебен от желанието си да се издигне в обществото. Беше във възторг, когато дъщеря му бе приета тук — все пак той не бе нито посланик, нито принц, а само средно успял бизнесмен.

А каквито и да бяха различията й с другите девойки, всички те притежаваха нещо общо — пари.

Нужни бяха много пари, за да успееш тук.

Всеки се опитваше да вкара детето си. Неофициално политиката на училището бе против бизнеса — само най-прочутите режисьори, спечелилите „Оскар“ актьори и крайно амбициозните шефове на студия и продуценти успяваха да се класират. Академията на госпожица Милтън поддържаше престижа си, като привличаше момичета от по-висока класа. Дъщерите на конгресмени и сенатори, на кмета и губернатора, висши адвокати, крупни банкери и магнати в бизнеса с недвижими имоти. Както и много момичета от дипломатическите среди. Тук харесваха екзотичното — французойки, европейки, израелки, дори арабки. Веднъж дори бяха имали истински рускини. Изпращайки дъщеря си в академията на госпожица Милтън, човек й осигуряваше мигновена доза култура.

Естествено, американците преобладаваха в списъка. Това бе тяхната територия и всички знаеха неписаните правила от първия ден.

Хелън вече си бе изпатила от това.

— Ти си нова — отбеляза Сали. — Решихме, че може да искаш някой да те разведе наоколо, нали така? Да ти помогне да си намериш мястото.

Момичето с маслинена кожа кимна стеснително.

— Това би било много мило.

Джейн веднага забеляза, че тя говори с цели изречения, не използва съкратени форми, нито жаргон.

— Откъде си, Хелън? От Израел? — предположи тя.

Момичето не се засегна.

— От Йордания. Съвсем близо е.

— Ти си арабка! — възкликна Сали и очите й се разшириха.

Хелън кимна и Джейн забеляза как гърбът й се скова.

— Това притеснява ли те?

— Разбира се, че не — побърза да отвърне Джейн. — В училището има момичета от цял свят. Аз съм англичанка, баща ми работи във Вашингтон.

Хелън се намръщи.

— Колко тъжно, че си разделена от баща си.

— Не особено. — Джейн се опита да вкорави сърцето си, за да подхожда на думите й. — Баща ми е дипломат. Мисли предимно за политиката. Едва ли би спечелил наградата за баща на годината.

— Ами тогава майка ти.

Англичанката поклати глава.

— Тя почина, когато бях на три. Катастрофа.

Хелън изглеждаше ужасена.

— Много съжалявам.

Джейн сви рамене. Понякога се чудеше какво е станало онази нощ. Баща й шофирал и се бе отървал почти незасегнат, освен дългия белег на гърба. Кой ли знаеше истината? Може би е бил пиян.

Майка й щеше да я обича. В момента Джейн си нямаше никого, освен приятелката си. Бе се научила да живее само за себе си, а книгите и ученето бяха нейното спасение. Можеше да разчита на ума си. Тестовете никога не подвеждаха Джейн, а и бе хубаво да се бори и да печели признание. Всеки път, когато получеше отлична оценка, това я успокояваше дълбоко вътрешно. Интелектуалната сфера бе мястото, където бе повече от добра. Беше изключителна.

Джейн бе много амбициозна. Оксфорд или Кеймбридж, магистратура във „Вси светии“, след това постоянно място в някой университет от „Айви лийг“. Заслужено уважение, постоянна работа и материални доходи, които не зависят от нещо толкова ненадеждно като мъжете или толкова крехко като външния вид.

Знаеше, че най-добрата й приятелка изпитва съжаление към нея.

— Справям се — кратко отвърна тя. — Тук съм само през деня. Имам гувернантка, която ме чака в къщата ни на плажа.

— И аз посещавам училището само през деня. Татко има къща в Бел Еър — небрежно поясни Сали. — Точно до тази на Арън Спелинг, но два пъти по-голяма. Нашият бизнес е петролът.

— Баща ми е бизнесмен.

— В кой бизнес? — веднага се поинтересува Сали.

Хелън разпери ръце.

— В най-различни. — Беше вярно, баща й се занимаваше с какво ли не. — Той урежда договори — срещи за американци, които искат да работят в Средния изток. Строят пътища, апартаменти, водни съоръжения…

— Страхотно — отбеляза Сали, изгубила интерес. — Не се ли занимава с петрол?

— Йордания няма петрол.

— Значи не е някой шейх или крал?

Хелън се усмихна.

— Опасявам се, че не. Обикновен бизнесмен.

— Е, все едно. — Сали бе прекалено жизнерадостна, за да се разочарова за повече от няколко секунди. — Ела с мен и Джейн да разгледаме училището. Ние ще ти го представим много по-добре, отколкото при обиколката за ориентация.

Хелън погледна зад гърба си — достолепна и строга на вид дама с бяла коса, подстригана късо, тъкмо повеждаше останалите новодошли към лабораториите. Противопоставянето на авторитети не бе в характера й, но въодушевлението на американката и дружелюбието на англичанката я заинтригуваха.

— Защо не? — Тя изпробва заучените фрази на английски. — Звучи забавно!

* * *

Трите обиколиха района на училището. Джейн наблюдаваше как Хелън попива всичко с очи. Осъзна, че й е приятно да има още някого наоколо. Хубаво бе да има още подкрепа. В дните, когато Сали беше болна или пътуваше, не бе особено забавно да стои в училище.

А и, разбира се, Хелън Яна бе чужденка, което я превръщаше в още по-лесна мишена за подигравки. Това беше общото помежду им. Освен всичко Джейн веднага усети, че момичето е интелигентно и по-умно от Сали. Сигурно щеше да е хубаво да има наблизо някой, с когото да си говори за нещата, които не интересуваха Сали. Като изпитите, например.

Джейн искрено се надяваше двете да си допаднат.

— Това е фонтанът. — Сали сияеше. — Внушителен е, нали?

— Не — отвърна Хелън, която реши, че наистина я питат.

— Имаме много по-хубав в градината ни в Аман.

Джейн прехапа устни, за да скрие усмивката си.

— И статуята, много е стара. Страшно стара. От Викторианската епоха — донесена е от Сан Франциско. Почти на двеста години е. — Сали бе решена да я впечатли. — Истинска антика.

— Мисля, че е виждала и по-стари. — Джейн се усмихна на новата им приятелка. — Била ли си някога в Петра? — попита тя, с лека нотка на завист.

— Да, разбира се. — Хелън отвърна на усмивката й. — Някой ден би могла да дойдеш с мен, нали? На гости.

Джейн грейна.

— Наистина ли? Много бих искала.

— А това е басейнът. — Сали не се интересуваше от археология или древни градове. Тя махна с ръка и ги зарази с ентусиазма си. — С олимпийски размери, има си и вълни. Спортният салон е напълно оборудван. Има стени за катерене, телевизори на поставки пред теб, докато тренираш, пътечки за бягане, тежести. Дори предлагат и кикбокс.

Това я впечатли. Очите на Хелън обхождаха въодушевено огромния басейн. Да, беше й забавно. Кикбокс! Защо не? Това бе училище само за момичета. Много би искала да се запише на кикбокс.

— А сега, ела насам. — Сали закрачи решително и мина през стоманените врати на специално проектираната училищна сграда. Беше модерна, чиста и всичко бе съвсем ново. Хелън видя зали, пълни с персонални компютри, театрална зала с истинско професионално осветление.

— Зала 102 — драматично изкуство. Бъдещите кандидати за филмови звезди много я харесват. В съседство са занаятите. Тук правят разни грънци и други подобни. Компютри — трябва да разбираш програмите, нали, Джейн?

Джейн изсумтя.

— Понякога се налага направо да я дърпам, за да излезе оттам. А тук — продължи Сали, — са класните стаи. — Красивите й устни изобразиха неодобрителна гримаса. — Трябва да кажа, че все пак мразя часовете. Такава загуба на време. Да учиш за генерал Кастър и други такива. Кога изобщо ще ти потрябва това в истинския живот?

— Историята ни дава знания и за бъдещето — изтъкна Джейн.

— Много дълбокомислено. Любимка на учителите. — Сали намигна на приятелката си. Хелън я погледна завистливо. Искаше й се да притежава самоувереността на американката. И тайничко си мечтаеше за красива златиста коса. Дали баба ще й позволи да боядиса своята?

Вероятно не, това би било прекалено голяма крачка на запад.

— А това е параклисът — продължи Сали и посочи към дълга стая с пейки, олтар и разпятие. — За всички християни. Аз се моля тук…

— Кога? — попита Джейн.

— Понякога — излъга Сали и си обърна се към новото си протеже. — Искаш ли да влезем?

Хелън поклати глава.

— Не, благодаря. Аз съм мюсюлманка.

Сали спря да върви.

— Ха? — възкликна тя, наистина смаяна.

— Разбира се. — Джейн се намеси бързо, за да прикрие гафа на приятелката си. — Тя е от Йордания. Каква си мислеше, че може да е, Сал?

— Няма нищо. — Хелън се развесели от притеснението на русото момиче. Нима не разбираха, че не всички са като тях? — Всъщност в Йордания има много християни. Над пет процента. Но моето семейство е мюсюлманско.

Сали бързо се съвзе.

— Много добре. Тук има и много евреи. А ето къде обядваме. Искаш ли да седиш при нас на обяд?

Джейн погледна най-добрата си приятелка и усети как я залива топлота. Сали наистина бе мило и добро момиче. Да поканиш някого да седне до теб на обяд, бе много сериозно нещо. Тя предлагаше да подкрепя Хелън Яна публично, пред очите на всички нахални и зли, враждебно настроени тийнейджърки, които иначе щяха да превърнат живота на тази срамежлива малка арабка в същински ад.

И Сали правеше това за едно момиче от Средния изток без връзки, без известност в обществото, без нищо, от което тя би могла да извлече лична полза.

Понякога Сали я ядосваше въпреки приятелството им — с ослепителната си красота и огромно богатство, с безгрижното и абсолютно самоуверено отхвърляне на академичните дисциплини. Но дълбоко в себе си Сали бе една щедра южняшка красавица. И току–що бе разтворила обятия за човек в нужда.

Джейн се гордееше, че я познава и че е нейна приятелка.

— И аз бих се радвала — меко добави Джейн.

— Бих искала да седя до вас. — Сега Хелън за първи път се почувства притеснена. Надникна и видя столовата, пълна с шумни и жизнени американки, вече групирани в малки приятелски кръгове. Искаше й се да остане с приятелките си. — Но… не мога да ям храната. Не е „халал“. Баща ми се е погрижил. Ще ми доставят специална храна. — Тя се поколеба. Дали това не бе прекалено откачено за тях? Ако я оставеха сега, тя щеше да е новото странно мюсюлманско момиче и дръзките американки щяха да я тормозят. Хелън усети как стомахът й се свива и вътре сякаш пърхат пеперуди.

— Разбирам те! — Сали усети страха й и побърза да я успокои. — Виждаш ли? Ти си специална. Имаш нещо като личен сервитьор направо в училище!

— Благодаря ви. Шокрам. — Арабската дума й се изплъзна по навик. — Вие двете имате ли други приятелки?

— Разбира се! Много. Но двете сме най-добри приятелки. — Уверено заяви Сали и стисна ръката на Джейн. — Ние сме отделна група.

— Аз мога ли да бъда във вашата група? — направо попита Хелън.

Джейн й се усмихна топло.

— Разбира се! Много ще се радваме.

— Благодаря ви — отново се обади Хелън с признателна усмивка. Много й харесваше. Страхотно училище. А тези двете момичета бяха много добри. Хелън реши, че може да бъде едновременно като най-доброто от двете — интелигентна като Джейн и красива и дръзка като Сали.

Болката, която таеше в сърцето си, откакто семейството й бе напуснало Аман, леко започна да заглъхва.

Толкова бе хубаво да имаш приятели.

Трета глава

— Какво правиш, откачалко?

Хелън докосна постелката пред себе си с чело и се опита да се съсредоточи в молитвата.

— Попитах какво правиш?

Усети остър ритник в ребрата си. Хелън се изпълни с гняв и страх. Познаваше този глас. Джули Менърс. Кралицата на кликите. И пълна кучка.

— Не харесвам а-ра-би — заяви Джули.

Хелън стисна зъби и вдигна глава, облегна се назад върху петите си, коленичила, и се помоли за прошка. Най-вече затова, че в момента й се щеше да разбие зъбите на Джули Менърс.

— Да не би да ме игнорираш? Изобщо не си и помисляй ти да игнорираш мен. Чалмаджийка!

— Аллах акбар — прошепна Хелън. Отново се приведе напред и докосна с глава земята в посока към Мека и светия храм.

— Вижте, момичета. Малката ни госпожица негърка от пустинята си мисли, че може да се държи високомерно в Съединените американски щати — ох!

Последва внезапно поемане на въздух и Хелън, все така със затворени очи, чу викове. Продължи да се моли. После чу как някой получи звучен шамар и след това ревна вбесено.

— Най-добре оставете на мира нашата приятелка. — Това бе Сали, разбра Хелън с прилив на благодарност. — Ти си едно грозно и дебело нищожество, Джули. Още не се е родил хирургът, който може да те превърне в красавица. Най-добре се помоли някой да сложи катинар на хладилника ти.

— Остави ме!

— Пусни я! — включиха се и поддръжничките на Джули.

— Надявам се да оставите Хелън на мира. Завинаги. Иначе ще ида направо при госпожица Милтън и ще й съобщя какво съм видяла. Ще ви изключат. — Това бе Джейн Морган, която говореше с перфектното си британско произношение и ги предизвикваше да продължат.

— Върви по дяволите, проклета англичанка! А ти, ти си провинциална пачавра! Целият свят знае, че Джими Кизнос ти е отказал среща миналата събота!

— Да бе, сякаш изобщо бих обърнала внимание на Джими. Толкова е грозен, че дори и ти би могла да излизаш с него! — върна й го Сали.

— Кучка! — изкрещя отново Джули, но Хелън усети, че вече беше по-далеч.

— Аллах акбар — прошепна тя отново малко по-настойчиво и се изправи, приключила с молитвата. Отвори очи и видя Джули и половината й банда да се отдалечават сърдити към другия край на игрището. Джули им показа среден пръст с идеално поддържан маникюр.

— Не й обръщай внимание. Тя е невежа — каза Сали, докато Хелън навиваше молитвеното килимче.

— Нарани ли те? — Джейн докосна ребрата на приятелката си през сивия пуловер.

Хелън потръпна.

— Не — излъга тя.

Със сигурност щеше да стане голяма синина. Но в главата й продължиха да звучат обидите. Негърка от пустинята. Чалмаджийка. Откачалка. А-раб-ка.

— Защо ме наричат така?

Иронията в случая бе, че постепенно, докато месеците отминаваха, Хелън усещаше, че губи част от идентичността си. Баба винаги й говореше на английски и арабският й закърняваше. Понякога се объркваше в някои от обичаите и не можеше да разбира напълно родителите си, когато те спореха и минаваха на родния им език.

Опитваше се да пази корените на културата си, но, разбира се, тези грубиянки не виждаха, че тя става все повече американка. Хелън беше просто а-раб-ка за тях и винаги щеше да остане такава.

— Само се фукат. Мислят те за странна, защото никога не излизаш с момчета.

— Джейн също не излиза.

— Опа! — възкликна кротко Джейн. — Изобщо не разбираш какво е да си тактична, нали Хелън?

— Какво означава „тактична“?

— Няма значение. — Сали отново кипеше от енергия. — Искаш останалите да те приемат, нали?

— Нали си има нас — отвърна Джейн, все още леко засегната.

— Но другите момичета… — Хелън се бореше с копнежа на аутсайдера да принадлежи към групата. — Останалите. Нали разбирате.

Джейн кимна. Разбираше я. Погледна към Сали.

— Съгласна съм. Никога не се отказват. Особено Джули и Мелиса и компанията им. Ужасно е досадно.

— Значи трябва да направим нещо по въпроса. — Сали се протегна, загорялото й момичешко тяло се изви като котешки гръб на слънцето. — Ще им го върнем — за онова, което се опитаха да сторят на Хелън.

Под меките извивки на южняшкото й произношение Джейн долови истински гняв и леко потрепери. Сали може и да не бе особено силна в учебните дисциплини, но не беше глупава. В нея имаше някаква стоманена нишка. А точно сега беше бясна.

— Хайде да направим парти — каза Сали след кратка пауза.

— Парти ли? — попита Хелън.

Джейн се усмихна. Хитро.

— Да. Истинско парти. Като най-страхотния купон за годината, на който задължително трябва да те видят, иначе все едно е свършено със социалния ти престиж. Нека малко натрием носовете на тези момичета. Да им докажем, че двете наистина сте ми приятелки. — В очите на Сали проблесна опасно пламъче. — И ако ви тормозят, ще има последици.

Тъмните очи на Хелън за миг се спряха на шумната и противна групичка момичета в другия край на игрището — те се смееха. Най-вероятно на нея.

— Но те няма да дойдат на нашето парти — каза тя. — Не разбирам.

Сали се усмихна на приятелката си. Понякога тя се чувстваше доста объркана, когато Хелън и Джейн си говореха. И двете бяха супер интелигентни и можеха да проумеят неща, които или не бяха по силите й, или я отегчаваха, но когато ставаше дума за великолепие и стил, Сали Ласитър бе в стихията си.

— О, ще дойдат — заяви тя хладнокръвно. — Нали, Джейн? Ще дойдат. Само трябва да направим партито достатъчно голямо и шумно и направо ще ме молят за покани. Ще се справите прекрасно, ако имате стил.

Пресегна се и потупа Джейн и Хелън по раменете.

— Трябва да разберете едно: блясъкът е оръжие.

И им намигна.

* * *

Хелън Яна стоеше в кухнята в дома си и внимателно наблюдаваше как майка й приготвя чая. Правеше го по марокански, като използваше пресни листенца от мента и много захар и го поднасяше в малки, изящно украсени чашки върху гравиран сребърен поднос. Това бе обичайният им следобеден ритуал, който винаги я успокояваше. Беше като късче от родината.

— Искаш ли чашка чай? — попита майка й, като внимателно подбираше английските думи. Баба настояваше да говорят на английски дори у дома.

— Благодаря — учтиво отвърна Хелън. Пое чашата и отпи внимателно. Чудеше се как да подхване темата.

— Днес намерих прекрасни праскови на пазара — обади се майка й и продължи да бъбри. Хелън огледа кухнята — беше модерна и стилна, но относително малка. Баба обичаше да се местят, искаше да живеят в най-добрия квартал, който можеха да си позволят. Това бе третата им къща за пет години. Все още не бяха в Бел Еър или Бевърли Хилс, но бяха в централната част на Лос Анджелис, на Трета улица, близо до сградата на Гилдията на писателите, в много престижен затворен комплекс. Хелън знаеше, че майка й и сестра й Жасмин много обичат сигурността, както и перфектно поддържаните морави, малките къщи — всички еднакви, развлекателния център на комплекса с басейн и спортна зала. Тук всичко бе чисто и подредено. Баба̀ бе купил една от по-малките къщи, а с останалите пари плащаше училищните такси на Хелън. Освен това бе купил много голям мерцедес, най-нов модел телевизор, домашен компютър и харчеше пари за подходящи костюми и часовници.

За баба външният вид бе всичко. Хелън обмисли това. Можеше ли сега да го използва в своя изгода?

Доста странно бе да растеш така, между два свята. С любящи родители, които обаче бяха лицемери. Да, баба и майка й отчаяно искаха да се впишат в тукашното общество. А Хелън отлично познаваше силата на копнежа. Усещаше го всекидневно в училище. Но освен това бяха мюсюлмани, не особено ревностни, рядко посещаваха храма, но все пак за тях правилата бяха едни, а за нея — други. Досега още не бе посмяла да доведе Сали или Джейн у дома. Особено пък Сали. Бяха с прекалено западни разбирания, прекалено решителни. Ако баба някога зърнеше нарочно скъсените поли на Сали, щеше да забрани на Хелън да се вижда с нея.

Дали имаше изобщо вероятност да я пусне на партито?

Хелън стисна здраво чашата си. Едва ли. Но все пак на нея й се ходеше, о, колко много искаше да отиде. И без това нямаше да върши нищо непозволено, помисли си тя гневно. Нямаше да пие алкохол, нито да се целува с момчета. Искаше само да може да е там, да бъде с приятелките си. Да е в центъра на събитията. Да натрие носа на онези, които я тормозеха.

Да види какво е да бъдеш като Сали — поне веднъж, поне за една вечер.

— Знаеш ли, мамо, в дома на приятелката ми Сали ще има голямо парти след две седмици. — Хелън се стараеше да говори с небрежен тон. — Тя е много богата, баща й има петролна компания.

— Твоята приятелка е прекалено млада за подобно нещо — изсумтя майка й под нос.

— Ами… няма да има никакъв алкохол — излъга Хелън. — А и родителите на Сали ще са там… нали разбираш, като придружители.

Майка й се обърна да я погледне, а устните й бяха стиснати здраво в тънка линия.

— Категорично не, Хелън. Звучи като нещо забранено — с момчета и срещи с непознати. Подобно разпуснато поведение не е за добро момиче като теб. Баща ти няма да разреши. Избий си го от главата.

— Но…

— Не — повтори майка й, а после мина на арабски за още по-голяма тежест: — Ла-а.

Хелън само сви рамене, сякаш не беше нещо важно, и довърши чая си. Прекият подход не бе дал резултат. Преди година, преди Сали и Джейн, тя щеше да приеме факта кротко, примирено, както винаги бе правила.

Тази вечер отказваше да се предаде.

Щеше да измисли начин. Бе твърдо решена.

* * *

Баща й се прибра у дома, целуна жена си и започна да й разказва как е минал денят му. Средна работа, без много поръчки. Вероятно се очертаваше сделка с внос на козметика. Майка й започна да говори бързо на арабски, който Хелън бе започнала да забравя заедно с избледняващите спомени за стария й живот в Йордания.

Внезапно й хрумна нещо. Стана и отиде в кухнята, сякаш нищо не я притесняваше, и започна да слага масата за вечеря.

— Хелън. — Гласът на баба бе строг. — За какво говори майка ти? Някакво парти? Не би трябвало дори да ме питаш за подобно нещо.

— О! — възкликна небрежно тя, докато изваждаше чаши за вода от шкафа. — Няма нищо, баба. Просто едно грандиозно събитие в имението на Сали в Бевърли Хилс. Мама не е разбрала — и без друго никога не биха ме поканили.

— Какво? — примигна той.

Хелън сви рамене.

— Сали е мила с мен в училище, но те двете с Джейн, естествено, се движат в различни социални кръгове.

— Обясни ми! — мрачно нареди баба̀.

— Ами, както знаеш, бащата на Джейн е посланик. И има титла „почитаем“. Това е английска титла, той е аристократ. А Сали е една от най-богатите наследнички в Америка. Имам предвид, няма начин — нашето семейство едва ли би могло да се надява да се покаже пред обществото в подобна компания. Партито на Сали е много престижно, само за най-отбраните момичета в училище. Нямам нищо против.

Лицето на баща й бе почервеняло.

— Искаш да кажеш, че уж ти е приятелка, но не те е поканила?

— О, покани ме. След като й казах, че ти никога не би ми позволил да ида. Така хем може да каже, че ме е поканила, хем знае, че няма да се появя там — в компанията на важните момичета. Техните бащи са най-малкото известни филмови продуценти. — Хелън се усмихна леко. — Такъв е животът баба, знаеш как е в този град.

— Не. Няма да стане. — Баща й поклати глава. — Ние сме също толкова добри, колкото и те.

— На партито ще има придружители — намеси се и майка й. — Може би и посланикът ще бъде там. Би било хубаво дъщеря ни да познава такива хора.

— Взех решение. — Гласът на баба̀ беше строг. — Ще отидеш. Кажи й, че съм ти позволил да идеш. Ще те взема в десет и половина. Естествено, ще бъдеш облечена скромно и ще стоиш при приятелките си от училище. Само момичета.

— Но Сали не смята, че…

— Едва ли може да си вземе поканата обратно. Не! Моята дъщеря е също толкова добра, колкото и другите. Както и семейството ни. — Той изсумтя под нос. — Ще отидеш, Хелън, не спори с мен!

Дъщеря му се извърна, за да не види той тържествуващата й усмивка. Не разбираше родителите си напоследък, но все още знаеше как да надхитри баща си в собствената му игра.

— Разбира се, татко — покорно каза Хелън. — Не бих си и помислила.

Сали щеше да я подготви за партито. Щеше да е скромно преобразяване и не виждаше защо да не приеме. Най-добрият подход в този случай бе просто изобщо да не казва нищо на родителите си. По-добре да ги моли за прошка, отколкото за разрешение.

* * *

Джейн прелистваше страниците на учебника по математика, мъчейки се да се съсредоточи върху задачите. Но през прозорците на всекидневната се виждаше пътеката към скалите на брега, която я мамеше навън. Беше прекрасен октомврийски ден и не можеше да се концентрира. Може би трябваше да зареже числата и вместо това да се захване с някоя от биографиите. Това й беше хоби — да се рови в живота на другите. Особено харесваше книгите, чиито герои бяха постигнали успех, след като са имали трудно детство. Можеше да се идентифицира с тях.

Вярно, живееше в луксозна малка къща под наем в Малибу, оборудвана с всички модерни удобства, имаше си икономка и шофьор. Но си нямаше близък човек, който наистина да е загрижен за нея. Както си напомняше често, не можеш да платиш на някого да те обича.

Запита се с присвито сърце какво ли прави точно сега баща й. При последното му обаждане гласът на Томас Морган звучеше по-напрегнато от обичайното. Не би трябвало да се притеснява за него, но се тревожеше. Надеждата, че някой ден той ще я обикне, никога не угасваше напълно.

— Джейн! — Детегледачката й Консуела я викаше от дневната, където гледаше любимия си телевизионен сериал с голям пакет чипс. — Приятелките ти са тук.

Джейн подскочи и бутна настрани книгата. Какво? Сали никога не идваше насам. В къщата й нямаше нещо, което Сали да си няма у дома, и то десет пъти по-хубаво — винаги се събираха заедно в имението. Но сега наистина видя как личната й бяла лимузина паркира пред входната врата, или поне се опитваше да се побере там.

— Гледай да се прибереш преди девет, не забравяй за вечерния час — обади се вяло Консуела.

— Да, разбира се. — Отнасяше се към това със заслужено презрение. Консуела изобщо не се интересуваше какво прави тя.

— Хей, качвай се. — Сали отвори вратата. — Отиваме в салон за красота. И при добър очен лекар.

— Защо? — подозрително попита Джейн и побутна очилата си по-нагоре върху носа си.

— Недей да спориш с мен, скъпа. Ще се погрижим за теб.

Хелън надникна засмяна.

— И аз ще ходя.

— И двете. Няма да приема отказ — категорично заяви Сали. — Качвай се. Веднага!

* * *

— Опитай тези. — Очният лекар се наведе към нея и й подаде друг чифт лещи. — Не се притеснявай, ще свикнеш, всички ги изпускат първия път.

— Съжалявам… — Джейн се засрами. Мразеше непохватността, както и всички прояви на липса на контрол всъщност.

— На върха на пръста… точно така.

— О! — Джейн зяпна. Но пък можеше да вижда! Примигна.

— Сега другата.

Тя я сложи и отново примигна. Погледът й бе малко замъглен, после се изясни.

— Какво ще кажеш? — попита лекарят.

— Изглежда страхотно! — одобри Сали.

— Много си хубава — съгласи се и Хелън. — Много.

— Не се шегувайте — сърдито измърмори Джейн, но не можа да потисне усмивката си. Без очилата лицето й бе толкова… различно.

Изглеждаше по-добре. По-хубава. Да, почти красива, по своя си различен начин.

— Благодаря, докторе. Изпратете лещите й в нашето имение, нали става?

— Разбира се, Сали. — Доктор Мадрид се усмихна любезно. Дъщерята на милиардера получаваше каквото пожелае. Ако искаше от него да се прави на доставчик, той нямаше нищо против. — За мен ще бъде удоволствие…

— Хайде. — Сали вече дърпаше Джейн за ръката. — Още не сме започнали истински с теб.

* * *

— Не знам…

Джейн се размърда неловко на стола, фризьорът бе стиснал в ръка кичур от косата й. Тя все още се опитваше да свикне с лещите и докато примигваше, лицето й сякаш плуваше в огледалото.

Фризьорът се бе хвърлил към Сали, сякаш тя бе отдавна изгубената му най-добра приятелка. После, когато тя му бе представила Хелън и Джейн, имаше доста цъкане с език и шумни въздишки през зъби.

Сега подскачаше наоколо й като цирково пони и често хващаше цели шепи от косата й с превъзбудени жестове. Не че много се интересуваше от външността си, но Джейн все пак не искаше той да я смята за някаква монахиня.

— Естествено, че не знаеш. Ако знаеше, нима щеше да изглеждаш така? — Морис щракна с пръсти. — Неее! Аз съм художникът, скъпа, а ти си платното. Нека оставим специалистите да си вършат работата. Разбрахме ли се?

Той заглуши протестите й.

— Виждаш ли приятелките си, сладурче?

Морис завъртя стола й — тук беше и Сали, чиято златиста грива в момента издухваха със сешоар, както и Хелън, на която правеха маникюр.

— Така, те знаят какво правят… Сали най-вече. Тъмнокосата е стеснителна, но поне е на прав път. Ти имаш нужда от помощ. Голяма помощ. Знаеш това, нали?

Джейн преглътна гордостта си.

— Да.

Нямаше смисъл да ходи на партито на годината като почетен гост — да блесне повече от Мелиса, поне веднъж, — ако щеше да остане сама и залепена до стената.

Не. Нямаше да стане. Независимо дали й харесва, или не, Джейн Морган щеше да се съревновава. В нова област.

— Давай смело! — кратко отсече тя.

— Наистина ли? — Той грейна.

— Разбра ме. Искам пълна програма.

Красотата иска жертви. Нужни бяха часове, дълги часове, а за Джейн — и скучни. Миене, сресване, подстригване, боядисване, сушене.

— Винаги ли отнема толкова време? — оплакваше се тя, докато Морис завиваше хилядното парче фолио върху току-що подстриганата й коса.

— Необходимо е търпение — въздъхна той.

Джейн отново се загледа в модното списание. Беше ужасно скучно. Пазаруване! Кой, за бога, се интересуваше от това? Зеленото било на мода, така ли? И какво от това? Цветовете на дъгата не бяха безброй. Някой щеше ли да се оплаче, ако тя се облече в синьо? Естествено, че не.

Жените наистина ли бяха толкова глупави?

— Наведи глава назад — нареди Морис. — Това ще боли… малко.

— Какво е това?

— Топла коламаска. Прекалено симпатична си, за да ходиш с една вежда.

— Ооох!

* * *

— Ще ти направя френски.

— Моля?

— Френски маникюр на ръцете и краката. Безцветен, не си готова за нищо по-фрапиращо.

— Щом е безцветен, какъв е смисълът? — попита Джейн, загледана в ръцете си. Другите две момичета бяха отишли на кафе в заведението отсреща. Тя все още бе заклещена тук и онзи тиранин Морис не й даваше да погледне в огледалото.

— Ще видиш — отвърна той тайнствено.

Най-сетне всичко свърши. Десет минути след като Хелън и Сали се бяха върнали, стиснали замразения си йогурт без мазнини, Морис изключи от контакта модерния си метален сешоар.

— Естествено още не съм я гримирал — скромно отбеляза той. — И, както сами разбирате, има нужда от дрехи… повече цвят. Но все пак!

Той ги подкани да се приближат, завъртя стола и махна черната коприна, с която бе закрил огледалото.

— Свети боже! — изпищя Сали.

Хелън зяпна безмълвно.

— Майчице мила! — Джейн се почувства като малко дете. Закри уста с ръка. — Майчице мила…

Косата й, подстригана до нивото на раменете, бе изпъстрена с деликатни бронзови кичури. Беше изключително жива и обемна, липсата на тежест й придаваше плътност, каквато преди нямаше. Без онази дебела плитка, свита на кок, Джейн се чувстваше лека като перце. Гъстите й сключени вежди бяха изчезнали и на тяхно място се бяха появили извити дъги, които отваряха лицето й. А върху ръката, закрила в момента устата й, блестяха лакирани нокти с красиви бели полудъги.

— Почакайте да й сложим малко грим. — Морис се изпъчи. — Истински магьосник съм, нали?

— Не. Имаше страхотен модел, върху който да работиш — усмихна се Сали. — Но наистина си много добър. — Тя се наведе и целуна по бузата възмутения стилист, при което пъхна в ръката му петстотин долара.

Морис се ухили доволно.

— Мерси, шери. Беше истинско удоволствие.

* * *

— Сега отиваме за рокли — енергично обяви Сали.

— Ще изглеждаш фантастично — обади се Хелън зарадвана и се усмихна топло на Джейн. Толкова хубаво бе да я види как разцъфтява — беше много умна, но невинаги особено женствена. Сега бяха извадили на преден план красотата й. Кой би посмял сега да тормози Джейн? Кое момиче изобщо би си го помислило? Приятелката й бе преобразена, по-хубава и от нея. Но Хелън не бе завистлива по природа и просто се радваше за Джейн. И тя самата имаше своята красота, все пак. Това й носеше известна утеха в живота, който никак не бе лесен — също като приятелството им. Хелън инстинктивно разбираше това. Горката Джейн. Колкото и да се ядосваше на баба̀, тя поне имаше семейство. Като Сали. А какво имаше Джейн? Един безполезен баща, който дори не заслужаваше да бъде наричан такъв.

Джейн Морган бе толкова студена, винаги бе толкова сдържана. Сърдита на целия свят, на живота. Хелън, която бе нежна и сърдечна, се надяваше някой ден приятелката й да се ожени, но не бе сигурна в това. Понякога Джейн демонстрираше категорично желанието си да стане раздразнителен и опак професор в някой университет — заклета стара мома. А това би било жалко, защото ако Джейн се нуждаеше от нещо, то това бе именно семейство. Истинско семейство. Може би любовта към собствените й деца щеше да излекува душата й, мислеше си Хелън.

— Не само за нея — и за двете. — Топлият южняшки тембър на Сали прекъсна размислите й.

— Не можеш да ми купуваш рокля! — Хелън бе отчасти поласкана, отчасти обидена. За разлика от Джейн, нейното семейство имаше пари. — Ще дойда с моя рокля.

— Искам да те преобразя — примоли се Сали. — Също като Джейн. Само си представи какво ще стане, след като гримьорката се заеме с нея!

— Не, не. — Хелън поклати глава. — Аз не нося дълбоки деколтета, Сали. Не съм като теб.

— Какво? Да не би да ме смяташ за разпусната? — Очите й блеснаха опасно. Ако имаше някаква слабост, това бе да й се присмиват. Ужасно мразеше това. Какво толкова, че не е особено добра ученичка? Тя имаше отличен усет към реалния живот.

— Естествено, че не — опита се да се измъкне Хелън. Очите й се плъзнаха по прилепналата бяла рокля на Сали, която не оставяше никакво съмнение относно внушителните извивки на фигурата и златистия загар на кожата й. Ако баба някога я зърнеше облечена така, щеше да получи удар! — Просто не мисля, че имаме еднакъв стил.

— Спокойно. Знам го, знам какво ще подхожда и на двете ви — кимна Сали. — Организирам това парти за вас. Доверете ми се.

— За нас — обади се и Джейн я побутна с лакът. Хайде! Сали обичаше да бъде лидер на малката им групичка. Партито беше нейно, то щеше само да затвърди неприкосновеното й положение на звезда, да покаже несметното й богатство.

Всичко, което притежаваше Поли, щеше да бъде на Сали. Какво от това, че бащите на другите момичета са прочути режисьори или известни продуценти? Когато Сали Ласитър пораснеше, тя щеше да може да си купи цяло студио и да наема или уволнява, когото си реши.

Това парти бе тренировка за бъдещето за Сали.

— Добре, тогава. За нас. Тримата мускетари!

— Моля? — не разбра Хелън.

— Няма значение — махна Сали. Тя нетърпеливо задърпа двете момичета. Преобразяването им бе като игра с пораснали кукли Барби. Обожаваше приятелките си и искаше те да изглеждат възможно най-секси. — „Ниймън Маркъс“. Веднага. Очаква ни личен консултант в пазаруването!

Хелън погледна към Джейн и сви рамене. Сали бе истинска стихия, когато бе в такова настроение. Най-добре беше да й се подчинят!

* * *

— Дами, изглеждате прекрасно. — Управителят на магазина се прехласваше най-възторжено. Естествено, всичко това означаваше солидни продажби за него, но Джейн забелязваше и блясъка в очите му — бе възхитен. — Наистина сте изключителни. Направо ще смаете всички!

— Какво мислите, момичета? — Сали дори не се опита да прикрие тържеството в гласа си. Двете й приятелки бяха излезли от пашкулите си и трябваше да са й благодарни за това. — Доста привлекателно трио сме, нали?

Отражението в огледалото, което покриваше цялата отсрещна стена, потвърждаваше оценката й.

Сали — руса, с прекрасен тен, зашеметяваща, в изумителна рокля от златни пайети с нежни къдри по деколтето, съвсем къси бухнали ръкави и пола с формата на рибя опашка. Приличаше на русалка от приказките.

Джейн — току-що разкрасена, сега гримирана от стилистката на щанда на „Шанел“. Косата й — блестяща и жива, а деликатните й черти — подчертани с грим в естествени цветове и лек блясък, който изтъкваше младостта й. Тя беше с тясна и дълга рокля от тъмнозелено кадифе, което подхождаше на смарагдовите й очи и медните кичури в косата й.

Хелън — екзотична и аристократична. Съобразявайки се с произхода й, Сали бе избрала за нея рокля с дълги ръкави и разкошен пищен шлейф, творение от сатен и дантела в цвят на олово и светлосиво, с подхождащо й наметало от агнешка вълна, меко като пух. Около шията й имаше тясно колие от дребни перлички.

Приятелките й протестираха, че не могат да приемат нещо толкова скъпо.

— По дяволите — избухна Сали. — Баща ми не си брои парите, момичета, той ги мери в килограми. И щом иска да ме глези, аз пък искам да поглезя вас. Ние сме приятелки, така че престанете с глупостите.

Много хора й се подмазваха, но тя знаеше, че тези двете момичета наистина я харесват; всъщност, щяха да я харесват дори и ако нямаше нищо. За човек в положението на Сали това означаваше много. Всъщност означаваше всичко.

— Щом казваш, благодаря ти. — Хелън я целуна развълнувана по бузата. Роклята бе прелестна, скромна, но и стилна, и родителите й нямаше да имат възражения.

— Благодаря ти, мила. — Джейн прегърна здраво Сали. Не би могла да произнесе и дума повече, без гласът й да потрепери.

Не можеше да повярва колко много я бе променила Сали. Без очилата, с малко грим, боядисване и подстригване на косата — направо не можеше да познае себе си. Онези отвратителни момичета, които се бяха опитвали да превърнат живота й в ад, също нямаше да повярват на очите си.

Джейн имаше остър ум, но й липсваше самоувереност. След партито това щеше да се промени.

Четвърта глава

Поли Ласитър огледа дома си и се опита да забрави неприятностите в офиса.

Голямото имение го успокояваше. То бе най-очевидният израз на богатството му. Човек, който живее в такава къща, не би могъл да има сериозни проблеми в работата, нали?

Домът му — „Грийн Гейбълс“, наречен така по романа на Л. М. Монтгомъри. Госпожа Мона Ласитър бе негова голяма почитателка.

„Грийн Гейбълс“ — най-голямото и най-разкошно имение в Бел Еър.

Поли Ласитър го обожаваше. Това бе домът му, неговата крепост и символът на положението му.

Лос Анджелис се захранваше от звезден блясък. Това бе електричеството, което всъщност течеше в градската мрежа. А Поли нямаше такъв — нямаше нищо, освен гъстата черна течност, която се изливаше от кладенците в пустинята на Щата на самотната звезда. Бе израснал в бедност и искаше само най-доброто за малкото си момиче. В Америка Холивуд бе най-доброто и Поли Ласитър, въпреки липсата на връзки, бе твърдо решен да стане важен играч на тази сцена.

Това означаваше само едно. Разточително харчене. Това бе ключовата дума на осемдесетте.

Какво като името му не се споменаваше във „Варайъти“? Мона, жена му, щеше да се появява на всички важни партита.

Какво като нямаше филм, който да разбие всички класации? Щеше да има най-луксозното имение в Лос Анджелис.

Сали се справяше добре в училището на госпожица Милтън. А Поли имаше цели шест лъскави коли. „Ферари Тестароса“, „Порше“, „Ролс Ройс“, „Астън Мартин“… Дори гаражното крило, което ги подслоняваше, бе специално проектирано. Да, „Грийн Гейбълс“ бе най-великото имение, което някой някога бе виждал. Една хитра покупка на полегат и прашен терен в добрата част на Бел Еър, малко откровени подкупи — да ги наречем „дарения за предизборна кампания“ — и Поли Ласитър от Белмон — Тексас, бе получил всички необходими строителни разрешения.

И само как се бе развихрил!

Спилбърг — много ти здраве!

Лукас — изяж се от яд!

Голямата къща в имението разполагаше с двадесет и две спални — в някои от тях никога не бе влизал. Имаше огромен закрит плувен басейн с отопление, две кухни, десет бани към спалните, осем гардеробни помещения, конюшни, ябълкова и крушова градина, както и лабиринт, по дяволите. В добавка към всичко това в „крилото за гости“ на имението имаше кортове за тенис и скуош, три къщи за гости, проектирани в стила на прочутия хотел „Бевърли Хилс“, истинска италианска градина с лавандула, розмарин и маслинови дръвчета, в която имаше няколко фонтана и куп статуи, имаше и огромен закрит спортен салон, в който бяха назначени на пълен работен ден няколко лични треньори. И всичко това, без да се броят помещенията за настаняване на служителите, шофьорите на господина и госпожата, камериерките, готвачите и квалифицирания личен барман…

„Грийн Гейбълс“ разполагаше със собствено частно голф игрище с осемнадесет отлично поддържани дупки.

„Грийн Гейбълс“ имаше отлично зареден бар край открития басейн.

„Грийн Гейбълс“ имаше площадка за кацане на хеликоптери, писта за самолети и хангар, в който се намираше личният самолет на Поли.

Нищо чудно, че обичаше да се хвали с имението си!

Поли се загледа през огромните прозорци на кабинета си над зелените морави, към огледалната повърхност на собственото си езерце с лодки. Да, „Грийн Гейбълс“ бе неговият дом. Онова, което му обясняваха за пенсионния фонд, не можеше да е вярно. Човек не можеше да си позволи да притежава всичко това, освен ако не е преуспял, много преуспял. Той бе тръгнал от най-затънтените краища на Тексас и никога нямаше да се върне там.

* * *

— Татко. — Сали се обади с гласчето си на послушно малко момиченце. Беше събота и тя седеше в огромната кухня, хапваше палачинки с масло и сладко и гледаше как пламъците на огъня си играят зад решетката на камината. Дори и в Лос Анджелис понякога ставаше хладно през зимата и семейство Ласитър отлично знаеха как да се насладят на времето. — Може ли да организирам парти?

— Какво парти, скъпа?

Баща й отиде до хладилника за чаша прясно изцеден плодов сок. Така имаше усещането, че се храни здравословно дори когато Кончита му приготвяше огромна чиния с бекон и наденички за закуска. Просто трябваше да хапне малко плодове, за да си набави достатъчно антиоксиданти. Нали така?

— Мнооого голямо парти — проточи Сали. — За най-добрите ми приятелки — Хелън и Джейн.

— Харесвам Джейн! — обади се майка й разсеяно. Дъщерята на английски дипломат означаваше най-висока класа, а нали тъкмо затова плащаха високите такси на госпожица Милтън. — Коя е Хелън?

— Нова ученичка. — Сали не бе сигурна дали баща й ще хареса арабската й приятелка, затова си замълча. — Много е мила. Но някои от другите момичета се държат лошо с нея, нали знаете колко високомерни са понякога дъщерите на актьори и останалите. Мислех си, че би било хубаво да направим едно страхотно парти… Нали се сещате, пълна програма.

— Пълна програма, значи — изръмжа Поли. — Звучи ми скъпо.

— Обзалагам се, че всички списания ще пишат за него — подкупващо добави Сали. Отлично владееше маркетинга. — Партито на годината в „Грийн Гейбълс“!

— Това би било хубаво — замислено отбеляза Мона Ласитър. Не беше се появявала в светските хроники на вестниците вече четири седмици подред. Беше ужасно трудно за „цивилните“ граждани да се появят, където и да било в този град. Онова, с което Поли разполагаше, бяха парите, а парите бяха за харчене!

— Не виждам защо да не се повеселим малко. — Мона се приближи до съпруга си и прокара дългите си нокти през оредяващата му коса, при което почеса главата му и го накара да заръмжи от удоволствие. — Не можеш да отнесеш парите си в гроба, Поли… Ще бъде чудесно да видим толкова млади хора да се забавляват.

— О… Двете ми любими момичета — развълнува се Поли и сви рамене в жест на примирение. — Ясно е, че двете сте по-силни!

Същият импулс, който го караше да се любува на луксозното си имение за милиарди, сега го накара да се съгласи. Винаги когато бе стресиран, Поли купуваше нещо. Или правеше нещо. Едно разточително парти за малката му принцеса и нейните приятелки, една вечер, в която щеше да се забавлява, да изтъкне богатството си, да забрави за измъчващото го безпокойство от финансовия отчет. Защо не?

— Да! — викна Сали. Направи циганско колело, както правеха с групата на мажоретките, и слабите й крака, обути в тесни джинси, грациозно се приземиха, докато русата й коса се разпиля във всички посоки. Поли я изгледа с обич. Бе искал да има син, но всъщност Сали бе просто идеална — неговата малка сладурана, и той я обожаваше. Тъй като Мона не можеше да има друго дете, той бе вложил цялата си обич в любимата си дъщеря.

— Със сигурност ще поръчаме пълна програма. — Той се ухили. — Мона, ще се погрижиш за всичко, нали? Може би въртележка…

— Въртележка! — Сали вдигна красивите си очи към тавана. — Татко, не съм на осем. Трябва ни един от онези симулатори за летене! Нали се сещате, като в панаира. Стягаш си коланите и политаш с ракета към Марс… А също и фойерверки, голямо шоу. И свещи навсякъде около басейна.

— Вълшебни светлинки, фенери, голяма шатра от коприна — трябва да поръчаме храната на „Чейсън“… или на „Занзибар“…

— Никаква мароканска храна — побърза да се намеси Сали. Не искаше да разстройва Хелън. Понякога бе много докачлива. Изтича до майка си и баща си и ги разцелува въодушевено. — Благодаря ви! Вие сте най-добрите родители!

Те отвърнаха на прегръдката й. Да, родителите й бяха върхът, помисли си щастливо Сали. Животът й бе приказен. Щеше да бъде кралицата на бала и приятелките й щяха да са до нея!

* * *

— Колебая се за това парти — заяви баба̀ същата вечер.

Готвеха се за вечеря и Хелън щастливо си тананикаше, докато режеше кориандъра. Последното излизане с момичетата на кафе бе чудесно: побъбриха на воля, посмяха се, поглеждаха крадешком към филмовите звезди. Е, звезда от телевизионен сериал и известен режисьор, но и това бе по-добре от нищо.

А мнозина пък бяха зяпали тях. И не само Сали, а и трите. Хелън бе като всяко друго момиче. Също като Джейн, която направо бе разцъфтяла от чуждото внимание като повяхнало цвете, което е било полято с вода, и на нея това много й бе харесало.

Беше като подготовка за голямото събитие.

Когато баща й проговори, Хелън здраво стисна ножа в ръка, вдигнат във въздуха, и кокалчетата на пръстите й побеляха. Баба̀ не можеше да я спре — не и сега!

Малката Жасмин погледна сестра си, после бързо изгуби интерес. Музикалното предаване по телевизията й бе по-забавно от социалния живот на Хелън.

— Но аз няма да правя нищо нередно. — Тя направо изгаряше от гняв. Какъв лицемер беше баща й! Обличаше се с дрехи по западна мода, беше им дал английски имена и пиеше като смок. Рядко можеше да го види на молитва или в джамия. Баба̀ караше приятелите си да го наричат Ал, което не звучеше толкова чуждо като Али. Тя силно подозираше, че семейството им се бе заселило в Лос Анджелис, а не в Ню Йорк, защото тук всички бяха с тен през цялата година и тяхната смугла кожа не се набиваше на очи. — Ще има възрастни придружители — напомни му тя.

— Виждаш ли? Придружители. Ако всичко е толкова невинно, за какво са те? — попита баща й. Това бе само оправдание. Ако родителите на Сали нямаше да присъстват, той щеше да се оплаче от липсата на придружители, знаеше си го.

— Все едно, Хелън, няма нужда да ходиш и да се срещаш с разни американски момчета.

— Няма нужда ли?

Изпита внезапното усещане, че никак няма да хареса онова, което предстоеше да чуе.

— Ти й кажи — обърна се баба към майка й.

— Намерихме ти добър мъж. — Айша бъркаше соса и не погледна към дъщеря си. Хелън подозираше, че това е нарочно. — Той ни е роднина…

— Далечен роднина.

— Братовчедка ми Лал. Неин племенник. Казва се Ахмед. На двадесет и четири години…

Пфу. Старец.

— Търговец е, от Кайро. Има много хубава къща с голяма градина, като старата ни къща в Аман. Ще ти хареса. И той ще ти хареса. — Айша изпъна гръб. — Двамата с баба сме съгласни.

— Е, много добре. — Хелън се изненада от горчивината в гласа си. Непокорството не бе в характера й, но въпреки това го изрази. Думите сами се търколиха от устата й: — Забравили сте, обаче, да питате мен. Аз не съм съгласна.

— Винаги си била добро момиче — изръмжа баща й. — Знаеш, че така става в живота.

— Не точно сега. Вече не. — Хелън остана твърда. — Аз сама ще реша за кого да се омъжа, баба.

— Но Ахмед е добро момче! — Айша бе възмутена. — Има много пари. Отлична партия е, от добро семейство. Кайро е идеална възможност за теб! Обсъждали сме го.

— Ти ще ми се подчиниш, Хелън, аз съм ти баща — напомни й строго баба. — Семейството ни е с положение в обществото, трябва да мислим за репутацията си. Може би трябва да не те водя вече в онова училище!

И да напусне Сали и Джейн? Как ли пък не!

— Ще ти предложа нещо, баба. — Внезапно й хрумна, че баща й е бизнесмен. Двамата можеха да се пазарят, както повеляваше традицията. — Това е голямо светско събитие, знаеш го. Поли Ласитър е милиардер от петролния бизнес. Ще има филмови звезди, дипломати, банкери. И, разбира се, госпожа Ласитър ще наблюдава зорко всичко. Трябва да ме пуснеш да ида, това ще ти донесе изгода. Вече се съгласи. Просто си дръж на думата.

Очите му се присвиха.

— И ако го направя, ще се омъжиш ли за Ахмед?

— Ще се срещна с него — поправи го Хелън. — Ще обмисля предложението. Разбира се, защо не? Кайро е много космополитен град, а и както казвате, щом е от добро семейство…

— Нямаш право да се пазариш! — сърдито каза баща й. Отиде до бюфета и измъкна бутилката си с уиски.

Хелън познаваше този поглед. Просто изчака.

— Предполагам, че щом има придружители, можеш да идеш. Искаме да се впишеш в обществото. Ахмед ще се радва, ако имаш приятели тук… Ще може да разшири бизнеса си…

— С какъв бизнес се занимава?

— Килими.

Хелън се извърна, за да не види баба как вдига очи към тавана. Килими, супер. Какво клише. Дали имаше и летящи? Искаше й се да попита, но прехапа устни.

— Много скъпи килими — поясни Айша. Беше по-проницателна от мъжа си и забеляза изпънатия гръб на дъщеря си. — Някои от тях са безценни произведения на изкуството. Само много богатите в Холивуд могат да си ги позволят.

— Страхотно! — излъга Хелън. Опита се да вложи в думите си малко от мажоретния ентусиазъм на Сали. — Ще видя дали не мога да събера малко визитни картички, баба. Във всеки случай една жена трябва да мисли за положението си в обществото. Заради семейството, нашето… и неговото.

Да, наблегни на това. Дали вършеше грях? Може би. Но нямаше никакво намерение да се омъжва за човек, когото не е виждала. А според религията й не можеха да я принудят.

Нямаше нищо лошо да им даде някаква надежда, все пак. Да се съгласи да се срещне с пъпчивия младеж — все едно, стига да може да иде на партито. Да се повесели малко! Толкова усърдно работеше в училище — защо не? Заслужаваше награда.

Хелън погледна баща си. Можеше да се срещне с Ахмед, да бъде мила с него, да се опита да размени няколко изречения на арабски. Какво значение имаше всъщност? Би обещала всичко, стига да й позволят да иде на партито…

— Съвсем вярно. От теб ще излезе прекрасна съпруга… Много добре, можеш да отидеш. Ти си добро момиче — самодоволно заяви Али.

Загледа се в дъщеря си, която се зае отново с кориандъра със сведена глава. Беше минало изненадващо добре. Той, разбира се, обичаше Америка и живота тук, но си имаше граници. Не беше благословен със синове и нямаше никакво намерение да позволи на някоя от дъщерите си да го посрами.

Хелън бе смущаващо красива. Тялото й разцъфтяваше с всеки изминал ден. Виждаше се даже под униформата й. Когато семейството излизаше на ресторант, мъжете я заглеждаха дръзко.

Беше готова за брак. Ако изчакаха, както правеха западните момичета, щеше да настъпи катастрофа. Нека се оплаква, помисли си Али. Щеше да се зарадва на живота си, след като се сдобие със съпруг, няколко деца и хубава къща. Той самият бе израснал в бедност и бе успял с пот на чело. Нещата щяха да са много по-лесни за Хелън.

Да, той беше успял. И знаеше какво е най-доброто за нея.

* * *

Джейн седеше в любимото си кътче в библиотеката — прозорец с широк перваз, с много меки зелени възглавнички и изглед към тучните зелени морави, които се спускаха към езерцето с шараните. Имаше страхотна гледка към вечно цъфтящите градини — в училището на госпожица Милтън, както и в целия град, много държаха на външния вид. Най-хубавото от всичко бе, че мястото бе закътано, близо до рафтовете със справочна литература.

Вярно, библиотеката като цяло бе доста усамотено място. Училището имаше висока репутация, но не и в академичен план. Лъскавите тийнейджъри на Лос Анджелис, които бяха в училището, не си падаха много по книгите. Онези, които я използваха, бяха като нея преди преобразяването й — самотници по природа, леко стеснителни, обикновено не особено симпатични. Дебелата Деби Фулфорд прекарваше тук доста време. Както и Сун И Киуаса, тайландката със сериозен проблем с акнето. Всички те използваха книгите като начин да избягат от живота.

— Виж ти, виж ти.

Джейн въздъхна. Джули с двете си подгласнички Мелиса и Кейт точно зад гърба й.

— Какво искаш? В момента уча.

— Ти винаги учиш — високо се обади Кейт Мензес. — Зубър. Не си мисли, че нещо се е променило само защото сега изглеждаш добре.

— Изглежда нормална — рязко я поправи Джули.

— Махайте се оттук, иначе ще повикам някой учител. — Джейн ги изхвърли от съзнанието си. Тя беше със Сали, беше недосегаема.

— Ха-ха. — Джули изгледа тържествуващо двете си подгласнички. — Може би госпожица Джейн Английска не иска да чуе новината.

Трите се подсмихнаха.

— Може би не искам. — Джейн се постара да не попита нищо.

— Естествено нищо не е категорично още. Просто слух. Но пък източниците ми си ги бива.

— Изглежда определен важен дипломат се е забъркал в неприятности.

— Сериозни неприятности.

Джейн сви рамене.

— Досега би трябвало да разбереш, че не ме е грижа какво прави баща ми. Добър опит, момичета. Повече късмет следващия път.

— Ууу — викнаха хорово и трите.

— Мисля, че това ще те заинтересува, сладурче. Когато всичко стане публично известно — злобно продължи Мелиса, — край с именията. Край с лимузините… На твое място бих използвала добре библиотеката, докато още мога. И гледай да се сбогуваш навреме със Сали и онази с чалмата.

— Казах ви да се махате оттук. Не говори така за Хелън Яна. Ще те докладвам на директора, без изобщо да се замисля.

— Естествено — доносница.

Джейн положи върховно усилие и небрежно сви рамене.

— Всички знаят колко си ядосана, че не можеш да си намериш покана за партито на Сали, Мелиса. Толкова е тъжно да те пренебрегнат така. Роб Лоу ще дойде. Чух, че го харесваш. Но не е редно да си изкарваш яда на всички останали. Просто е много жалко, не мислиш ли?

Мелиса почервеня като домат.

— Кучка! Ще видим колко време Сали Ласитър ще търпи наоколо си една просякиня. Ще се озовеш на улицата. Може би ще дойдеш в нашата къща — имаме нужда от нова камериерка!

— Или пък може да продаваш портокали край пътя. Като някой беден имигрант. — Джули се засмя високо, а придружителките й се ухилиха. — Чао, иди да си вземеш социалните помощи.

Джейн се прозя и се върна към книгата си.

Едва когато напуснаха библиотеката, тя вдигна глава. Не искаше онези противни момичета да видят притесненото изражение на лицето й.

Пета глава

— Как мина разговорът с баща ти?

— Добре! Мога да дойда — щастливо отвърна Хелън. Нямаше намерение да казва на Сали за Ахмед и уредения брак. Толкова бе назадничаво — беше я срам, че родителите й изобщо са могли да си помислят, че може да им се размине.

— Чудесно. Джули ме молеше за покана преди малко. — Сали се подсмихна самодоволно, замислена за уменията си в организирането на парти. Някои от неприятелите й си бяха въобразили, че могат просто да я игнорират, но Сали бе действала много внимателно. Бе се понижила на партито да има всякакви забавления и процедури, докато накрая то звучеше като райско приключение — специален маникюр и масажи по желание на гостите, шоу с фойерверки, симулатори за летене, езда на камили. После бе добавила и страхотни малки подаръчета, като например колиета, специално поръчани във „Фредерикс“ в Холивуд, и на последно място — убийствената добавка: момчета и звезди.

Последните класове на най-елитните училища за момчета в Лос Анджелис бяха поканени, преди изобщо някой от академията на госпожица Милтън да получи своята покана. А Поли Ласитър познаваше актьори. Мона успя да се добере до някои от по-младите и секси холивудски звезди. Моли Рингуолд бе приела поканата. Имаше и продуценти, изгарящи от желание да получат малко от парите на Поли за проектите си. Актьорите последваха продуцентите и водени от неутолимия си апетит, също като чевръсти малки пирани, момичетата от училището на госпожица Милтън последваха мъжете.

Никой не се правеше на безразличен.

Сали бе преследвана навсякъде.

— Здрасти, Сал. Къде ми е поканата?

— Сали. Може ли и аз да дойда?

— Скъпа, нали не си ме забравила?

Тя се забавляваше. Обикновено въпросите бяха изречени с умолителен тон и придружени от подкупваща усмивка. Всички, които смятаха, че са прекалено добри за Сали Ласитър, трябваше сериозно да се замислят!

— Ще я оставим да се гърчи още малко — реши Сали. — А след това ще я настаня на най-лошата маса — направо в Сибир!

— Далеч, до тенис кортовете?

— Да, в компанията на треньора по тенис на майка ми! И човека, който идва да учи татко на френски.

Хелън се засмя. Да, Джули определено щеше да страда. Освен това цялото училище щеше да приказва.

— А Мелиса някъде…

— Тя няма да идва. Скъпа, все пак трябва да държа на стандартите си.

— Нямам търпение — искрено заяви Хелън. Поне веднъж щеше да се озове в центъра на събитията, направо в епицентъра — на най-хубавата маса, с най-важните хора. Представата направо я замая. — И трябва да помогнем на Джейн…

— Разбира се. — Сали повдигна една от перфектно оформените си вежди. — Нали затова е всичко! Ще я измъкнем от черупката й. От нея ще излезе истинска кукла, щом веднъж бъде представена на човешката раса и свикне с пинсетите за вежди. Ти поне знаеш за какво говоря. Основно поддържане на външността.

— Точно така — отвърна Хелън, развълнувана, че приятелката й я намира за достатъчно компетентна за помощ.

Да преобразят Джейн Морган по подобие на Хелън Яна. Не беше ли страхотно?

* * *

— Джейн.

— Ехоооо.

Сали се спусна отгоре й, докато тя вървеше и гледаше, без да вижда нищо наоколо. Хелън щракна с пръсти пред лицето й.

— Ехо? Има ли някой тук?

— Извинявайте. — Джейн се сепна и се върна в реалността. — Бях се замислила.

Не спомена за тревогите си. Никое от момичетата нямаше да я разбере. Но бащата на Мелиса Смит бе адвокат — много скъпо платен адвокат по наказателно право във Вашингтон. Беше успял да отърве безнаказано от затвора не малко милиардери, обвинени в присвояване, както и богати съпрузи убийци. Е, разбира се, не беше безплатно — хонорарът на господин Смит бе по-висок от сумата, която президентът получаваше годишно.

— Няма нищо, забрави това. Какво ще правиш тази вечер?

— Хелън промуши стегнатата си ръка под лакътя й.

— Ще ходя в клуба по археология…

— Не, няма — заяви Сали. — Идваш с нас.

— Имам ангажименти…

— А аз имам запазена маса в „Мортънс“ — най-елитния ресторант в Лос Анджелис. Като начало. Можеш да се считаш за отвлечена. Идваш с нас.

Джейн се усмихна лекичко.

— С партито ли е свързано?

Въпреки че бе вечно заровена в книгите, Джейн все пак бе на шестнадесет. И представата, че ще бъде почетен гост на страхотното парти, на което Мелиса не бе поканена, бе направо вълшебна.

— Донякъде. — Сали се ухили. — Тренировка! Искам да излизаш и всички да видят новия ти облик. Трябва да придобиете малко самочувствие, момичета. Когато слизаме по стълбите на партито, трябва направо да ги омагьосаме. Не искам да сте стеснителни.

— Добре. Ще дойда.

За нея бе съвсем ново да привлича погледите на хората. Малко практика нямаше да й е излишна.

Хелън стисна ръката й. Харесваше й свободата, която изпитваше, когато излизаше с приятелките си. Щяха да си вземат млечен шейк и много скъпа пица и да позяпат звездите.

— Ще се забавляваме. Зарежи тези книги.

— Добре. — Джейн отвърна на усмивката, развълнувана въпреки волята си.

Вече почти бе забравила хапливия език на Мелиса Смит.

* * *

Къщата на Вашингтон авеню. Обичаше я. Тя бе сцена на много от триумфите му: интимното парти за принцесата на Монако, официалната вечеря за вицепрезидента Х. У. Буш, преговорите — абсолютно секретни, но подслушвани и от двете страни, между Обединеното кралство и Русия за Украйна…

И още много. Сцена на личното му, и то сериозно издигане в живота.

Почитаемият Томас Морган тръгна на една последна, несигурна обиколка на къщата. Сякаш влизаше в някакъв филм — за неговия живот, с негово участие в главната роля. А нима не бе точно така? Не беше ли той звездата? Бе излязъл от сянката на по-големия си брат Джеймс, късметлията, онзи с титлата и разкошното имение от Елизабетинската епоха. Вторите синове бяха в тежест. Джеймс бе наследникът, а той — резервата. В по-предна епоха биха го пратили в църквата. Определено. Той се засмя диво. Какъв ли свещеник би излязъл точно от него!

О, да… билярдната стая. Нея обичаше особено много, тъй като тук неведнъж бе правил най-страхотния секс — с две от сексапилните млади детегледачки, както и с няколко отчаяни вашингтонски съпруги, копнеещи да се издигнат по социалната стълбичка. Точно на тази маса. Каква стая! Именно тук се чувстваше истински жив, тук той владееше положението.

Нямаше по-очарователен от него. Нямаше по-умен…

Влиянието на наркотиците отслабна леко в съзнанието му и за миг го връхлетя меланхолията. Какво, по дяволите… какво, за бога, означаваше всичко?

В главата му се прокрадна мисълта, че може би не е бил чак толкова умен. Може би просто е бил най-добрият ласкател в града. Политик по природа, човек, който можеше да угоди на началниците си в Лондон, както и да се подмазва на янките и на най-различни чужденци, които съставляваха светското общество в американската столица.

Може би нямаше с какво толкова да се похвали. Беше правил секс с отчаяни жени, бедни имигрантки без нужните документи, детегледачки, които държаха да запазят работата си и да получат желаната свобода, вманиачени чужди съпруги, достатъчно глупави, за да гледат на света през същата ограничена перспектива като него.

Може би е трябвало да обръща повече внимание на дъщеря си.

Може би не е трябвало да играе хазарт.

Може би не е трябвало да занемарява задълженията си в работата…

Томас Морган изхлипа високо и измъчено. Изпита огромно съжаление към себе си. Не заслужаваше това, не заслужаваше нищо подобно. Той беше добър човек! Всички бяха настроени срещу него…

Сантименталното самосъжаление взе връх при спада на химическите вещества в организма му и се превърна в гняв. Морган отиде в спалнята си, седна до антиквариата тоалетка от времето на Уилям и Мери и смръкна поредната дебела линия, която бе приготвил по-рано същата вечер.

Уха! Моментален екстаз.

Заповедта за уволнението му, връчена му лично от шефа му, лежеше захвърлена на леглото. Морган летеше, носеше се на гребена на новата вълна от самоувереност и гордост. Погледна се в огледалото и видя висок, красив мъж в средата на четиридесетте с малко бял прах под ноздрите, който незабавно избърса. Смокингът и бялата папийонка, най-официалното облекло в светското общество на Вашингтон, изглеждаха фантастично върху Негово Превъзходителство. Както винаги.

Да го замени за билет в туристическа класа и мизерна пенсия? Да живее в някоя евтина къща на калкан? В никакъв случай.

Негово Превъзходителство почитаемият Томас Морган се приближи до високите викториански прозорци на будоара си, отвори ги с една ръка и прехвърли краката си от другата страна. Да вървят по дяволите, да ги вземат мътните всички! Никога нямаше да го хванат. Нямаше да им се даде!

Образът на дъщеря му Джейн за миг изплува в съзнанието му, но сега не искаше да мисли за нея. Не беше моментът за това. Тя беше негова дъщеря. Щеше да се оправи, а и освен това майка й го очакваше, викаше го…

Отблъсна се от ръба, лек като хвърчило. Падаше с разперени ръце, сякаш лети, оставил се на властта на стихиите.

Но не летеше. Умираше. В онзи дълъг миг преди смъртта Томас Морган го разбра. В съзнанието му се появи Джейн, пораснала — изглеждаше щастлива, помисли си той.

Отправи й въздушна целувка и в следващия миг земята го погълна.

* * *

— Скъпи, скъпи, скъпи — пропя Мона, въздъхна от удоволствие, прекоси кухнята и го прегърна. — Няма да повярваш какви отзиви получавам за това парти. Сега ми се обади агентът на Шелби Кюсак и попита дали не можем да я вместим някак!

— Страхотно — разсеяно отвърна Поли. Обикновено бе очарован от представата как сексапилните нови звезди на Холивуд оказват почит на жена му. Но точно сега вниманието му бе съсредоточено върху екрана пред него.

— Уредихме и Фелиз. Нали се сещаш, Удивителния Фелиз — прочутият укротител на лъвове от Вегас? Направо невероятно шоу. И Мелиса Угорец искаше той да дойде на годишнината от сватбата й, но не можеше да си го позволи…

— Колко ще струва това парти? — внезапно попита Поли. Цифрите… не се връзваха. Изведнъж устата му пресъхна. Бизнес усетът му изневеряваше, беше в застой, като компютър, който бавно се събуждаше; просто не можеше да осмисли всичко.

— Защо? — невинно попита Мона. — Не сме правили парти повече от година…

— Да. Знам. — Мина му през ум, че не иска да чуе отговора.

— Ами, Фелиз струва сто и петдесет…

— Хиляди ли?

Мона се засмя.

— Обичам да се шегуваш, скъпи, направо ме съсипваш.

— Харесва ми смехът ти — механично отвърна Поли. Колко ли щеше да струва това парти? С фойерверки, достойни за светлинно шоу в градския парк, въртележки от лунапарка, частен зоопарк, организатори на тържества, които работеха срещу комисиона от осем процента от общия бюджет, и най-доброто от всичко щеше да е солидна сума.

Нямаше начин да се отърве с по-малко от милион. Съдейки по минали успешни събития, милион и половина.

Не обвиняваше жена си. Това бе нейната стихия — беше световен експерт в харченето на пари.

Допреди две седмици на Поли Ласитър това му харесваше.

— Добре ли си, Поли? Струваш ми се малко блед.

— Добре съм.

— Ако пак те мъчи стомахът, мога да ти донеса пепто бисмол.

— Не. Мисля да отскоча до офиса — каза той.

Трябва да имаше някаква грешка. Нуждаеше се от час със счетоводителите и адвокатите си. Може би трябваше да уволни някой от глупавите изпълнителни директори, ако наистина бяха глупави. Започваше да си мисли, че може да се окажат измамници.

Но той, Поли Ласитър, бе невинен. Не бе направил нищо лошо.

Напомни си го отново в опит да успокои болките в бушуващия си стомах. И без друго партито бе във вторник. Жена му очакваше от него да бъде на ниво. Това бе едва второто парти, което организираха за Сали — нейният шестнадесети рожден ден!

Щеше да бъде бляскаво събитие, заслужаващо всеки цент от всичките милион и половина долара.

Поли бе добър баща. Не искаше нищо да помрачи партито. Сметките щяха да дойдат по-късно. Няколко дни бяха без значение, вече не.

Партито на Сали. Денят на Сали. Всичко, което правеше в живота си, бе заради нея.

* * *

— Мислиш ли, че постъпваме правилно? — притеснено попита Айша.

— Разбира се. — Али я целуна нежно по бузата. — Вече е зряла, знаеш го.

— Но да я принуждаваме… Ами ако той не е подходящото момче? Ние я отгледахме тук, скъпи. Изпратихме я в онова училище…

Лицето на Али помръкна. Не бе сигурен дали това е било правилно. Хелън ставаше все по-дръзка и непокорна. Естествено, че искаше дъщеря със силен характер, но не и да му противоречи за основните му ценности.

— Аз никога не бях те срещал — напомни той на жена си.

— Айя Муна ни сватоса. Спомняш ли си?

Тя се усмихна.

— Не исках да се омъжвам за теб.

Той я грабна в прегръдките си и я гризна по ухото.

— Но аз те исках.

— Защото дойде в къщата на баща ми и се покатери на маслиновото дърво до гаража.

— Вярно. — Али бе горд от себе си. — Трябваше да те зърна.

Неговата млада невеста беше толкова красива. Гарвановата й коса се стелеше свободно върху бежовата памучна рокля с избродирани ръкави, докато простираше прането на въжето, което майка й бе опънала. Мигновено я бе пожелал, усетил бе как съдбата го зове.

— Успях да те убедя.

Айша се изчерви, спомнила си за първата им брачна нощ.

— Точно така, любов моя.

— Старият начин е най-добър. Не причиняваме нищо лошо на Хелън, правим го заради нея. Помисли за това — за щастието й. Защо младите да правят сами избора си? Кой може да каже, че знаят какво правят? Толкова много от американските бракове завършват с развод — колко бивши съпруги, останали сами с децата си, познаваш?

Прекалено много. Айша кимна.

— В крайна сметка, свещената връзка, приятелството надделяват. Правим най-доброто за нашата малка Хайя.

Айша се усмихна. Не беше наричал Хелън с истинското й име, откакто бяха пристигнали в Америка преди шест години.

— Ахмед пристига утре — каза тя, ободрена от думите на мъжа си.

— Добре. Това е денят на голямото й парти.

— Той може да я заведе! — предложи ентусиазирано Айша.

— Не мисля, че е добра идея. — Ами ако Хелън грешеше? Ако все пак имаше разточителна веселба? Али нямаше намерение да позволи на Ахмед да види дъщеря му в друга светлина, освен като скромна и подходяща невеста. Харесваше му да мисли за Хелън в Кайро, жена на бизнесмен, разхождаща се доволно в градината си, под дърветата, богата и, ако е рекъл Аллах, бременна.

— Но може да дойде тук да я чака на другата сутрин. Веднага щом тя се събуди. Ще организираме срещата сутринта, а след обяд — никах. Какво ще кажеш?

Годежната церемония. Според ислямския закон щяха да са почти женени. След това нямаше значение колко време ще мине до тържеството и самата сватбена церемония. Хелън щеше да бъде омъжена жена. Останалото беше просто въпрос на уреждане на документи.

— Тя може да откаже — притесни се Айша. — Познаваш я, Али!

— Няма да разбере с какво се обвързва. Арабският й е доста зле. Щом разбере… — той сви рамене. — Ще я заведем в Кайро и всичко ще бъде различно. Тя ще го приеме и ще бъде щастлива.

— На Жасмин ще й липсва много. — Знаеше, че така е най-добре, но мисълта да изпрати далеч първородната си дъщеря я натъжаваше.

— На всички ще ни липсва. — Али прегърна жена си. — Но ако желаем щастието й, ще трябва да правим жертви. След като забременее и приеме мъжа си, двамата могат да дойдат тук и пак ще бъдем едно семейство.

Айша кимна, но продължи да хлипа в прегръдките му.

Али нежно галеше косата й. Неговият собствен брак бе най-солидното нещо в живота му и той обичаше упоритата си дъщеря достатъчно силно, за да направи най-доброто за нея. Естествено, отначало тя щеше да се почувства предадена, но скоро щеше да приеме всичко.

Шеста глава

Утрото в деня на партито настъпи ясно и слънчево.

Из целия град момичетата се приготвяха. Половината — по-щастливата половина — от академията на госпожица Милтън; дъщери на звезди от киното, шефове на студия и други важни особи; някои модели и актриси и съпруги на известни спортисти.

Всички, които изобщо имаха някаква репутация в обществото.

Мелиса Смит не бе в списъка на поканените. Нито пък половината й приятелки.

Седяха в просторната гардеробна на Джули Менърс и я гледаха как се опитва да избере измежду осем различни тоалета. Изгаряха от завист. Защо не можеше и те да идат на бала? Къде беше феята кръстница, когато имаха нужда от нея?

„Брат Пак“ щяха да са там! А може би и някой от „Гънс енд Роузис“. За бога!

— Какво мислите за синята? — Джули повдигна електриково синя мини рокличка, която не бе много по-дълга от тениска с повече претенции. — Или пък бялата? — Силно прилепнала по тялото и на практика прозрачна.

— И двете изглеждат страхотно. — Уличница, помисли си Мелиса. Това, че излизаха заедно, не означаваше, че трябва да харесва Джули.

— Не знам защо изобщо ще ходиш — сприхаво се обади Суон Коен. — Ще бъде ужасна скука. Никой от нас няма да е там.

— О, искам само да видя колко нелепо ще е всичко, за да мога да ви разкажа после — излъга Джули и им се усмихна сладко.

Да го пропусне! Партито на годината! Как ли пък не. Сали Ласитър бе истинска кучка, както и двете й тъпи приятелки, но ако не си бил на това парти, все едно си мъртъв в този град.

Всички в стаята го знаеха.

— Джейн Морган изглежда секси сега — мрачно отбеляза Суон.

Джули се намръщи.

— Просто изглежда приемливо.

— А Хелън Яна…

— Онази нещастница с чалмата само се мъкне навсякъде със Сали. Не струва и пет пари. Не мисля, че Роб Лоу ще покани точно нея на танц — презрително каза Джули. — Ако целта е била да покаже пред хората онези двете, значи Сали напразно е похарчила доста от доларите на татко си.

— Не бъди толкова високомерна, всички знаем, че ти се наложи да пълзиш, за да получиш поканата — сопна се Мелиса.

— Миличка — кисело отвърна Джули. — Аз не пълзя. Мисля, че ще бъде забавно да покажем на света, че ние сме истинските звезди на партито на Сали. Когато всички готини момчета поискат именно нашите телефонни номера, Сали ще се почувства ужасно глупаво. Ясно ли е?

— О, да — нацупено измърмори Мелиса. „Ние“ и „нашите“ включваха Ема Лайтфут и Каролин Ноукс от тяхната компания, но не и нея, Суон или Патси. През последните две седмици непрекъснато се бяха карали. — Ясно ми е.

Нямаше да подари на Джули онзи готин нов телефон с допълнителна слушалка и микрофон за говорене със свободни ръце, който мислеше да й вземе за рождения ден. Вече не!

— Ще кажа на Ема да направи няколко снимки, за да ви покаже — опита се да ги утеши Джули. Вдигна в ръка зелена копринена рокля с неприлично дълбоко деколте. — Какво ще кажете за тази! Направо ще отвлече вниманието от Сали и нейните дружки, нали?

— Все едно.

— Може би.

Другите момичета бяха погълнати от омразата си и се разкъсваха между желанието партито на Сали да се провали и копнежа някой да натрие носа на Джули.

— Стискайте палци да стане точно така — предупреди ги Джули, сякаш прочела мислите им. — Защото сме приятелки. Нима искате онази а-раб-ка и тъпата англичанка да ви се присмиват в понеделник?

Всички поклатиха глави. Не, по дяволите! В крайна сметка, Сали владееше положението. Тя не бе им дала покани само за да наложи собствената си групичка от трима.

Не харесваха особено Джули, но още повече мразеха онези.

— Избери бялата — обади се Мелиса от името на всички. — Супер секси е.

Надяваше се Хелън и Джейн изобщо да не бъдат забелязани от момчетата! Нека партито да се провали. После в училище щяха да им покажат кои са истинските звезди!

* * *

„Грийн Гейбълс“ пламтеше.

Хелън изтича развълнувана до прозорците в спалнята на Сали. Към нея имаше прилежаща гардеробна, която бе по-голяма от салона в дома на Хелън, имаше собствена баня с джакузи и душ-кабина с хидромасажен панел, отделна стая за преобличане и дори малка кухничка!

Уха. Хелън се зачуди какво ли е да имаш толкова много пари. Баща й бе заможен, богат бизнесмен от средната класа, но в сравнение със Сали бяха истински просяци.

Искаше да постигне такъв успех.

— Виж това! — Още една ракета се извиси в небето и избухна, а огненият дъжд от звезди и пламтящи комети се спусна над главите на смаяната тълпа. Разнесоха се възбудени викове. — Хайде, Сал! Трябва вече да слизаме!

Партито се вихреше — именно това бе точната дума — вече цели два часа. Мона често надничаше при тях, за да докладва, че е пристигнала някоя филмова звезда или прочут супер модел.

— Да, хайде да вървим. — Джейн се изненадваше от собственото си нетърпение. Облечена в роклята, която Сали й бе избрала, грижливо гримирана от професионален стилист, леко напръскана с малко розова вода, тя изглеждаше невероятно хубава и го знаеше.

— Искаме да запомнят появяването ни. — Сали се подсмихна самодоволно. — Това е нашият миг, дами. Няма да го провалим.

— Ооо, моля те — обади се Хелън. Не искаше да изпуска фойерверките!

— Още пет минути. Мама сега подготвя публиката ни. — Абсолютно уверена в себе си, Сали бе в стихията си. — Ще видите.

* * *

— По дяволите. — Джули Менърс кипеше от гняв. В момента се въртеше на дансинга, но без особен ефект. Роб Лоу беше тук, но дори не бе погледнал към нея.

— Онзи колежанин от Бевърли Хилс те заглеждаше — опита се да помогне Ема.

— Майната му! — Джули отметна бретона от очите си. Много важно! Сигурно беше син на някой зъболекар…

Беше разочарована.

Всички момичета от училище следяха зорко нея и Ема. Това беше битка за превъзходство. Партито беше изключително, смайващо готино, така че сега оставаше само да се види коя е по-хубава. Тези три момичета непрекъснато бяха обсъждани в училището години наред. Как така смееха да дружат само трите? Бяха особнячки, но Сали Ласитър бе техният закрилник. Джули не искаше да повярва, че Хелън и Джейн Морган могат сами да успеят да впечатлят останалите.

Изведнъж я връхлетя огромна вълна от силна омраза, ненавистта на тиранин, който подозира, че съвсем скоро ще види как жертвите му го надвиват.

Музиката внезапно спря и Джули застина насред движението си. Ема се ухили и тя я изгледа намръщено.

— Дами и господа — разнесе се по уредбата гласът на истинския английски иконом на семейство Ласитър. — Моля, посрещнете рожденичката Сали Ласитър и двете й най-добри приятелки — госпожица Джейн Морган и госпожица Хелън Яна!

Бляскавата тълпа се скупчи около дансинга, настръхнала в очакване. Всички бяха приковали погледи в горната част на стълбите.

Джули Менърс усети как я обзема лошо предчувствие.

И ето, че се появиха. На върха на стълбището.

— О… боже… мой! — възкликна Ема. — О, боже мой!

Последва всеобща въздишка на смайване.

Сали — в средата, с дълга руса коса, с главозамайващо тяло и съблазнителни извивки, в блестящата си златна рокля с деколте с нежни къдрички и вид на гръцката богиня Афродита — кралицата на любовта.

Хелън Яна — с развети поли, изящна като статуетка, с грим, който подчертаваше естествената й красота, и диамантена коронка в косата. Арабското й лице бе безупречно спокойно и уверено. Тя държеше лявата й ръка. Златни пантофки проблясваха на краката й.

От дясната й страна бе Джейн — без очила, със светла и разкошна коса, високи скули, изпъкващи върху сияещото й лице, вероятно най-красивата от всички. Грозното патенце се бе превърнало в лебед, не без допълнителната помощ на съвсем истинския шок.

Тълпата за миг замръзна. Позеленяла от завист, Джули се озърна наоколо. Видя как мъжките очи се присвиват с интерес и възхищение, а момичетата от училището ги зяпаха, сякаш бяха някакви звезди.

После избухнаха аплодисменти и одобрителни викове.

Оркестърът подхвана „Честит рожден ден“ и трите момичета тръгнаха надолу по стълбата, хванати за ръце. Три истински кукли. Три най-добри приятелки. Непобедими. Перфектни.

Блеснаха светкавици, докато официалните фотографи на събитието увековечаваха момента. Джули си представи как ще изглежда снимката — великолепно въплъщение на младост и красота, каквато нито тя, нито някоя от приятелките й биха могли да постигнат.

Само миг преди доброжелателите — и момчетата — да заобиколят плътно бляскавото трио, Джули видя как Сали Ласитър оглежда тълпата, докато накрая я зърна.

Рожденичката й намигна дръзко и тържествуващо.

Мразя я — каза си Джули. Трябва да я унищожа!

Но какво би могла да стори?

Тези три момичета — те бяха недосегаеми!

Видя как онзи нов секси актьор, звездата от филма за серийния убиец с многото „Оскари“, се приближава към Джейн Морган и кани тъкмо нея на танц!

Това бе просто, непоносимо.

Джули се обърна към Ема.

— Тръгвам си — каза тя.

Но Ема я нямаше. Опитваше се да си пробие път в тълпата и викаше, за да й обърнат внимание.

— Хелън! Хей, Хелън! — чу я да вика Джули. — Страхотна рокля. На кой дизайнер е?

В града се бяха появили две нови звезди. Побесняла, Джули хукна към гардеробната.

— Искам си чантата! — викна тя. — Моментално!

Беше време да се маха. Кипяща от гняв, тя потъна в унижението от провала си. Да вървят всички по дяволите. Нямаше ли нещо да се обърка най-сетне за тези кучки? Е, когато това станеше, Джули Менърс щеше да бъде насреща.

Нямаше и представа колко скоро щеше да се окаже това.

* * *

— Е, как мина?

Бащата на Хелън й помогна да се качи в колата. Трябваше да признае, че изглежда прелестно — скромно облечена, но в същото време невероятно красива. Беше щастлив — младият Ахмед щеше да бъде много доволен младоженец.

— Беше изключително забавно. — Хелън въздъхна с удовлетворение. В целия й млад живот не бе имало подобна вечер.

Какъв спектакъл — направо вълшебен. Разходки с камила и безплатен маникюр, прекрасна храна и тайни глътки от скритите бирени буренца (не че тя се бе възползвала), гадатели и фойерверки! Безкрайни забавления.

А в добавка — вниманието към нея. Всички момичета бяха харесали страшно много роклята й и тя се бе почувствала прелестна — не различна, а просто център на внимание. Силната приятелска подкрепа на Сали и Джейн я бе издигнала високо. А когато младите мъже я бяха канили на танц и бяха питали за телефонния й номер — е, не бе длъжна да се съгласява, естествено — това също бе хубаво.

— Отлично. Имам ти доверие — напомни й той.

— Знам, баба̀. — Хелън го прегърна успокоително. — Всичко е наред.

— Утре сутрин ще дойде Ахмед.

Тя въздъхна, но сделката си бе сделка.

— Ще бъда там. Ще съм мила с него, обещавам.

— Добро момиче. — Бащата нежно целуна уморената си дъщеря по челото и си напомни, че върши всичко само за нейно добро.

* * *

Когато Джейн се събуди, слънцето струеше през прозорците на спалнята й. Великолепен зимен ден в Лос Анджелис — слънчев, но не прекалено горещ. Вълните на океана се разбиваха върху частния им плаж в Малибу и докато Джейн се въртеше в леглото, до нея достигна ароматът на бекон и домати, които Консуела пържеше в тигана. Къщата под наем, която посолството осигуряваше за дъщерята на посланика, бе малка, но спретната, на висока скала, с изглед към океана, големи прозорци, модерни дизайнерски мебели и, естествено, постоянно живееща икономка — детегледачка.

Джейн прокара пръсти през рошавата си коса и се усмихна.

За пръв път от много време — може би за пръв път изобщо, се събуждаше щастлива.

Миналата нощ бе наистина приказка. Бяха я поканили на танц поне трима филмови актьори, една звезда от телевизионен сериал и една рок звезда, а безброй красиви момчета бяха пожелали да им даде номера си. А момичетата се бяха скупчили около нея, отрупваха я с комплименти и се взираха невярващо в косата й — уха, чувстваше се фантастично!

Възхищение към красотата й. Свитата Джейн никога не беше го усещала. Сега изпитваше огромна благодарност към Сали. Никога повече нямаше да подценява това. Може и да го наричаха повърхностно — като заклет книжен червей Джейн определено го бе наричала така — но когато си красив, всичко е по-различно. Чувстваше се уверена, женствена, сякаш липсващото парче от пъзела на живота й най-сетне бе намерено. Вероятно никога нямаше да има дръзкото излъчване на звезда като Сали, но Джейн Морган се чувстваше добре в кожата си.

Смъкна стройните си крака от леглото и отиде до огледалото. Джейн спеше с обикновена тъмносиня пижама. Но дори и без грима, красотата й си бе там — страхотната коса, разрошена от съня; симпатичното й лице, без очилата; малко спирала, останала по миглите й след небрежното измиване на лицето предната вечер.

Джейн Морган бе на шестнайсет, безгрижна и необвързана.

Това щеше да се окаже последният ден в живота й, в който можеше да се чувства така.

Запъти се към банята и тъкмо миеше косата си, наслаждавайки се на силните струи на душа, когато Консуела потропа силно на вратата.

— Госпожице Морган, телефон — за вас.

— Приеми съобщението — извика в отговор Джейн. — Ще се обадя после.

— Те казват е важно. Е Вашингтон.

— Ще се облека и тогава ще се обадя — сопна се Джейн. По дяволите! Не можеше ли поне да си сложи някакви дрехи.

И все пак, не беше в стила на баща й да звъни и да настоява да говори с него. Тя с неохота забърза под душа, отми трескаво балсама от косата си и излезе от банята. Подсуши се бързо и избра черни джинси и тениска, после отиде да потърси Консуела.

Детегледачката й сложи пред нея чиния с храна.

— Заповядайте.

— Грасиас. — Джейн винаги се стараеше да е любезна. — Кой е номерът?

Консуела й подаде листче с номера и Джейн го набра.

— Британското посолство.

— Обажда се Джейн Морган — уверено се представи тя. — Мисля, че баща ми е звънял.

От другата страна настана продължителна пауза.

— Изчакайте, моля, госпожице Морган.

Чуха се няколко пиукания и Джейн бе прехвърлена да говори със Сирил — сър Сирил Кларк, старши аташе на баща й.

— Джейн? — обади се той.

Мигновено разбра от тона му. Беше станало нещо — нещо много лошо. Джейн автоматично побутна чинията с бекон и домати далеч от себе си, недокосната.

— Сирил, аз съм. — В гласа й звучеше тревога. — Какво има? Нека да говоря с баща си, моля.

Отново тежко мълчание.

— Слушай сега, Джейн — започна той бавно и стомахът й се сви на топка. — Трябва да бъдеш много смела.

* * *

— А това е дъщеря ми Хелън.

Баба̀ говореше на арабски. Хелън го бе позабравила и се срамуваше от това. След партито бе прекалено развълнувана, за да спи спокойно. Тази сутрин се чувстваше замаяна от изтощение, но все пак бе станала, за да спази своята част от сделката. Дори бе облякла дълга традиционна роба, ал тоуб, за да угоди на родителите си, вместо обичайните си джинси и тениска с копчета от „Гап“.

— Ва-ес салаам — любезно поздрави тя.

Той кимна в отговор и каза нещо прекалено бързо, за да го разбере и Хелън. Ахмед бе млад човек, висок и с доста приятно, съвсем обикновено лице. Изглеждаше почти толкова ентусиазиран от цялата история, колкото и Хелън. Тя му се усмихна — сигурно и той се стараеше да угоди на родителите си. Щяха заедно да минат през това.

— Бащата на Ахмед също е в града. Ще дойде тук следобед за церемонията.

— Каква церемония по-точно? — объркано попита Хелън.

— Церемонията за приятелство. — Али говореше на английски и Ахмед го погледна неразбиращо. — Традиционна за Египет. Ще присъстваш на нея, нали Хелън?

— Разбира се. — Тя кимна. Така бе справедливо — те й бяха позволили да иде на партито, което бе най-прекрасната вечер в живота й. Най-малкото можеше да прояви разбиране. — Ще се радвам да се запозная с баща ти — добави тя неуверено, обръщайки се към Ахмед.

— Благодаря. — Той добави: — Много съм щастлив.

Не изглеждаше да е така.

— Имам и изненада за теб — обади се Али. — Тази вечер заминаваме на семейно пътешествие до Кайро. Майка ти ще гостува на братовчедите си. След това ще идем в Аман.

— Наистина ли? — очарована възкликна Хелън. Отново в Йордания? От години не бе виждала родното си място. Спомни си за приятелките си Фатима, Лала, малката Рахма, зачуди се колко ли са пораснали. — Сериозно ли говориш?

Баба се пресегна към полицата над камината и потупа плика, който лежеше отгоре.

— Взел съм билети и паспорти — каза той. — Знаеш ли, Хелън, най-важното в живота е да останеш близък до корените си.

— Напълно съм съгласна — каза тя. Дали това означаваше, че ще се откаже от уискито?

Но не го каза на глас. Беше хубав миг — не искаше да го разваля.

Всичко й се струваше малко като в мъгла, леко объркващо, а и бе много уморена. Много й хареса обаче идеята да се върне отново в Йордания и ако това означаваше да бъде мила и любезна с този по-възрастен далечен неин братовчед още известно време, спокойно можеше да го понесе. Освен това кой не би искал да види Кайро? Бе отишла на страхотното парти в Лос Анджелис със Сали и Джейн и една кратка ваканция, през която да се сближи отново със семейството си, би била отлична идея точно сега.

— Би ли ме извинил? — обърна се тя към Ахмед. — Искам да ида да видя приятелката си Сали. Да й благодаря за страхотното парти. Ще се върна следобед, за церемонията.

— Не по-късно от пладне, майка ти е приготвила специална рокля, която да облечеш — каза й Али.

Хелън го целуна по бузата.

— Обещавам.

Седма глава

Таксито остави Хелън пред имението. „Грийн Гейбълс“ вече бе безукорно чисто — направо не вярваше на очите си. Цяла армия от служители се бе спуснала отгоре му през нощта, а само няколко часа по-късно човек не можеше да повярва, че там изобщо е имало парти. За това напомняха само няколкото следи от копита по тревата, където бяха яздили камили. Хелън подозираше, че скоро и те ще изчезнат.

Уха. Беше направо смайващо какво може да се постигне с много пари.

Натисна звънеца, изгаряща от нетърпение да се види със Сали. Може би щяха да излязат на разходка с поршето й и да отидат до Малибу да видят Джейн. Кипеше от вълнението на всеки тийнейджър да преживее отново вечерта на големия си триумф. Почакай само да се отворят вратите на академията на госпожица Милтън в понеделник!

Хелън най-сетне имаше усещането, че се вписва в средата си.

Само след миг вратата се отвори и Ричард — помощник-икономът, я поздрави.

— Добро утро, госпожице Яна. — Всички служители в имението познаваха Хелън по име. — Моля, заповядайте. Госпожица Ласитър е в спалнята си.

— Благодаря, Ричард. — Хелън изтича нагоре по стълбите с усещането, че е лека като перце. Знаеше къде отива, третата врата вляво на върха на огромното мраморно стълбище. Потропа силно на вратата. — Сали! Спиш ли? Хелън е. Отвори ми!

— Само момент.

Хелън примигна, стори й се, че Сали плаче.

Защо? Миналата нощ бе приказна. Да не би да е имало някаква драма с някое момче, след като си бе тръгнала?

— Какво има?

Сали отвори вратата със зачервени очи и следи от сълзи по лицето.

— Джейн. Станал е… нещастен случай.

Стомахът на Хелън се преобърна.

— Какъв нещастен случай? Мъртва ли е?

— Не тя. Баща й. Паднал от прозореца на най-горния етаж на къщата му във Вашингтон…

— О, боже!

— Дойдоха от Британските тайни служби… отведоха я. Във Вашингтон. Обади ми се, преди да замине.

Сали никога нямаше да забрави студенината й отчаянието в гласа й.

— Има ли роднини там? — Хелън, която винаги бе много практична, се опитваше да осмисли информацията. — Някоя леля, може би? Или баба?

— Никой. Баща й никога не се е разбирал с роднините.

— Тогава кой ще се грижи за Джейн?

И двете момичета се отпуснаха върху огромното калифорнийско легло на Сали с копринени чаршафи на „Пратези“.

— Предполагам, че аз — каза Сали най-накрая. — Тя е най-добрата ми приятелка. Казах й, че може да дойде да живее тук, в някоя от къщите за гости. Можем да си го позволим…

— Семейството й ще се погрижи за паричните въпроси, сигурна съм. Няма ли да наследи нещо…

— Не, там е работата. — Сали Ласитър не бе от най-силните ученички, но бе наследила част от усета за бизнес на баща си. — Всичко беше за сметка на държавата — зависеше от поста на баща й. Сега, след като това го няма, всичко останало изчезва. Тя няма къща… нищо.

— Но икономката й. Шофьорът…

— Хелън, баща й всъщност не е паднал случайно. Било е самоубийство. — Сали избърса зачервените си очи. — Хванали са го… да пие по време на работа, да използва наркотици. Уволнили са го — дисциплинарно уволнение. Трябвало е да се върне обратно в Обединеното кралство. И явно е имал проблем с хазарта. Нямал е никакви пари.

— О, господи! — заплака Хелън. — Горката Джейн!

— Всичко, което е притежавал, ще бъде под властта на съдебните изпълнители, тъй като е било купено на кредит.

— Но британците трябва да се погрижат за нея. По закон тя все още е дете — изтъкна Хелън.

— Предполагам. — Сали помисли за това. — Но ми звучеше така, сякаш не иска да има нищо общо с тях.

Хелън прехапа устни.

— Ще трябва да сме непрекъснато до нея в училище — по цял ден. Ами онези противни момичета? Те ще се нахвърлят върху й. Сигурно ще се обадят в пресата.

Дори и след партито и новата красота на Джейн Джули и останалите щяха да видят в случилото се своя шанс. Хелън нямаше намерение да им позволи да й се подиграват заради смъртта на баща й.

— Това няма да е проблем. Джейн ми каза, че британците ще покрият случая. Наричат го просто самоубийство — въздъхна Сали. — Но тя няма да се върне в училището на госпожица Милтън. — Тя потърка очи. Мисълта да загуби Джейн, която сякаш познаваше през целия си живот, която й бе близка като сестра, бе ужасна. — Каза, че никога повече не иска да види училището. И знаеш ли, мисля, че говореше сериозно.

— Е, каквото и да реши, ние ще я подкрепим. — Хелън съзнаваше, че това звучи недостатъчно. — Може би аз ще се преместя в новото й училище — където и да решат да я запишат британците.

— Може би. — Сали се тревожеше. Не мислеше, че Джейн Морган ще иска да ходи в което и да е училище. — Може би ще я върнат у дома…

— Домът й е тук — твърдо заяви Хелън. — В Лос Анджелис. — Тя погледна Сали: — И моето семейство заминава на кратка екскурзия, но скоро се връщаме. Погрижи се за Джейн и заради мен.

* * *

По обратния път към Трета улица Хелън не мислеше за нищо друго, освен за приятелката си. Беше притеснена — силно. Ами ако Джейн изведнъж излезе от релси? В това момиче имаше някаква странна жилка. Ами ако понечи да отмъсти на посолството? Нима бе толкова немислимо? Едва ли би посегнала на себе си. Не. Това не бе в характера на Джейн. Но Хелън не я винеше, че не иска да се сблъсква със срама. В училището щеше да е ужасно противно. Кой би могъл да го понесе в подобен момент?

Освен това тя се притесняваше малко егоистично и за себе си.

Докато таксито минаваше бързо под палмите, които нежно се поклащаха високо в идеалното небе на Лос Анджелис — бебешко синьо с няколко пухкави бели облачета, Хелън се засрами, че се тревожи и за себе си.

Джейн бе спойката между нея и Сали. По-старата приятелка в триото, способна да запълни празнината помежду им. С Джейн можеше да си говори за политика, за история и за какво ли не. Сали вечно бъбреше за филмови звезди и последна мода. И рок групи…

Хелън, естествено, харесваше всичко това. Но двете със Сали просто бяха прекалено различни. Сега се страхуваше. Може би, когато останеха само двете, нещата нямаше да се получат.

Сали и Джейн имаха общо минало. Което липсваше при нея и Сали.

— Осемнайсет и петдесет.

— Благодаря. — Хелън разсеяно подаде на шофьора двадесет и пет долара.

— Благодаря, сладурче. Приятен ден — отвърна той и побърза да отмине, потегляйки със свистене на гумите.

На портата на дома й бяха завързани панделки и балони. О, не! Баба бе организирал парти за Ахмед. Хелън изобщо не бе в настроение, но все пак. Баба, в крайна сметка, й бе разрешил да иде на партито, а то се бе оказало фантастично; беше благодарна на баща си. А таткото на Джейн бе мъртъв — точно сега никак не се нуждаеше от допълнителни драми. Нямаше защо да прави сцени, по-добре да му угоди.

Изтощението и тревогата се бяха просмукали чак в костите й. Е, нямаше да вдига врява. Щеше да си отспи в самолета за Кайро.

Айша излезе забързана от кухнята.

— Хайде с мен горе. Приготвила съм годежната ти роба.

Хелън се остави да я повлече нагоре.

— Какво искаш да кажеш с това „годежна“?

— За церемонията, за приятелската церемония — бързо поясни майка й. — Ето, слагай това! Къде беше? Всички те чакат. С договора…

Хелън бързо се преоблече. Майка й бе извадила красива традиционна йорданска роба, която й се стори много стара. Възхити се на отражението си, докато Айша пристягаше пищната кърпа от бежова коприна на главата й.

— Може ли да я задържа? Много е красива.

— Разбира се, че можеш. Сега бягай долу, баба те очаква. Двете с Жасмин ще дойдем след малко.

— Мамо, да знаеш, че аз всъщност няма да се омъжа за Ахмед.

— Направи това за баща си — неясно отвърна Айша. — Побързай! Баща му те очаква.

Хелън въздъхна и тръгна надолу. Баща й я чакаше с много богато украсен документ в ръка. Ахмед беше там и изглеждаше притеснен колкото нея, обут в традиционни ислямски шалвари и шапка; не срещна погледа й, докато двамата им бащи се прегръщаха.

Баба сложи ръката на Хелън в неговата. Хелън изпитваше съчувствие към Ахмед и тайничко му намигна. Той за първи път я погледна истински; очите му се разшириха и й се усмихна съвсем леко.

Какви неща само правим за родителите си! — помисли си Хелън.

Сега баба говореше на арабски. Не можеше да разбере точно какво казва. Каза й само, че той ще я води, а тя трябвало да повтаря след него.

Хелън се съгласи с готовност. Искаше да зарадва баща си, да облекчи напрежението на горкия Ахмед и да забрави за днешните тревоги.

Да стигне до летището, да се качи в самолета. Да може да помисли малко.

Когато се върнеше от Египет, Джейн вече щеше да е решила какво иска да прави. Инш Аллах, щеше да се върне в училището, където Хелън и Сали щяха да я закрилят. Както винаги. Бяха най-добрите приятелки на света и винаги щяха да останат заедно. Непобедимото трио. Няколко дни раздяла нямаше да повлияят на това.

Баща й сложи златна писалка в ръката й.

— Подпиши тук — каза той. — Скъпа моя, малката ми дъщеричка!

Целуна я по челото и Хелън притисна глава към него. Обожаваше родителите си. Тяхната малка церемония вече бе приключила и сега изглеждаха доволни от нея. Уморена и объркана, тя подписа документите.

* * *

— Харесва ли ти? Ще седнем тук.

Ахмед й се усмихна. Английският му беше също толкова лош, колкото и нейният арабски.

— Да, чудесно е. — Хелън се засмя, обичаше да пътува първа класа. Тя не бе Сали Ласитър — на родителите й им струваше скъпо да я изпращат на училище при госпожица Милтън. За нея това бе приключение, вълнуващо пътуване. Стюардесите се навъртаха наоколо, затова побърза да заеме мястото си. Бяха закъснели доста.

Беше уморена, но тичането да хванат самолета бе вдигнало адреналина й. На летището всичко бе доста хаотично, а родителите й все бързаха и викаха, и размахваха бордови карти. Подадоха на Хелън нейната отделно и баба я помоли да седне при Ахмед. Тя се съгласи. Защо да не бъде любезна? И бездруго щеше да спи през по-голямата част от полета.

Едва бяха успели да хванат самолета, а баба се бе спрял да оправи куфарите им и бе махнал на Ахмед и Хелън да продължат напред. Не бе видяла родителите и сестричката си в зоната на заминаващите, вероятно вече се бяха настанили.

— Дами и господа, готови сме за излитане. Моля, уверете се, че коланите ви са добре закрепени около кръста и че облегалките и масичките за таблите са в изправено положение. Стюардесите да проверят, моля, стюардесите да проверят.

Хелън се извърна на мястото си. Не виждаше родителите си. Къде бяха останалите? Ами бащата на Ахмед, братовчедите на майка й? Нали това бе семейна екскурзия — да не би останалите да бяха в туристическа класа?

Размърда се неловко на мястото си. Едно бе да се държи любезно с Ахмед, но никак не й се искаше майка й да лети в икономичната класа, докато тя се разполага тук горе.

— Ахмед… — притеснено се обади тя и се помъчи да си припомни колкото може повече арабски думи.

Самолетът изръмжа, потрепери и започна да ускорява, докато пилотът рулираше по пистата.

— Къде са мама и баба̀? Къде е баща ти? Да не би да седят сами някъде отзад?

— Не разбирам — каза той старателно, а тъмните му очи бяха вперени в нея. — Какво ме питаш?

Хелън опита отново.

— Къде са родителите ни?

Той примигна.

— В Америка. На летището, казаха довиждане. Защо ме питаш това?

Самолетът потрепери отново и се издигна в небето, а колесникът се прибра с разтърсване.

Почувства, че й прилошава.

— Ахмед… аз не разбирам. Родителите ми не са ли в този самолет? Къде е баща ти? Нали това е семейно пътуване до Кайро?

— Разбира се — каза той и за миг стомахът й се отпусна малко. — Семейно пътуване е — сватбено пътешествие. Твоето и моето.

Хелън повтори безчувствено:

— Сватбено?

Ахмед показа начални признаци на раздразнение.

— Ние сме женени, нали? Двамата с теб. Женени. Маш Аллах — добави той, но Хелън почувства, че го прави по навик. Да благодарим на бога.

— Женени? — повтори тя на прага на истерията. — Кой ти каза това? Кой каза, че сме женени?

Ахмед я изгледа тревожно. Хелън направо видя как той се чуди дали е добре с главата. Тя инстинктивно сграбчи облегалките за ръце на седалката.

— Хелън… — бавно започна той и тя забеляза колко спокойно говори, като човек, който се обръща към изплашено дете. — Ами вчера? Двамата с теб подписахме никах, нали? Сега сме женени пред очите на Всемилостивия. — Той й се усмихна леко. — Изпълнихме дълга си — ти и аз, към родителите си, както е пожелал Той, и ще се постараем да извлечем най-доброто от положението. И ти също го вярваш, нали?

Зашеметена, тя остана мълчалива.

— Обещавам ти, че съм много внимателен човек. — Той се пресегна към мястото й, взе ръката й и я погали. — И аз не го исках. Но ако се откажем от егоистичните си желания, тогава ще намерим истински мир, инш Аллах. Мисля, че и ти вярваш в това, нали?

Парченцата от пъзела се подредиха по местата си бавно и с ужасна яснота за Хелън.

Онази „приятелска церемония“ не беше нищо подобно. Беше нейният никах. Обвързващата годежна церемония между мюсюлманите — в очите на бога все едно бяха женени.

Главата й се замая. Да, майка й го бе казала — годежна церемония. Хелън просто не бе настояла да й обясни. Дали нарочно не си бе затворила ушите? Когато баба бе чел от свещения коран, да й прости господ, не бе обърнала особено внимание. Но с готовност бе присъствала на церемонията. Ахмед нямаше и представа, че тя не е съгласна да стане негова жена.

— Нашите родители прецениха, че така е най-добре — откровено призна той. — Истината е, че аз вече изгубих единствената си голяма любов. Бих могъл да живея самотен до края на дните си. Но те решиха друго. А мисля, че двамата с теб можем да бъдем приятели, нали? Не е ли така?

Хелън разбра мигновено. Беше подценила баща си и майка си. Дори и сега не ги обвиняваше. Не изпитваше гняв. Баща й и майка й бяха оплели мрежите си и й бяха уредили женитба по старата традиция. И тя, вярващата мюсюлманка, трябваше да признае, че бе приела никах по собствена воля, след като й бе казано какво представлява…

Някой имам вероятно би й казал, че договорът не е валиден. Но Хелън погледна към по-големия от нея Ахмед с лице, измъчено от дълга към родителите и в крайна сметка към бог. Инстинктивно усещаше, че той е добър човек. Това не бе негово дело. И Хелън бе достатъчно зряла, за да повярва, че стореното от родители й е резултат от голямата им любов към нея. Знаеше, че и собственият им брак е бил уреден, но и много добре знаеше, че бяха много щастливи.

Ахмед държеше ръката й.

Хелън нямаше желание да го посрами или унижи. В крайна сметка американският й паспорт бе у нея. Каквито и да бяха добронамерените планове на родителите й, тя бе свободна жена.

Но нямаше да нарани този мъж. Нито родителите си. Щеше да се разведе — след приличен срок естествено.

— Да. Можем да бъдем добри приятели — съгласи се тя с великодушна усмивка.

— Това е добре. — Той се усмихна ведро насреща й.

— А приятелите трябва да бъдат откровени — продължи Хелън. — Тогава, кажи ми, защо не искаше да сключим никах?

Ахмед пое дълбоко въздух и въздъхна:

— Не искам да те обидя.

— Няма.

— Казваше се Фирял — каза той накрая. — Мислех… ами, мислех, че сме създадени един за друг: Тя не беше от добро семейство, но я виждах в джамията всеки ден. Един път я спрях отпред и заговорихме. Тя беше изключителна жена. Работеше за Министерството на античните паметници.

Фирял беше красива, скромна и много умна — заяви той със страст.

Хелън се почувства странно развълнувана. Никого в нейния живот, никого не бе обичала по този начин.

— Но родителите ти не са одобрили?

— Това нямаше да ме спре — твърдо заяви Ахмед. — Аз я обичах. — Той погледна към Хелън. — Тя почина — добави простичко. — Катастрофа. В натоварения трафик на Кайро. Толкова е прозаично.

— И не си искал да се жениш втори път?

— Дори не бях сгоден за нея. — Той замълча и се загледа през малкото прозорче към безоблачното небе под тях.

А не си истински сгоден и за мен. Хелън взе слушалките от седалката си и ги включи. Щеше да остане в дома на Ахмед за около седмица, а после, щом разводът приключеше, щеше да се върне у дома. Баща й е имал добри намерения, но това не бе за нея. Тя щеше сама да уреди брака си — за мъж, който всъщност иска да бъде неин съпруг.

* * *

— Сали. Обажда се Джейн.

Сали сграбчи слушалката.

— Как си? Къде си?

— На летището в Лос Анджелис — отвърна Джейн. Звучеше напрегнато и отчаяно и Сали изтръпна, когато я чу. — Можеш ли да дойдеш да ме вземеш?

— Вече съм на път. Стой и не мърдай.

Сали хукна по стълбите. Джонатан, икономът им, забърсваше праха от някаква статуя в салона.

— Някоя от колите готова ли е?

— „Астън Мартин“-ът е на разположение, госпожице Ласитър. Днес е почивният ден на Ричард, но Майк може да ви закара…

Тя грабна ключовете от стойката, провери дали е взела правилните — татко й имаше толкова много коли — и понечи да хукне през вратата. Поли се измъкна замаяно от кабинета си и едва не се блъсна в нея.

— Ей, принцесо. Къде отива моята принцеса?

— Трябва да взема Джейн от летището.

— Връща се от Вашингтон, хубаво. Горкото момиче.

Сали поспря за миг, лицето на баща й бе силно зачервено.

— Не трябва да прекаляваш с бекона на закуска, татко — обади се тя.

— И ти си същата като майка си. Пия портокалов сок и ще живея хиляда години. — Поли потупа кръглия си корем. — Никога няма да се отървеш от мен.

Сали разпери ръце и здраво го прегърна. Горката, горката Джейн.

— Може да закъснея. Ще ида да взема Джейн и сигурно ще прекараме известно време заедно.

— Чудесно. — Баща й изглеждаше разсеян, дори някак притеснен. — Изникна нещо в офиса. И аз ще закъснея.

— Мама ще трябва да хапне сама пред телевизора — пошегува се Сали. Знаеше, че би трябвало да се поинтересува какво става с баща й, но точно сега бе по-притеснена за приятелката си. Не искаше да я кара да чака. — Ще се видим после, татко.

Целуна го леко по бузата и изтича навън.

— Ще се видим после — каза вече зад гърба й Поли.

Но никога повече нямаше да я види.

Осма глава

Джейн стоеше с куфарите си на ръба на тротоара и Сали силно се притесни, когато я видя. Приятелката й бе все така красива — хубостта й не бе изчезнала, не се бе превърнала отново в тиква, но цялата й новопридобита самоувереност бе изгубена. Беше се изпарила. Изглеждаше съсипана, нещастна — малка фигурка на тротоара, с отпуснати рамене, самото въплъщение на мъката.

Сали спря със скърцане на спирачки и скочи от колата, след което вдигна куфара й и го метна на задната седалка.

— Ти ще се возиш отпред. — Стисна Джейн в здрава мечешка прегръдка. — Разкажи ми всичко.

— Няма нищо за разказване. — Джейн облегна глава на седалката, докато Сали плавно се включваше в движението.

— Дипломатическо погребение, но предвид обстоятелствата — много скромно. Само аз, неговият секретар и пасторът. После се появиха адвокатите, прочетоха завещанието и ми обясниха какви са възможностите ми.

— Значи… нищо добро, така ли?

Джейн поклати глава.

— Страхувам се, че не.

Сали я погледна.

— Нищо ли не ти е оставил, мила?

— Някои лични вещи. Не мога да понеса мисълта да ги задържа, затова помолих да бъдат дарени за благотворителност. — В гласа на Джейн имаше ясна и сурова решимост, която направо късаше сърцето на Сали. И преди бе виждала приятелката си да издига подобни стени около себе си, като някой рак, който се скрива в черупката си. — Бил е затънал в дългове, но посолството е наело адвокат и задълженията му няма да се прехвърлят върху мен, тъй като съм непълнолетна.

— Което означава, че те са длъжни да се погрижат за теб… Трябва сериозно да се замислиш над връщането си в училище. Двете с Хелън ще се погрижим за теб.

— Отказват да плащат таксата на госпожица Милтън.

Ето го. Най-страшният кошмар за Сали. Да бъде разделена завинаги с Джейн. Триото им да се разпадне.

— Това е нелепо! — възкликна тя. — Щом те няма да ти платят, тогава ние ще го направим. Татко ще се съгласи, обещавам ти.

Джейн се пресегна и стисна ръката й.

— Сали, много съм ти благодарна за всичко, което искаш да направиш. — Сълзите напираха в очите и на двете. — Но не мога да се върна там, не разбираш ли? Вече остава по-малко от година, докато навърша осемнадесет. И после какво? Колеж? Няма пари за това. Без заплатата на татко как да платя за университет от „Айви лийг“? Не мога да ида и в Оксфорд или Кеймбридж — ще ми трябват пари да се издържам. А щом навърша осемнайсет, вече вдигат ръце от мен.

— О, Джейн.

— Предложиха ми малка къща във Вашингтон — в не особено добър квартал, и да завърша последната си година в местно частно училище. Отказах. Това е градът с най-много убийства в Америка.

— Тогава какво ще правиш?

— Ще остана, където съм. Консуела ще бъде при мен, докато свършат парите за заплатата й. А после вероятно ще си потърся работа. И апартамент.

— Но по закон ти не си възрастен човек. А и без образование каква работа можеш да си намериш?

— Все ще измисля нещо.

Джейн звучеше убедена в това. Но Сали можеше да долови сълзите, които се криеха под смелата й фасада.

— Можете да дойдете да живеете у нас — предложи Сали. — Двете с икономката ти. Ще й плащаме заплата… можете да останете в някоя от къщите за гости. Нали затова ги има. Татко няма да има нищо против.

— Благодаря ти, скъпа. — Джейн й се усмихна признателно. — Но искам да видя дали не мога сама да измисля нещо. Искам да разчитам на себе си. Разбираш ли ме?

— Винаги си била много опака — каза Сали, но всъщност я разбираше. Джейн винаги бе ужасно горда, откакто я познаваше. Този последен акт на изоставяне от страна на баща й означаваше, че тя трябва да се опита да стои на собствените си крака. — Да идем да видим Хелън и да излезем на обяд заедно. Мисля, че телефонът й е развален, все не ми отговаря.

— Звучи добре — съгласи се Джейн.

* * *

Спряха пред малката спретната къща на семейство Яна. Сали я изгледа заинтригувана, тъй като никога не бе идвала тук. Джейн се усмихна успокоена; за родителите на Хелън Яна явно не бе лесно да пращат дъщеря си в училището на госпожица Милтън — това бе още нещо общо между тях двете. Кой знае? Може би бащата на Хелън щеше да има нужда от секретарка.

— Ти остани тук — тактично предложи Джейн. — Аз ще позвъня.

Сали бе с една от обичайните си къси поли със секси плетеница върху нея и безумно прилепнала бяла тениска, която изтъкваше прекрасните й гърди и златистата кожа. Джейн подозираше, че собственият й обикновен черен костюм с панталони ще се стори по-приемлив за родителите на приятелката им.

Слезе от колата и натисна звънеца; чуха се леки стъпки и едно малко момиче открехна вратата. Беше хубаво и слабичко, едва ли бе на повече от десет, предположи Джейн.

— Ти Жасмин ли си?

Момичето кимна и отвори широко очи.

Джейн подаде ръка.

— Аз съм Джейн Морган, приятелка на Хелън от училище. Тя у дома ли е?

— Хелън вече никога няма да се върне — каза Жасмин и очите й плувнаха в сълзи.

— Моля? — озадачена попита Джейн, но на вратата се появи фигурата на възрастен мъж, набит и с брада, който я изгледа хладно.

— Господин Яна, тъкмо се представих на Жасмин, аз съм Джейн, съученичка на Хелън. Тя тук ли е?

— Не.

Джейн опита отново. Може би английският му не бе на ниво.

— Ние само искахме да…

— Дъщеря ми вече не е тук. Омъжи се.

Той явно не се шегуваше.

— Аз… не разбирам добре. Миналата седмица бяхме заедно на парти…

— Омъжи се за своя втори братовчед Ахмед и двамата заминаха за Кайро, където ще живеят — отвърна с равен глас бащата на Хелън. — Може да не се върне тук с години.

— Но тя не ни е казвала нищо.

— Женитбата е личен семеен въпрос — заяви Али Яна. — Ако иска да ви се обади, може да го направи.

Джейн се опита да смели това.

— Ако ви се обади, бихте ли й казали, че двете със Сали бихме искали да се чуем с нея? — помоли Джейн.

Той сви рамене.

— Всичко добро.

Вратата се затвори.

Сали свали прозореца на колата и надникна отвътре.

— Какво става?

Джейн се качи отново в колата, а по лицето й бе изписана тревога и само направи знак на Сали да потегля.

— Каза, че е напуснала страната. Омъжила се за някакъв далечен роднина и заминала за Кайро.

— Шегуваш се.

— Съвсем не. Мисля, че баща й не ни одобрява особено, Сал. Нямаше желание да говори с мен.

Лицето на Сали изразяваше пълното й слисване.

— Не може да е истина. Тя никога не е споменавала нищо подобно.

— Господин Яна ми заяви, че това е личен семеен въпрос. — Джейн задъвка устната си. — Познавам Хелън… тихите води са най-дълбоки, но не мисля, че би направила това.

— Достатъчно дълго време прекара с нас, за да попие поне малко благоразумие в главата си — каза Сали. — Знае номерата ни. Предполагам, че просто трябва да изчакаме да ни се обади.

— Вероятно.

— О, божичко — въздъхна Сали. — Сега се сещам. Ще бъда съвсем сама в училището. Без теб и без Хелън. Не искам да се връщам там.

И двете си представиха Джули Менърс и Мелиса Смит.

— Недей — смело заяви Джейн. — Сал, просто недей. Накарай баща си да плати на частни учители или се запиши в друго училище. Няма нужда да се подлагаш на това. Аз не бих го направила.

— Може би си права — изморено се обади Сали. — Ще си помисля. Но това е последната промяна, която мога да понеса за днес. — Тя се ухили на Джейн. — Все пак сме заедно. Да идем на кафе.

* * *

— Така. — Поли Ласитър тръсна глава. Започваше да се ядосва. Седеше в лъскавия офис на изключително скъпо платените си корпоративни адвокати, заобиколен от хора в костюми и никой от тях не предлагаше конструктивно решение!

— Какво да правим? Трябва да оправим нещата. — Погледът му казваше, че именно те трябва да оправят всичко.

— Не знам, Поли. Тези сметки… пълни измислици.

— Измислици! — Той изсумтя. — Три счетоводни фирми са ги подписали.

— Да, но твоят главен счетоводител е подправял отчетите.

— Казах ви, че уволних онзи негодник.

— Това няма значение. — Лайънъл Джавиц — шефът на кантората, побутна очилата си с рогови рамки върху носа си. — Трябва да уведомиш федералните власти, борсата, регулаторните органи. Акциите ще се обезценят. Джак Лесинг ще влезе в затвора.

— Така му се пада — сопна се Поли. Адвокатите си размениха погледи. — Сега основната ми грижа е как да спасим акциите. Никой няма да продава, не и докато не поправим всичко.

Пфу. Мразеше да оставя работата на други. Само месец отсъствие, през който проучваше ново поле, няколко потенциални нови кладенеца в Северна Канада, и какво става? Неговите некадърни заместници подправят отчетите. Поли Ласитър беше петролен магнат, а не проклет счетоводител. Имаше компания за милиарди долари, а се налагаше всичко да върши сам. Избърса чело и се помъчи да успокои дишането си. Гневът не бе сред обичайните му реакции.

— Поли, това вече е сторено. Повечето директори от борда на компанията, както и някои по-нисши изпълнители тихомълком са продавали акции през последните осемнадесет месеца. Твоите работници ще бъдат разорени. — Джавиц замълча за миг. Беше му ясно, че Ласитър не разбираше какво става. — И ако ти не си продавал досега, и твоите перспективи не са розови.

— Но това поне доказва, че си честен — ведро се обади един от младшите адвокати. — Ти няма да идеш в затвора!

Джавиц го изгледа мрачно.

Поли погледна към ясното синьо небе навън. Изглеждаше съвсем обикновен ден в Лос Анджелис. Как можеше всичко да изглежда толкова нормално, когато неговият свят се разпадаше!

— Това не може да е вярно — търпеливо каза той. — Ние не сме някаква измислена на хартия компания, не сме някаква интернет измишльотина на някой хлапак от Силиконовата долина. Имаме активи. Петролни полета — шест в Тексас, едно в Гада, може би още едно в Канада…

— Не могат да покрият разрастването на компанията в сферата на газта, газопровода в Казахстан, който бе прекъснат от терористите. Корпоративната политика на компанията ти е компрометирана.

— Няма достатъчно гаранции.

— А и четири от тексаските полета са изчерпани.

— Акциите на „Ласитър Корп“ се търгуват най-вече заради репутацията на компанията. Както и на някои умели ходове на брокери.

— Твоите изпълнителни директори са си живели доста нашироко, Поли.

Е, това вече го знаеше.

— Но парите не бяха измислени — безпомощно се обади той. Сърцето му се разтупка силно. Представи си жена си, която сама бе приготвила закуската, докато бъбреше за партито на Сали. Как, за бога, би могъл да й обясни всичко? Никога не бе разочаровал Мона.

— Не, Поли, нямало е пари — меко го поправи Лайънъл Джавиц. Клиентът му бе едър и внушителен мъж. Добър човек, а в Лос Анджелис не бяха останали много такива. Поли разбираше от петрол, а не от бизнес. И за съжаление бе прекалено доверчив.

— Става дума за корупция. — Младият адвокат отново се обади, готов да обясни. — Нефтена компания… присвояване… Така го наричат адвокатите.

— Корупция ли? — Поли не обърна внимание на унищожителния поглед, който Джавиц отправи към подчинения си. Това бе нещо, което му бе ясно. — Искате да кажете, че работниците ми… че пенсионният фонд…

— Фалирал е, Поли. Всъщност, струва ми се, че цялата компания е на ръба на фалита. Ще трябва да докажем, че си невинен. Не искам да говориш с никого. Аз сам ще уведомя властите. Ти само повтаряй, че по съвет на адвокатите си се позоваваш на Петата поправка, която ти дава право да не свидетелстваш срещу себе си…

Поли Ласитър усети леки убождания в лявата ръка, а после силна пробождаща болка в гърдите си. Не можеше да си поеме въздух.

— Хм — простена само той и се помъчи да стане. Стъклената масичка се прекатури пред него.

— Поли! — извика Лайънъл Джавиц. — Господи! Получи удар!

— Обадете се на 911!

— Аспирин — в шкафа е, донесете веднага — викаше адвокатът.

Но беше прекалено късно. Поли, стиснал безпомощно гърдите си, издъхна и се срина напред, а кръвта нахлу в лицето му. Двама от адвокатите се втурнаха към него и се опитаха да го претърколят, за да му направят изкуствено дишане.

— Оставете го — каза Джавиц и усети, че в очите му напират сълзи. Беше получил масивен сърдечен удар — нямаше нужда да си лекар, за да го разбереш.

Поли Ласитър бе напълно мъртъв.

И Лайънъл Джавиц знаеше какво предстои — за „Ласитър Корп“ и за семейството на Поли. Разорение, съдебни дела, пълно унижение, социална изолация.

Харесваше Поли, но сега той бе мъртъв. И Джавиц смяташе, че така е най-добре за него.

Девета глава

— Кой е?

Джейн бе заключила вратата с веригата.

— Идваме за мебелите!

Гласът на мъжа бе сърдит. Тя надникна през шпионката на вратата. Да — хората, които идваха да вземат всичко от къщата й, с униформи, камион и всичко останало.

Джейн преглътна тежко и отвори.

— Здравейте! — Усмихна им се ведро. — Влизайте. Искате ли кафе, момчета?

Мъжът на прага влезе вътре, последван от други трима.

— Не, благодаря. — Той отбягваше погледа й. — Накъде е всекидневната?

— Насам. Изключила съм всичко. Но повечето са прекалено големи, за да ги преместя сама, съжалявам.

— Няма нищо. — Сега вече я погледна. — Работите ли тук? Да не сте камериерка?

Ами, едва ли можеше да каже, че живее тук.

— Нещо подобно — съгласи се Джейн.

— Да започнем с телевизора.

Мъжете влязоха във всекидневната й и се захванаха на работа. Действаха бързо — вероятно бяха свикнали да го правят, докато ги нападат. Любимият й широкоекранен телевизор, стереоуредбата, мебелите, статуите и антикварните предмети — също като служители на фирма за местене, те взеха всичко. Пъргави и работливи като мравки.

Джейн се оттегли в кухнята и сложи чайника; вече бяха прибрали машината за капучино.

— Сигурни ли сте, че не искате кафе?

— Не, благодаря. Трябва да бързаме за Западен Холивуд.

— Началникът на групата въздъхна и избърса потта от челото си. — Тук поне го нямаше семейството, тогава винаги е най-зле. Плачат и се молят, нали разбирате? Все пак, би трябвало да имат малко достойнство. Не съм виновен аз, че са съсипали живота си.

— Точно така — съгласи се Джейн. — Толкова е жалко.

— Леглото… — Той погледна към спалнята й. — Онова надуваемо легло не е в списъка ми.

— Да, мисля, че е на дъщерята. Взела го е, след като бащата е купил фермата. — Джейн се усмихна. — Може би е знаела, че ще дойдете!

— Добре. Предполагам, че можем да го оставим. А вие можете да задържите чайника! — Той й се усмихна великодушно. — В офиса няма да забележат липсата на чайник за шестнайсет долара.

— Благодаря. Приятен ден, момчета.

Джейн ги изпрати до вратата. Затвори я, облегна глава на рамката и се заслуша, докато вратите на камиона се затръшнаха и те потеглиха.

Най-накрая бе сигурна, че е сама. Огледа празната къща — вече не бе нейна. От посолството бяха категорични, че договорът за наем изтича в края на месеца. Беше пуста, изчистена от всичко, до последната картина на стената. Нямаше нищо, освен евтиното единично легло от „Икеа“ и бялата техника в кухнята.

О, и чашата й за кафе.

Отиде до леглото и се отпусна тежко отгоре му. И най-накрая позволи на сълзите си да се излеят.

* * *

Когато свърши, отиде в банята и си взе душ — поне топлата вода още не бе спряна, а в куфара си имаше хавлия и дрехи. Е да, от посолството искаха да се „грижат“ за нея — при техните условия.

Джейн не искаше такова нещо. Да бъде натирена в някое ужасно малко вашингтонско училище, където всички щяха да знаят коя е? Да й се присмиват? Да я унижават?

Как ли пък не. Училището бе едно жестоко упражнение в социален дарвинизъм. Джейн не можеше да понесе още мъчения. А и какво би могла да получи от всичко това, след като бе прекъснала годината и изпитите й бяха провалени?

Взе душ, грижливо изми зъбите си и се облече. После излезе през задната врата с ключа, който Консуела й бе оставила, когато я уволниха.

— Ще се оправиш — бе й казала бившата й детегледачка. — Никога не съм срещала друга като теб.

Джейн бе прехапала устни, за да спре потреперването им; това бе рядък момент на слабост. Двете не бяха близки, но Консуела поне й бе позната. А сега и тя си тръгваше.

— Всичко ще се нареди. — Подразнена, по-възрастната жена се престори, че не забелязва как очите на момичето се насълзяват. — Трябва да вървя — добави тя и побърза да прекоси алеята към улицата, където бе паркирала своя „Форд Мондео“. Какво толкова — беше ли длъжна да е загрижена? И тя самата си имаше тревоги. Например беше без работа! Онова английско момиченце беше истински дявол, щеше да стъпи на краката си…

Джейн погледна към двора — беше празен като къщата. Засрами се от себе си. Но все пак бе само на седемнайсет и целият й свят се бе сринал.

Баща й — безполезен, студен, егоистичен. Но неин баща. Дълбоко в себе си тя се бе надявала, че някой ден двамата ще успеят да се сближат — когато той се пенсионира, а тя е напълно зрял човек.

Този шанс бе пропилян. Завинаги.

Ами начинът й на живот. Той поне бе страхотен — независим, стилен и богат. С личен шофьор, детегледачка, камериерка, къща на плажа, охрана…

Бе посещавала училището на госпожица Милтън, за бога. Кой би помислил, че някога ще оцени онова скапано и лишено от академична слава училище?

Колкото до парите — смяташе, че би се справила и без тях. При други обстоятелства. Защото поне можеше да разчита на момичетата.

Нейните най-добри приятелки — не, нейното семейство.

Но също като баща й, като Консуела и като парите приятелките й вече ги нямаше. Просто така. Само седмица и сякаш се бяха изпарили.

Хелън бе изчезнала от училище в деня след партито, а сега се бе върнала в Египет, за да се омъжи за далечен братовчед.

Да се омъжи! Никога не бе и споменавала за този мъж пред тях. Нито дума. Нито че смята да напуска страната. Трите бяха неразделни, как е могла Хелън да не им каже? Не бе оставила адрес, нито телефон — нищо. Просто бе изчезнала.

Хелън Яна бе напуснала живота на Джейн така, както се бе появила — тихо и категорично.

Ами Сали, по-старата й приятелка? С нея бе много по-различно и много по-лошо. Джейн копнееше да види Хелън, да поплаче на рамото й, но поне знаеше, че Хелън е щастлива — справя се с живота и е на път да създаде семейство. За Сали животът се бе разпаднал почти както и за нея.

Сърдечният удар на Поли Ласитър бе голямата новина в понеделник сутрин. Но в следобедните часове голямата новина вече бе крахът на компанията. Джейн бе гледала ужасена по телевизията как полицейските коли спират пред „Грийн Гейбълс“, как облечената в черно и едва стояща на краката си Мона я арестуват и отвеждат, придружена от адвоката й, как Сали, с одеяло върху главата, за да я предпазят от папараците, също се присъединява към нея.

Беше се обадила — естествено. Но телефонът бе изключен. Накрая Сали й се обади, но беше прекалено разстроена, за да говорят много. Нейната заразяваща жизненост, ведростта и оптимизмът й — всичко, което Джейн обичаше у нея, бяха изчезнали, просто ги нямаше.

Джейн донякъде й завиждаше за мъката. Сали скърбеше за обичан, мил и грижовен баща; нейната мъка, извираща от дълбините на душата й, бе израз на голяма любов. Бяха истинско семейство. А и Сали поне все още имаше майка си.

Но нямаше съмнение, че най-добрата й приятелка е загазила. Много сериозно.

— Федералните вземат всичко — призна й Сали, след като бе спряла да хлипа.

— Какво искаш да кажеш с това „всичко“?

— Разорени сме. Замразиха сметките на татко… всичко принадлежи на кредиторите.

— Ами с какво ще живеете?

— Одиторите ни отпуснаха издръжка от дванадесет хиляди долара годишно.

Джейн зяпна.

— Хиляда на месец?

По дяволите, това не стигаше и за наем на едностайно жилище в стария им квартал.

— И взеха колите, картините и статуите — всичко. Все още разследват майка ми, но смятат, че вероятно ще се отърве като невинна страна.

— Звучиш ми ядосана.

— Невинна страна? Така изглежда, че баща ми е бил виновен. А той не беше измамник — изхлипа Сали. — Знаеш ли какво ми каза днес Джули Менърс?

Една сълза се търкулна и по бузата на Джейн и тя сърдито я избърса.

— Недей… просто недей. Не можеш да се върнеш там…

— Без теб и Хелън няма начин.

Както и без богатството, което винаги я бе закриляло.

— Реших, все пак, да се преместя във Вашингтон — каза Джейн. Не беше вярно, но не искаше Сали да се тревожи и за нея. А и трябваше да реши какво ще прави с живота си. Сали не можеше да й помогне. Джейн трябваше да се справи с това сама.

— Да. — Сали звучеше толкова унила, потисната. — И ние заминаваме. Приятелите на майка ми — така наречените й приятели, всички се скриха. Някога забелязвала ли си, че в този град гледат на провала като на заразна болест? Такава, която може лесно да бъде прихваната?

Мрачна усмивка.

— Да, забелязала съм.

— Казах й, че трябва да се махнем оттук. Имаме роднини в Тексас, при които можем да идем.

— В Тексас ще ти хареса, нали? Там е домът ти.

— Беше някога. — Сали въздъхна. — Мисля, че е по-добре да сме далеч от пресата. Ще живеем в малък град.

Последва дълга и тягостна пауза.

— Грижи се за себе си, мила.

— И ти, Сали. — Джейн не бе свикнала с чувството, което я обзе сега. Най-напред Хелън, а после Сали — приятелството им се разпадаше. — Не бъди прекалено строга към себе си — добави тя. Гласът й леко потрепери и тя побърза да затвори телефона.

* * *

Сега Джейн седеше във все още спретнато изглеждащата градина, на пейката от ковано желязо, която не бяха отнесли от къщата, и гледаше към океана. Чист, син и огромен. Вълните се надигаха и разбиваха, и после отново, вечно, на плажа далеч под нея. Това бе постоянен, успокоителен шум.

Бе дошла тук да помисли.

Нещастията се бяха струпали едно върху друго. Сега нямаше приятелки. Нямаше пари, нито връзки, а в края на месеца оставаше и без къща.

Беше съвсем сама.

Някой продажен адвокат бе правилната първа стъпка. Еманципация — Джейн бе прочела за това в библиотеката, когато един тийнейджър подава молба в съда да бъде признат за пълнолетен по закон, обикновено заради брак. Тя имаше намерение да се пази от това засега. Ако се сближиш прекалено много с някого, рискуваш да разкриеш себе си. После те напускат и сърцето ти остава разбито.

След като веднъж се сдобиеше със заветния документ, щеше да е постигнала две неща. Щеше да бъде пълнолетен гражданин и американка. Можеше да иде, където си пожелае в страната, и да прави каквото си иска.

Първата й промяна — край с живота на книжен червей.

Джейн бе научила труден урок, и то доста бързо. Парите бяха много важни в този свят. Когато бе сред привилегированите, които разполагаха с пари, тя ги бе презирала. Бе мечтала единствено за престиж, за мястото на постоянен преподавател в някой университет.

Сега искаше да си отмъсти. А това означаваше, че й трябват пари. Богатство, каквото бе имал Поли Ласитър — но законно и само нейно. Богатство, което защитава от тормоз в училище, което позволява на хората да изпълняват всяка своя прищявка. Което можеше да й помогне да си отмъсти на Джули и останалите надути снобки в училище. Което да помогне на Сали да се разправи с богатите им приятели, който бяха решили да изоставят една съсипана и скърбяща вдовица.

Парите бяха закрила. Парите означаваха контрол.

Парите бяха нещо, което жените не притежаваха.

Да…

Джейн наблюдаваше океана, докато чакаше мисълта да се избистри в съзнанието й. В обкръжението й имаше много богати момичета… само че не бяха такива, нали? Парите винаги бяха на някой друг. Онези мъже сутринта бяха нападнали дома й като скакалци и бяха отнесли всичко от къщата, оголвайки я, защото вещите не бяха нейни, а само дадени назаем от посолството. И Сали нямаше нищо свое, всичко бе в сметките на баща й. И когато те бяха отрязани, същото се случи и с нея.

Хелън Яна бе дъщеря на заможен бизнесмен от средната класа, а сега бе омъжена, очевидно за друг заможен мъж от средната класа. Бе преминала от един комфортен начин на живот към друг — също толкова удобен, но не по свой избор. Джейн се тревожеше за нея. Ами какво щеше да стане, ако се скара с мъжа си? Ами ако баща й престане да се грижи за нея? В училище Хелън бе умна, кротка, богобоязлива и свенлива. Вярно, дълбоко в себе си криеше решителност — но все пак. Беше точно от жените, които разчитат на мъжете.

А животът не подготвяше хора като Хелън или Сали за момента, когато целият им свят се сриваше до основи.

Какво би могла да направи сега Сали? Да се посъвземе, да преосмисли живота си и после да се омъжи? Все още приличаше на русокоса кукла Барби и в момента изглеждаше, че ще трябва да използва точно външността си.

Джейн не искаше това за себе си. В никакъв случай. Но и не искаше да разчита на някакво университетско настоятелство. Сега бе тук, на брега на океана, в Лос Анджелис. И имаше своите активи. Остър ум, слава богу, както и всичко, което произтичаше от това. Красота — не като на Сали, но тя никога нямаше да се върне към предишния си занемарен външен вид.

Сали веднъж й бе казала, че блясъкът е оръжие — можеше да ти отвори много врати, а след това умът ти трябваше да свърши останалото.

Беше дошло време да порасне.

Сега Джейн виждаше положението си много по-ясно. Влезе вътре, взе телефонния указател, който сега лежеше на пода във всекидневната, и набра номера на Автомобилната инспекция.

— Здравейте. Искам да си определя час за шофьорски изпит.

* * *

— И стигаме до въпроса с моята такса.

Адвокатът изгледа Джейн отвисоко с очаквателен поглед.

Тя въздъхна. Кантората бе мръсна; голяма зелена муха бръмчеше лениво и безнадеждно до прозореца; стъклата бяха прашни, а по цялото бюро бяха разхвърляни вестници.

— Двеста — каза тя с надежда.

— Двеста! — Той изсумтя. — Хиляда и петстотин, и то с отстъпката, защото си непълнолетна. — Наведе се през бюрото си и се ухили похотливо. — В известен смисъл, разбира се. Други неща, естествено, са напълно позволени от закона…

Прекрасно разбираше за какво говори.

— Може би ще успеем да се споразумеем някак. Погледът му бавно се плъзна по краката й.

— Вижте, господин Ричардс. — Джейн се изправи, за да се измъкне от погледа му, но той само премести очи върху гърдите й, затова тя отиде до прозореца. — Мога ли да говоря открито с вас?

— Можеш да бъдеш, колкото си искаш открита с мен, скъпа. — Джош Ричардс редовно спеше с отчаяни клиентки, които не можеха да му платят по друг начин. Предимно мексиканки. И тъй като имаше лош дъх, развалени зъби и лека плешивина на темето още на трийсет и една, това бе единственият начин изобщо да прави секс.

Но никоя от онези мексикански сладурани не можеше да се сравни с англичанката. По дяволите! Беше много изискана, с грижливо подстригана коса и бледа кожа. Възбуждаше го и акцентът й, студен и високомерен. Щеше да изглежда чудесно, наведена над бюрото му с това…

— Вие сте неудачник — каза Джейн.

Това го стресна. Примигна, чудейки се дали е чул правилно.

— Моля? — Изпълни го възмущение.

— Вие сте неудачник — безизразно повтори Джейн. — Вървите към пълен провал. Затова ви избрах да представлявате моя случай. Не мога да си позволя свестен адвокат, а вие имате отчаяна нужда от работа.

— Двеста долара са нищо.

— Имам предвид истинска работа. Важни случаи. Името ви трябва да се появи във вестниците. Никой няма да ви потърси за друго, освен за набързо уреден развод, докато се шляете така. — Тя презрително повдигна един вестник от миналата седмица, разгърнат на спортните страници, който лежеше на бюрото. — Трябва да си вземете секретарка, и то такава, която няма да ви съди за сексуален тормоз. Нуждаете се от прилична кантора, хубав костюм и истински клиенти.

Ричардс искаше да изгони момичето на улицата. Каква наглост! Възбудата му се бе изпарила, сякаш го бе поляла със студена вода.

Но беше вярно, наистина се нуждаеше от работа. Вече закъсняваше с наема.

Бе завършил посредствен колеж с посредствени оценки и много трудно можеше да пробие. Големите в бизнеса не искаха и да чуят за него, а колкото до клиентите — забрави.

— За всичко това са нужни пари. А моите клиенти са все като теб и не искат да плащат.

— Аз ви нося нещо повече от пари. Давам ви златна възможност. Ако ме представлявате, ще получите публичност. Ще имате голям клиент. Мога да ви гарантирам появата във всички вестници. Всъщност, забравете за онези двеста долара. Ще го направите „про боно“ — така ще си направите много по-голяма реклама. И щом всичко завърши благополучно, ще дам специално изявление.

— Изявление?

— Да. Нека да помисля.

Джейн се съсредоточи и го погледна. Очите й изведнъж се напълниха със сълзи.

— След смъртта на баща ми британците ме изоставиха — каза тя с пресекващ глас. — Никого не го беше грижа, никой не ми помогна. Освен Джош Ричардс… Знам какво се говори за адвокатите, но той е човек, който наистина се интересува от хората. Можете да се доверите на Джош Ричардс. Всичко дължа на него.

Тя избърса сълзите и рязко се върна към деловия тон.

— Уха! — впечатли се той. — Трябва да станеш актриса.

След преобразяването на Сали Джейн чуваше това по десет пъти на ден.

— Не, благодаря. Пет хиляди момичета, които се борят само за дванайсет нископлатени роли. — Нямаше никакво намерение да се забърква в това; един толкова непостоянен бизнес, в който успехът често зависеше от късмета. — Какво ще кажете? — Тя щракна с пръсти. — Съсредоточи се, Джош, съсредоточи се!

Той примигна. Имаше неприятното усещане, че е бил подведен. И то от една ученичка.

От друга страна, момичето звучеше така, сякаш прекрасно знае какво прави.

— Значи, аз те представлявам безплатно. А ти ще организираш отзиви в пресата, така ли?

— Хей, нали четеш вестници? Въпреки че започваш от последните страници.

Мъжът се опита да се защити от презрението в гласа й.

— Обичам бейзбол…

— Баща ми беше високопоставен британски дипломат, който изгуби всичките си пари на хазарт и за наркотици. Бяха му вдигнали мерника. Щяха да го уволнят.

Докато разказваше историята, Джейн Морган изглеждаше почти напълно лишена от чувства. Джош потръпна — момичето бе като робот.

— Както и да е, той ги изигра — хвърли се от прозореца на най-горния етаж. В пълно вечерно облекло.

— А къде е майка ти?

— Мъртва е. — Джейн сви рамене. — Никога не съм я познавала. И преди да попиташ, нямам никакви лели или други далечни роднини. Кръгъл сирак съм.

— Съжалявам — измърмори неловко той.

— Така е от доста време. Въпросът е, че не съм наследила и пукната пара. И трябва да си намеря работа. Пречи ми проблемът с моето непълнолетие. Посолството не иска никакви негативни отзиви в пресата, опитват се да ме набутат в някакво скапано училище във Вашингтон и малък мизерен апартамент.

— Какво лошо има в това? Поне ще има къде да живееш, нали така?

Джейн не си направи труд да му отговаря. Може би той беше от хората, които се задоволяваха с „поне“. Тя не беше.

— Искам да бъда пълнолетен гражданин по закон. И искам американско поданство. Живяла съм тук почти през цялото си детство. Натурализирана американска съм. Ти трябва да се погрижиш за еманципацията ми и да получиш разрешение от имиграционните. Аз ще ти осигуря страхотна реклама за работата ти „про боно“ за осиротялата дъщеря на посланика. Разбрахме ли се?

Тя се върна пред бюрото и му протегна ръката си с поддържан маникюр.

— Разбрахме се. — Не можа да потисне любопитството си.

— Къде живееш в момента? Имаш ли нужда от подслон? Имам свободна кушетка.

Разбира се, и да гледа как кърпата „случайно“ пада от кръста му, когато излиза от банята?

— Ще си намеря стая под наем. Няма проблем.

— Както кажеш.

— Говоря напълно сериозно — увери го Джейн и се извърна да си тръгне. — Искам еманципиране. Законно признаване за пълнолетен гражданин. Нуждая се от работа. Нямам време за губене — подай документите още тази сутрин. Иначе ще изляза оттук и ще си намеря друг по-гладен адвокат.

— Не го прави — побърза да я прекъсне Ричардс. — Заемам се със случая, ще подам документите още следобед.

— Добре. — Тя излезе и затвори вратата след себе си.

По дяволите! Прокара пръсти през оредялата си коса. Защо се притесняваше да не изгуби случай, по който щеше да работи безплатно?

Но Ричардс знаеше, че въпросът е глупав. Момичето беше право — на сто процента. Това можеше да се окаже страхотен рекламен удар за него. Спасителна жилетка.

Когато бе влязла през вратата му, той бе видял само две неща: такса и секс.

Но Джейн Морган бе вперила поглед по-надалеч. И той внезапно осъзна, че това е големият шанс в живота му. Да работи за седемнайсетгодишната ученичка, която искаше да порасне бързо.

Не искаше да се провали. Включи компютъра си и се залови за работа.

Десета глава

— Е, какво мислиш?

Какво мислеше ли? Според Джейн стаята бе мизерна дупка.

Малко студио над забутано музикално магазинче на „Сънсет стрийт“. С пияници и наркомани по тротоара. Миниатюрна и мръсна баня с напукани плочки, мухъл и петна по тоалетната чиния.

— Има отделна кухня. — Дебелата хазяйка наду бузи. — Можеш да я погледнеш, ако искаш.

Кухня! Ама че шега. Мъничка ниша с един шкаф и електрически контакт.

— Хладилникът е развален — кратко заяви хазяйката. — Можеш да си купиш микровълнова, с която да готвиш. Има евтини на зеленчуковия пазар. Там има един магазин, в който имигранти продават уреди втора употреба.

Джейн забеляза огромна черна хлебарка, която бързешком се покатери по стената. Тя потрепери.

— Петстотин месечно и също толкова депозит, минимален срок на договора — една година.

— Забрави! Двеста и никакъв депозит.

— Ти забрави! — Жената бе възмутена. — Махай се оттук, само ми губиш времето.

Джейн не отстъпи.

— Помисли си само. Няма кой да дойде да живее тук, освен някой наркоман. А те само ще съсипят жилището. Докато аз съм английска лейди, която преживява тежък период. Ако го дадеш под наем на мен, аз ще изчистя тази дупка. Няма да има хлебарки — ще мирише хубаво и ще изглежда добре. Ще го превърна в уютно бохемско местенце и когато си тръгна, ще можеш да го отдадеш на някой студент за хиляда долара. Или можеш да го продадеш — след като тук е живяло нормално човешко същество, цената ще скочи поне с петдесет хилядарки. Не вземам наркотици и не съм проститутка. Освен това плащам в брой, никакви договори, което означава и никакви данъци за теб. И освен това можеш да ме изриташ, когато си поискаш.

— Не знам. — Дебелата жена се засуети и замисли. — Двеста долара не са достатъчно.

— Само толкова имам, така че трябва да стигнат. — Джейн бръкна в чантичката си и измъкна две банкноти по сто долара. Размаха лика на Бенджамин Франклин под носа на собственичката. — Честно казано, би трябвало ти да ми платиш на мен. Онова, което се каня да направя с това място, се равнява на цял месец основно чистене плюс безплатен ремонт. Хайде, не си могла да отдадеш апартамента много дълго, на пазара е от година и половина — дори и изпадналите типове на социални помощи не го искат. Двеста, ще остана само три месеца, а после ще имаш на разположение апартамент, който можеш да дадеш под наем.

— Какво ще стане след три месеца?

Джейн отметна глава.

— Дотогава ще имам истинска работа.

— Естееествено, че ще имаш. — Но тя грабна парите. — Три месеца, момиченце, и после наемът скача на петстотин. Обади ми се, ако решиш да се снимаш в порнофилм, имам братовчед, който търси такива момичета.

— Благодаря — иронично каза Джейн. — Ще го имам предвид.

— Електричеството е безплатно, но без отопление. Ето ти ключовете. — Измъкна два мърляви медни ключа и ги метна към Джейн, която ги улови с една ръка.

— Всичко хубаво — пожела й жената и се измъкна навън.

Джейн издиша дълбоко. Застана до прозореца и се загледа навън, докато дебелата хазяйка отпраши нанякъде с колата си. После се обърна и затършува в чантичката си.

И така, имаше общо… триста двадесет и два долара.

Цялото й богатство на света.

Джейн грижливо скри парите под една скърцаща дъска на пода, след като бе отделила трийсет долара. Наблизо имаше супермаркет „Шоп смарт“, което бе добре, защото нямаше кола. Там продаваха най-евтините от всички видове стоки. А Джейн трябваше да инвестира в малко гъби, сериозен почистващ и дезинфектиращ препарат, както и в най-евтините завивки и чаршафи, които можеше да намери.

Смъкна всичко от леглото, изпразни вонящия хладилник и кофата за боклук, като едва не повърна, и замъкна всичко долу в голяма черна торба. После се върна, отвори широко прозореца и заключи вратата.

За миг я обзе отчаяние, но само за миг. Не, това не беше живот на дъното. Каза си, че това е независимостта й. Началото на съвсем нов живот. И тя, Джейн, щеше да си опита късмета.

* * *

Същата вечер продължи да работи до пълна изнемога. Бършеше, стържеше, дори боядиса наново рамката на прозореца. Джейн смъкна прашните мрежести пердета от рамката им и ги изпра в мивката с цяла капачка „Детол“. Докато пияниците и проститутките се биеха и крещяха долу, а подът й трепереше от тъпото бумтене на баса от рап парчетата на стереоуредбата на долния етаж, Джейн чистеше. Изхаби три четки и разрани ръцете си, докато бършеше със спирт. Изпразни вонящия хладилник от буболечки и остатъци от храна, затвори го плътно и после го изключи. Нямаше друг начин да се отърве от хлебарките, освен да не държи никаква храна в апартамента.

Когато почисти мястото, разопакова другите си покупки. Невероятно — какви неща можеше да си купиш за долар или два в кошниците с намалени стоки. Специален протектор за матрака на единичното легло — кой би могъл да знае кой е спал там последно. Абажур за голата крушка, която висеше на тавана; той превърна студената й остра светлина в приятно прасковено сияние. Нови чисти чаршафи за леглото — не бяха точно комплект, но като цяло бяха бели или кремави; освен това имаше възглавница и пухкава завивка. Цялата комбинация бе тон в тон, което й придаваше напълно приемлив вид. Сгъваем гардероб, направен от плат и пластмаса, с цип и закачалки за дрехите й. Евтино мексиканско килимче за малко цвят. Завеса за душа — последна бройка, от прозрачен найлон, украсена с малки бели слънца и лунички.

Накрая Джейн бе похарчила цели два долара и половина за много свежа на вид жълта пластмасова ваза и букет карамфили.

Окачи завесите, затвори прозореца и напълни вазата с вода. Сложи цветята на бялата покривка върху скрина. Нямаше телевизор, но и бездруго не искаше да гледа новини. Джейн се бе сблъскала с достатъчно аспекти на реалността и повече не можеше да понесе.

Грижливо се съблече, сгъна дрехите си и отново си взе душ, като този път използва и съвсем малко евтина пяна за вана с аромат на кокос. Толкова бе хубаво да си чист!

На кухненската й масичка имаше празна бланка. „Шоп смарт“ винаги търсеха служители — наричаха ги „посрещачи“, на минимална надница. Което не притесняваше Джейн. Тя само търсеше откъде да започне. Вече имаше шофьорска книжка, а утре щеше да бъде призната за пълнолетна. Джейн знаеше доста за „Шоп смарт“ — голяма компания с много възможности. Нямаше никакви колебания да започне от най-ниското им ниво.

Не възнамеряваше да остане там задълго.

* * *

— Джейн! Джейн!

— Скъпа! Насам!

Излезе от съдебната палата и се озова пред малка групичка репортери и две камери на местни телевизионни канали. Облечена в най-хубавия си костюм и грижливо гримирана — козметиката, дрехите и обувките бяха единственото, което съдебните пристави й бяха оставили, Джейн закрачи по стъпалата пред сградата с високо вдигната глава и хванала под ръка адвоката си.

Джош Ричардс също бе с костюм. Усмихна се широко, имаше напълно приличен вид.

— Може ли да чуем коментар?

— Обвиняваш ли британците?

— Джейн!

Тя вдигна ръка.

— Благодаря ви, дами и господа. Не, не обвинявам никого. Имам много добър адвокат, който пое делото безплатно. Благодарна съм, че ме признаха както за пълнолетен гражданин, така и за американски поданик.

— Как се чувстваш, след като изгуби толкова много пари?

— Никога не съм очаквала нещо да ми бъде подарено. — Тя се усмихна на камерите. — Утре ще започна работа в „Шоп смарт“. Искам да заслужа издигането си, а това е една истинска американска компания.

Фотографите щракаха и правеха снимки, докато накрая всички се разотидоха. Ричард бе във възторг.

— Хей, благодаря ти, скъпа. Мисля, че един от тези типове беше от „Таймс“.

— Не се съмнявам.

— Искаш ли да обядваме заедно? — попита той с надежда. По дяволите, сега тя бе пълнолетна пред закона, напълно легално. — Аз черпя…

— Не, благодаря. Имам работа.

— Мислех, че още нямаш работа — нацупи се Джош.

— Точно това ще правя — ще си търся работа.

Внезапно му хрумна нещо.

— Хей, аз ще те взема на работа. Стани ми секретарка. Обзалагам се, че можеш прекрасно да изчистиш кантората, а и ще изглеждаш отлично на рецепцията. Клиентите много ще те харесат.

— Не, благодаря. Не искам да ме зяпат непрекъснато. И не искам да бъда нечия секретарка.

— В „Шоп смарт“ ще получаваш минимална надница — ако изобщо те вземат на работа. Чух, че магазинът на „Сънсет“ е пълен. Работата е тежка и няма обедна почивка.

— Да, но имат мениджърска програма — отвърна Джейн. — Довиждане, господин Ричардс. Може пак да се срещнем някой ден.

Тя се отдалечи с уверена крачка, на път към автобусната спирка. Живееше в Лос Анджелис, без кола, без пари и въпреки това бе самоуверена до лудост.

— Може би — измърмори той. Но силно се съмняваше.

Това момиче бе създадено за велики дела.

* * *

Госпожа Дохърти забеляза влизането на Джейн и се усмихна въпреки волята си.

— Добро утро. Питах се дали не се е появило свободно място?

Англичанката бе добре облечена и възпитана. Имаше и хубав акцент — клиентите много щяха да харесат класическия английски тон в гласа й.

— Видях те по телевизията. Каза добри думи за „Шоп смарт“. Шефът ми нареди да те назнача, ако пак дойдеш.

— Чудесно. — Джейн усети как я залива вълна на облекчение. — Ако имате униформа, мога веднага да се преоблека, нали?

— Най-напред трябва да попълниш молба за назначаване.

Джейн отвори чантата си, извади прилежно попълнения формуляр и го подаде на служителката. Жената невярващо се зае да го чете.

— По дяволите, момиче. Закъде бързаш?

Джейн не отговори.

— Отзад има униформи. Сложи една и отметни в картата си кога започваш работа. Ще започнеш като посрещач. Седем дни изпитателен срок, бъди тук точно в седем сутринта. Ако закъснееш — уволнена си. Ясно?

— Да, госпожо — отвърна Джейн. Побърза да мине отзад, преди новата й шефка да си промени решението.

* * *

— Добро утро! Добре дошли в „Шоп смарт“. Желая ви приятен ден.

Джанис Еспозито, младши мениджър, наблюдаваше кисело новото момиче на входа. Бе застанала зад един стелаж с видеофилми, така че Джейн Морган не можеше да я види. В момента отбелязваше как се справя със задълженията си. Търсеше някакви недостатъци.

Джанис не можеше да повярва, че новото момиче наистина иска тази мизерна работа. Беше чела за нея във вестниците — дъщеря на посланик? Бедното осиротяло момиче? Как ли пък не, сякаш наистина беше бедна. Защо, по дяволите, ще иска да върши работа за минимална надница, която бе само за хора без квалификация? Дори в „Макдоналдс“ се работеше по-малко.

Джанис мигновено бе намразила Джейн Морган, но все пак трябваше да си изпълнява задълженията. А те включваха попълването на статистиката. Освен това понякога проверяваха и служителите от отдел „Човешки ресурси“, затова не можеше да излъже в отчета си — да не говорим, че на входа имаше и камери.

Джейн Морган бе научила нещо важно. Продавай образа на продукта, а не самия него.

Шефовете вече я харесваха. Беше им направила безплатна реклама. Искаха тя да успее — новата гражданка, американската мечта.

Дружелюбност — да.

Спретнат вид — да. Всяко косъмче на главата й бе на мястото си, изглеждаше така, сякаш от години носи униформата си.

Усмивка — да. Дори и крокодилите не можеха да се усмихват по-широко от това момиче.

Ентусиазъм — да.

Джанис за миг задържа химикалката си, когато видя как Джейн Морган за миг поглежда към часовника си. Най-сетне, нещо нередно — тя трябваше да гледа за нови клиенти непрекъснато.

— Добър ден. — Джейн Морган се усмихна сияйно. — Добре дошли в „Шоп смарт“!

— Гледай ти, забеляза ли това, Дик? — обърна се достолепната матрона към мъжа си, докато минаваха бавно покрай Джанис и бележника й. — Стана точно дванайсет часа и тя веднага мина на „Добър ден“. Не е ли мило!

— Да, много впечатляващо — съгласи се съпругът й. Той се озърна и огледа отново впечатляващата фигура на момичето на входа. Какво страхотно парче!

Джанис въздъхна. За съжаление, в работа, която просто не позволяваше да се поема инициативата, това момиче току-що бе намерило начин да направи точно това.

В дъното на формуляра имаше отделна графа „Подходящ ли е служителят за повишение?“.

Неохотно отбеляза „да“ и там.

* * *

Джейн не плачеше много. През повечето време бе прекалено изморена. Чекът й в края на седмицата се оказа неимоверно малък; господи, мразеше всички тези удръжки и осигуровки, а на всичкото отгоре трябваше и да спестява. Нуждаеше се от кола. Без значение колко скапана, просто трябваше да има някаква.

Всекидневните грижи в живота на възрастните бяха невероятно много. Толкова неща имаше да прави — да попълва документи, да организира всичко. След като официално бе получила гражданство, трябваше да се нареди на опашка за социално-осигурителен номер, шофьорска книжка, банкова сметка. Най-сложно бе да си открие кредитна карта. Америка те хващаше в капан: ако нямаш кредит, трудно получаваш такъв.

Някак успя — снабди се с първата си кредитна карта с ужасяваща лихва. Но все пак кредитът й нарастваше само ако я използваше. Пладнешки обир, но Джейн си откри сметка и уреди с банката плащанията да се правят автоматично и навреме.

През цялото си детство Джейн Морган бе живяла нашироко. Сега се налагаше да пести. Беше учудващо колко неща можеше да се получат безплатно, ако си упорит. Почти всеки ден се хранеше в закусвалнята за служители на магазина, където храната бе в изобилие и бе евтина. Бе трудно да се храни здравословно с висококалоричните бомби, които предлагаха на служителите, но тя успяваше, като винаги предпочиташе свежите плодове и салати, вземаше съвсем малко от протеиновото основно ядене и напълно пренебрегваше изкусителните за лакомниците печива за десерт. Не можеше да си позволи посещения в частен фитнес, но сред дрехите й имаше и чифт маратонки „Найк“, както и удобен екип за бягане. Джейн тичаше всяка сутрин в шест часа; това бе златно време, когато наркоманите най-после бяха допълзели в леглата си, а обикновените минувачи още не бяха се появили. Бягаше нагоре и надолу по „Сънсет стрийт“, без да обръща внимание на купчините игли и бирени бутилки, вперила очи в слънцето, което се издигаше на хоризонта.

А когато се върнеше в апартамента си, Джейн се насилваше да направи и четиридесет лицеви опори преди упражненията за разтягане на мускулите.

Тежка програма. Но зареждаше с енергия. Когато отидеше на работа, хапваше от безплатните кифлички и портокалов сок — дневната й доза витамин С, което я зареждаше с достатъчно енергия, за да изкара деня. Защото, когато работиш на минимална надница, имаш нужда от всички работни часове, които ти дават.

Когато приключеше с посрещането на клиенти, без нито за миг да се раздели с усмивката си, беше време за обяд — точно десет минути, както и за почивка за тоалетна. След това Джейн сменяше униформата и отиваше на касата, където работеше две смени. Прибираше се вечер в девет часа, къпеше се и се строполяваше в леглото.

Режимът й изискваше невероятна дисциплина. След известно време се превърна в автоматичен. А с всички безплатни неща, които получаваше от магазина — счупени стоки, смачкани шишета шампоан, избелели тениски, с които можеше да спи, Джейн не харчеше почти нищо. Плащаше само наем и консумативи — толкоз. Работеше седем дни в седмицата и дори започна да забелязва как спестяванията й нарастват.

Дните се сливаха един с друг. Без мисъл за следващия. Което я устройваше прекрасно.

Джейн Морган не искаше да се замисля прекалено много.

* * *

— Да идем да я видим. — Джули Менърс се протегна на шезлонга си край басейна.

— Какво имаш предвид? Нея я няма. — Ема Лайтфут се засмя злобно. — Не е ли жалко?

Момичетата протегнаха крака и ги намазаха с масло против изгаряне. Как да не обичаш тези частни плажове! Тук имаше няколко страхотно изглеждащи богати момчета, които ги заглеждаха от другия край на басейна.

— Похвалих ли ви се? Мама ми направи подарък за рождения ден — обади се Мелиса Смит и отметна черната си копринена коса.

— Да, знаем, жълто „Мазерати“. Вече ни каза — оплака се Ема.

— Не това, друг подарък. Билети за целия сезон на „Доджърс“. Цяла ложа.

— Ооо — възкликна Джули, моментално съзряла възможностите. — Страхотен шанс да поканиш хора, хайде да си направим парти там.

Кое момче можеше да устои на билети за „Доджърс“?

— Ще дойдат няколко студенти от Калифорнийския университет. Чух, че и синът на губернатора щял да бъде с тях.

— Скууука.

— И Пийт Истърман, нали се сещате, от новия филм на Арнолд?

— Това вече е нещо друго! — Джули потупа ръката на приятелката си. — Определено е време за малко парти. Може би ще харесам бейзбола.

— Струва си, когато момчетата ти покажат за какво става дума — обади се Ема и си представи как се преструва на неопитна — мъжете обожаваха нацупеното невинно момичешко излъчване.

— Точно така. Ще возим някои от тях в твоето „Мазерати“. Други — в моя джип. Ще е супер готино.

Не чак с размаха на Сали Ласитър, но какво пък? Сали я нямаше. И трите вещици бяха изчезнали.

Джули се върна на темата си.

— Още по-готино ще е да идем да напазаруваме за партито в „Шоп смарт“ — покани и разни неща.

— „Шоп смарт“ ли? — Ема погледна Джули все едно е откачила. — Мама познава една страхотна жена на „Сиенега“, която прави покани с калиграфски почерк и сухи цветя и всякакви екстри.

— Да, но Джейн Морган не работи за нея. — Джули се усмихна коварно на приятелките си. — Чули сте новината, нали? Високомерната госпожица Джейн е посрещач на минимална надница! И то на „Сънсет“! — Джули се засмя на приятната представа. — Трябва да идем да я видим — повтори тя злобно. — Ще бъде забавно. Ще я накараме да увие покупките ни, ще ни нарича „госпожо“… ще ни се кланя и подмазва като малка продавачка. Каквато е. И ако се държи нахално, ще я докладваме на шефовете й. Клиентът винаги има право, нали знаете. — Джули се заля в смях.

— Ооо. — Очите на Мелиса се разшириха. — Много си зла.

— Хайде, знаете, че тя си го заслужава. Не помниш ли колко ужасно се държеше с всички ни? Заради нея не получи покана за онова проклето парти.

— Да, вярно — ядоса се Мелиса. Още я болеше от тази случка. — Хайде да идем да й покажем кой е шефът!

Момичетата се засмяха.

— Новата ми кола е паркирана отпред — обади се Мелиса, нетърпелива да предложи услугите си.

Джули я възнагради с усмивка.

— Харесва ми — хайде да я накараме да ни занесе покупките до твоето „Мазерати“ и ако е наистина любезна, може дори да получи бакшиш.

— Да, цели два долара! — каза Ема и се изсмя.

Единадесета глава

Джейн бе изтощена. Предната вечер Уил Фокс — студентът, се бе обадил, че не може да поеме смяната си на касата и шефката й я помоли тя да го замести до единадесет. Беше решила никога да не отказва на шефовете, но шест часа сън просто не й стигаха. Не и с нейния график.

Въпреки това бе излязла да тича, както винаги, и ето, че сега се стараеше да се усмихва, да излъчва жизнерадост.

Едно бе сигурно в „Шоп смарт“ — някой винаги те наблюдаваше.

Именно затова бе избрала точно тях.

Но Джейн не можеше да си позволи свободен ден.

* * *

Родри Евънс, старши вицепрезидент по маркетинга за Западния бряг на „Шоп смарт“, огледа внимателно магазина. Холивуд — много важно място. Разширяваха бизнеса и от Средния запад се местеха в големите градове. Той искаше да запазят възможно най-ниските цени, но да смекчат малко визията си, да се отдалечат от огромните бетонни складови бази посред нищото.

Този магазин работеше от две години и той искаше да преуспее.

Добре — засега изглеждаше доста оживен.

— Добро утро, добре дошли в „Шоп смарт“. — Младо колежанче от афроамерикански произход стисна ръката му и се усмихна механично.

Евънс не остана впечатлен, но това бе вечен проблем. Не плащаха достатъчно, за да привлекат най-добрите служители.

— Добро утро! Добре дошли в „Шоп смарт“. Много се радвам да ви видя!

Той се обърна разсеяно. Младо момиче с чуждестранен акцент, достатъчно красиво да бъде модел, стоеше до отсрещната врата. Усмихваше се, сякаш току-що е спечелила от лотарията, а униформата й сякаш бе взета направо от химическото чистене.

— Кое е това момиче? — попита той посрещана.

— Джейн. Но не може да получите номера й — уморено отвърна момчето.

— Много хора ли питат?

— Много мъже — презрително отвърна то. — Но тя е напълно погълната от работата. Иска да я забележат. Нямам представа какво прави тук. Би могла да се хване на работа на много други места. Например да стане учителка или детегледачка в някое богато семейство. Много я бива с децата.

— Добре. Благодаря.

Евънс влезе в магазина и се престори, че разглежда. Никога не започваше проверките си, без преди това да си купи нещо. Човек можеше да изчете всички доклади на помощник-мениджърите и пак нямаше да има полза.

Джейн… Джейн коя?

Застана с объркан вид пред една стена с видео плейъри и потърка брадичката си. Никой не дойде да му помогне. Черна точка.

Красивото момиче все още бе на вратата, усмихваше се и стискаше ръцете на клиентите, сякаш са отдавна изгубените й роднини.

Родри бе силно впечатлен. Отново се върна близо до входа на магазина и се престори на заинтригуван от купчината панталони в маскировъчен цвят с намалена цена, произведени в Тайван от сто процента полиестер.

— Добро утро! Добре дошли.

— Чудесно е, че сте решили да се отбиете в „Шоп смарт“ днес!

— Добре дошли, какъв прекрасен ден за пазаруване!

Виж ти! Тя неизменно сияеше, неизменно играеше ролята си. Беше много впечатляващо.

— Брей, брей, брей, виж кой бил тук!

Последва пауза. Той вдигна поглед от полиестерните панталони и забеляза малка групичка добре облечени тийнейджърки — момичетата бяха прекалено богати на вид, за да пазаруват тук. Едно слабо момиче носеше „Прада“, друго беше със сако на „Шанел“, комбинирано с дизайнерски джинси…

— Добро утро, Джейн — лукаво подхвана водачката на групичката. Останалите се подхилваха. — Хей, страхотно местенце. Чудесно е, че си стъпила на крака.

Изоставил преструвките си, Родри Евънс отстъпи леко назад, скръсти ръце и се загледа.

— Добро утро, Джули — сковано поздрави Джейн. — Имате ли нужда от помощ за нещо?

— Всъщност да — ухили се Мелиса Смит. — Организираме малко парти. Татко ми подари места в ложата на „Доджърс“. Ще дойдат няколко момчета от гимназията „Фулбрук“.

— Трябват ни салфетки и разни други неща за партито.

— Намират се на третата редица. — Джейн стисна зъби, но лицето й бе пламнало от унижението. — Ще повикам някого да ви помогне.

— Неее — измърка Джули. — Ти ще ни погнеш. После ще занесеш всичко до чисто новото „Мазерати“ на Мелиса. Ти какво караш напоследък, Джейни? Или се возиш с автобуса?

— Името ми е Джейн и се опасявам, че не мога да напусна мястото си.

Докато Евънс наблюдаваше, една пухкава жена — управител на магазина, се приближи да види какъв е този шум. Как се казваше? О, да — Айлийн Дохърти. Дойде и служителката от „Личен състав“ Джанис Еспозито. На лицето й бе изписана неприязън.

— Здравейте, дами — сърдечно поздрави госпожа Дохърти. — Доволни ли сте от обслужването ни днес?

— Опасявам се, че тази млада жена ни каза, че е прекалено заета, за да ни обърне внимание — нацупи се Джули. — Което е много жалко, понеже щяхме да похарчим доста пари в този магазин. Е, какво пък, предполагам, че не ни искате тук.

— Джейн, вярно ли е това? — сопна се Джанис.

На Евънс никак не се понрави посоката, в която тръгнаха нещата. Приближи се към групичката жени. И други клиенти бяха започнали да се заглеждат.

— Знаеш ли — обърна се злобно към Джейн момичето на име Мелиса, — ако бе проявила желание да ни помогнеш, щяхме да ти дадем бакшиш. Човек с твоите доходи сигурно би имал нужда от него.

— Разбира се, госпожице. Много съжалявам, че сме ви създали неприятности днес — тържествуващо заяви Джанис. Най-сетне! След всички онзи положителни оценки. Не можеше да понася надутата англичанка. Малката госпожица Перфектна караше всички други да изглеждат немарливи.

— Случаят не беше такъв — спокойно се обади Джейн. Мъчеше се да контролира гласа си. — Казах на младите дами къде се намират стоките, които търсят, и щях да повикам асистент да им помогне, тъй като тази сутрин съм в ролята на посрещач…

— Ние не спорим с клиентите! — сопна й се Джанис. — Веднага отидете в служебната стая, госпожице Морган!

— Точно така — тържествуващо се обади и Джули с тънка усмивчица. Очите й огледаха Джейн с безкрайно презрение. — Веднага влизай вътре, Джейн, за да съм сигурна, че са те уволнили от мизерната ти работа. Хайде, влизай!

Джейн стоеше на мястото си и той забеляза как изпънатите й рамене се отпускат, а очите й се пълнят с болезнени сълзи на унижение. Той мигновено разбра.

Това бе черен, ужасен миг в живота на младото момиче.

Как можеше другите богати момичета да са толкова долни? И защо служителите му не се застъпваха за младата си колежка? Бе чул, че духът на персонала в Лос Анджелис е стигнал до критичната си точка. Вероятно това бе причината.

— Не ме ли чу? Размърдай се — просъска Джанис Еспозито и собственото й лице почервеня от възбуда и възмущение. — Какво си мислиш, че правиш?

Това преля чашата. Той се приближи с широки крачки и се обърна към началника на личния състав.

— Вие какво си мислите, че правите? — Родри Евънс застана вбесен пред групичката. Погледна към младото момиче посрещач на вратата — сега сълзите бликаха от очите й, но стоеше здраво на мястото си, макар че всички я гледаха ядосано. Нелепото задоволство, изписано по лицата на богатите момичета, ужасно го подразни.

— Вие не видяхте случката — студено се обърна той към Джанис Еспозито. — И в момента правите сцена пред клиентите.

— Кой, по дяволите, сте вие? Охрана! — викна Джанис, почервеня като домат и щракна с пръсти.

Двама пазачи, които бяха наблюдавали лениво спречкването, се запътиха към тях.

— Този човек си тръгва — нареди сопнато Джанис.

— Не. — Родри извади портфейла си и подаде визитка на пазача. — Казвам се Родри Евънс и съм старши вицепрезидент по маркетинга за Западния бряг. Вие сте уволнена — заяви той на Джанис. — Отдел „Човешки ресурси“ ще се свърже с вас, за да получите обратно личните си вещи.

— Не можете да постъпите така — изсъска тя. — Аз съм в отдел „Човешки ресурси“.

— Вече не. — Той кимна и пазачът хвана лакътя на жената.

Джанис почервеня цялата.

— Ще ви съдя!

— Опитайте. — Евънс сви рамене. — Не знаете ли, че всичко е записано с камера? — Той се обърна към служителите от охраната. — А тези млади жени — думата бе преднамерено обидна — също си тръгват. Опитаха се да тормозят наш служител. Не са добре дошли тук.

— Майната ти! — Лицето на Джули Менърс стана яркорозово. — Баща ми ще…

— Спестете ми го. Има видеозапис. Силно се съмнявам, че някой от бащите ви ще иска съдържанието му да се появи в медиите. Трябва да знаете, че тормозенето на невинни е много грозно.

— Не знаеш коя съм аз — просъска Мелиса Смит.

— Знам отлично — човек, на когото току-що бе забранено да стъпва повече тук.

Той се обърна към госпожа Дохърти, докато пазачите извеждаха посрамените момичета навън.

— Коя е тази млада дама? — попита той внимателно.

— Казва се Джейн Морган, господин Евънс — енергично отвърна тя. — Аз самата я назначих и тя винаги е била от най-добрите ни работници. Напълно те подкрепях преди малко, Джейн, тъкмо се канех да се намеся…

Как ли пък не.

Евънс се обърна към Джейн.

— Добре се справихте.

— Благодаря ви — отвърна тя. Той усети, че гласът й е удебелен; полагаше големи усилия да не заплаче.

— Госпожо Дохърти, намерете друг посрещач. — На Джейн той каза: — Вие ще дойдете с мен. Искам да си поговорим насаме.

Джейн се бореше със сълзите си през целия път до офиса. Беше й трудно — ужасно трудно. Някак си й бе по-лесно да е силна, когато я нападаха. Нямаше начин да позволи на онези проклети момичета да я видят как се срива. Но когато този човек, този непознат, я бе защитил — емоционалните стени, които бе издигнала, просто се срутиха. Тежката работа, изтощението, ниското заплащане — а накрая и безкрайното унижение. Джейн се почувства наивна — защо не се бе досетила, че ще я потърсят?

Може би просто бе глупава. Може би трябваше да си потърси работа в по-спокоен сектор — да стане библиотекарка или учителка в държавно училище. Заплатата й щеше да е по-висока от самото начало, щеше да е достатъчна за истински апартамент, за кола на старо. Но след това щеше да се озове в задънена улица — без перспективи за кариера, без напредък в работата.

Бе дошла тук с определена цел.

За пръв път в живота си Джейн Морган залагаше.

Дали щеше да спечели, или да загуби?

Този мениджър се бе застъпил за нея, вярно. Но беше мъж. Бе свикнала да отблъсква мъжкото внимание — от страна на клиенти, служители, колеги, които като нея се потяха на дъното на стълбичката. Странно какво можеше да ти причини красотата. Докато Сали не я преобрази, това не бе проблем, с който Джейн Морган трябваше да се съобразява.

Дали Родри Евънс имаше свои мотиви? Ако беше така, значи това бе краят. Защото тя нямаше намерение да спи, с когото и да било. Този мъж бе от големите играчи. Можеше да сложи край на кариерата й.

— Насам. — Той отвори вратата. — Заповядай, седни.

— Благодаря — измърмори тя.

Джейн стисна здраво колене и се помъчи да издърпа върху тях подгъва на униформената си пола.

— Не се притеснявай. — Евънс я гледаше със съчувствие. — Няма да ти се нахвърля. Аз съм гей.

— О! — Тя се усмихна неуверено. — Това е чудесно! Искам да кажа…

— Знам какво искаш да кажеш. — Той се загледа в някаква папка на бюрото си. — На седемнадесет ли си?

— По закон съм пълнолетна — побърза да изтъкне тя.

— В досието ти има бележка как си дошла при нас.

Джейн не каза нищо. Чакаше той да заговори. Евънс се усмихна — това бе умен ход.

— Сигурно си знаела, че „Шоп смарт“ ще се възползва от безплатната реклама и ще те наеме.

— Така е. — Започна да възвръща малко увереността си. — Публичността има своята цена; можеш да я размениш за много неща. Аз я размених за правна помощ, а после и за тази работа.

Евънс откри, че страшно се забавлява. Колко често се случваха подобни мигове в неговия напрегнат корпоративен живот? Тя наистина бе много необикновено момиче. На седемнайсет, а дори само от начина, по който се изразяваше, личеше, че е с остър ум. Подозираше, че дори е по-умна от него.

— Добре. — Родри отблъсна назад стола си и леко се намръщи. — Защо си се прицелила в „Шоп смарт“? Плащаме доста ниски надници…

— Минимални надници.

— И търсим хора без квалификация — винаги имаме предостатъчно кандидати за работа. С твоята квалификация…

— Най-напред, аз нямам никаква квалификация. Дори не съм положила финалните изпити за гимназията.

— Би могла да работиш като детегледачка. Има много богати семейства, които биха платили доста за момиче с английски акцент и от добро училище.

— Детегледачките не стават старши вицепрезиденти за Западния бряг.

— О! — Той се ухили. — Значи това било? Искала си да влезеш в програмата ни за обучение на мениджъри?

— Исках да стана мениджър — поправи го тя. — Да бъда забелязана и да получа повишение.

— Значи винаги си знаела, че този ден ще настъпи? — подразни я Евънс.

Но отговорът й бе напълно сериозен:

— Да. Защото, ако си вършиш работата блестящо, някой ще те забележи и ще получиш повишение. Ако не вие, тогава щеше да е някой друг. Все някога.

— И смяташ, че си била блестяща в работата си на вратата?

— Знам, че е така — уверено заяви тя.

— Значи трябва да те направя мениджър, така ли? Да те направя началник на някой отдел? Просто така.

— Работя в тази сграда по седем дни в седмицата в продължение на три месеца. Няма нещо, което да не знам за този магазин, и няма нещо, което бих могла да науча в мениджърската ви програма.

— Какво знаеш за бизнеса?

— Изпитайте ме. Чета „Икономист“.

Той повдигна едната си вежда.

— Истина е — настоя Джейн. — Отивам до библиотеката с автобуса всяка събота сутрин — това е единственото ми изключение от сутрешната тренировка, и чета. Списания и „Уолстрийт джърнъл“.

— Забележително — въздъхна той. Вярваше й. И осъзна, че я е зяпнал.

— Добре, новобранецо — отсече Евънс. — Ти си на ход. Кажи ми. Назначавам те начело на отдел „Стоки за жените“. Какво следва?

— Ще ви кажа, че искам по-висок пост.

— Моля?

— Това е част от проблема. Има началници за всеки отдел в магазина, всички се борят за своето парче от баницата. Това е един магазин. Има нужда от интеграция, а не от междуособици.

— Например?

— Електрониката е на шеста редица. Но телефоните са на втора. Близки стоки трябва да бъдат разположени заедно. Трябва да се определят отделни каси за хранителните стоки. Цялостното разположение има нужда от сериозна промяна — клиентите не би трябвало да минават направо и да излизат свободно. Трябва да се сложат изкусителни стоки за покупка в последната минута близо до касите, а не там да стои досадната бъркотия от стари списания…

Джейн продължи да нахвърля своята представа за магазина. Той слушаше внимателно. Момичето разсъждаваше много логично.

— Осъзнаваш ли, че това ще означава съкращаване на работни места?

— Съкращаване на излишни мениджърски постове. За компания, която е толкова загрижена за надниците, вие харчите ужасно много пари за бюрократи, които не вършат нищо.

— И откъде знаеш това?

— Наблюдавала съм ги — простичко отвърна тя. — Със спестените средства можете да обявите програма за стимулиране на служителите. Бонуси за работници, които получават специална похвала. И покана да се запишат в мениджърската програма, след като достигнат определено ниво на компетентност в работата си. Наистина трябва да се повиши духа на работещите тук. Организирайте семейни пикници, спортни мероприятия. Нужна е и по-добра храна — столовата може да бъде заредена много по-добре за същия бюджет.

— Как би повдигнала духа на работниците?

— „Шоп смарт“ трябва да се превърне в отличен магазин — това означава изглаждане на управлението. Когато стана мениджър, аз наистина ще наблюдавам персонала. Всички служители, включително операторите в склада, доставчиците, пазачите. Ще има награди и грамоти за отлична работа за онези, които се справят най-добре. Никой няма да положи допълнително усилие, ако не вярва, че ще получи нещо насреща.

Той кимна.

— Няма да те направя мениджър.

Джейн въздъхна разочаровано.

— Рискът е прекалено голям. Да взема едно седемнадесетгодишно момиче и направо от мястото й на посрещач на входа да я сложа начело на магазин за милиони долари? Ако се провалиш, аз ще стана за посмешище и ще ме уволнят.

— Разбирам. — Наистина бе така.

— Затова смятам да те изпробвам. Ще те повиша в младши мениджър, отговорен за персонала.

— И ще трябва да се подчинявам на госпожа Дохърти? — В тона на Джейн личеше презрението й.

— Само по документи. Тя ще получи инструкции да ти даде свобода на действие, но технически ще бъдеш нейна подчинена. Така си покривам гърба.

Тя му се ухили широко.

— Задачата ти е да превърнеш тази неугледна групичка служители в колектив, който може да кандидатства за място в „Дисни уърлд“. Говориш много убедително — очаквам от теб да успееш. Надявам се да видя нещо изключително. Имаш шест месеца.

Джейн се изчерви от удоволствие.

— Да, сър.

— И това не е всичко. Искам да продължиш с наблюденията си за магазина, организацията на работата и намаляването на разходите. Ще пишеш ежедневни доклади, после ще ги обединяваш в месечен отчет и ще ми ги изпращаш в централата. Когато си направила поне шест месечни финансови анализа, тогава може да помисля за повишение. Каква е настоящата ти седмична заплата?

— Работя минимум седемдесет и пет часа на седмица, понякога и повече, на минимална надница. Това прави двеста и петдесет долара седмично.

— Отсега нататък заплатата ти става четиридесет хиляди долара основна годишна заплата. Ще има и допълнителни стимули — ще ти изпратя договора. Премията, която получаваш при подписването му, е пет хиляди долара — можеш да си вземеш чека още днес, както и служебна кола. Младшите мениджъри разполагат с „Форд“. Можеш да си избереш цвят, стига да е черен.

Джейн седеше безмълвна.

— Благодаря ви, господин Евънс — каза тя накрая. — Много ви благодаря.

— Не те чух да казваш, че не можеш да повярваш — отбеляза той.

— Но аз мога да повярвам — хладно отсече тя. — Вярвах го от самото начало. Затова дойдох тук.

Той се изправи, показвайки, че разговорът е приключил, и й подаде ръка.

— Значи планът ти работи.

Тя си позволи да се усмихне леко.

— Да, работи.

* * *

— Не знам защо трябва да си тръгваш? — Хазяйката й се цупеше. — Първия път, когато се срещнахме, много искаше това място.

— И удържах на думата си. — Джейн я погледна спокойно. — Преди това беше една мръсна дупка, а сега е студентско жилище. Ако сте умна, ще го продадете. Иначе пак ще се съсипе и това ще означава да изгубите готови пари.

— Голяма уста имаш, девойче. — Жената огледа апартамента. Беше светъл, чист, боядисан в блестящо бяло, с красиви завеси и мебели. Вътре миришеше хубаво и не се виждаха буболечки. Много й се щеше да направи забележка на надменната госпожица, но прекрасното състояние на жилището не й даваше възможност. Мамка му! Един майстор щеше да й вземе цяло състояние, за да му придаде този изискан вид. Трябваше да признае, че наемът от двеста долара си имаше и много приятен бонус. — Да не би да си си намерила богат приятел? — присмя се тя.

— Не. Намерих си истинска работа и кола. Както ви казах.

Хазяйката се предаде. Освен всичко друго нещо й подсказваше, че не е особено добра идея да си създава неприятел в лицето на тази млада жена.

— Ами, браво. Апартаментът изглежда добре. Благодаря — неохотно каза тя.

Джейн леко наведе глава настрани.

— Сега сигурно ще си намериш нещо под наем в някой скъп квартал, нали? Някой от ония лъскави апартаменти в „Парк ла Брея“?

— Под наем ли? — Джейн се засмя пренебрежително. — Никога повече няма да живея под наем. Ще си купя собствена къща.

Дванадесета глава

— Ето, че пристигнахме — каза Ахмед. — Маш Аллах.

Намираха се на оживена уличка в Кайро и Хелън бе изморена и измъчена от жегата. Полетът бе дълъг, а градът й изглеждаше странен; дори и след Лос Анджелис й се струваше смазващ — невероятното движение по улиците, постоянното свирене на клаксони, работниците с велосипеди, задушаващото усещане за прахоляк във въздуха.

Чувстваше се не в свои води. Изгубена — а и леко засрамена. Хелън бе чужденка и в Лос Анджелис — с прекалено мургава кожа, прекалено арабски черти, защитавана само от приятелките си. Майчиният й език бе силно закърнял; мислеше на английски и се мъчеше да намери точните думи на египетски. Ярките цветове на билбордовете с усмихнати лица я смущаваха; не можеше да прочете надписите на арабски.

Хелън се чувстваше разкъсана между две култури, без да е на мястото си в нито едната.

— Маш Аллах — повтори тя и сведе глава.

Каквото и да станеше, тя бе решена да се възползва от времето си тук. Колко ли дни бяха нужни, за да се уреди развод? Първо да се изкъпят, да похапнат и да се наспят, а на сутринта щеше да обсъди всичко открито с Ахмед. Но след като бе попаднала тук, Хелън се закле да използва времето — седмица, а може би и повече, за да си припомни собствения си език и да опознае народа си. А когато се прибереше у дома, щеше да помоли баба за учител по арабски или пък биха могли да престанат да говорят на английски у дома.

Входната врата бе скрита, приличаше на таен вход — боядисана в сиво малка вратичка, разположена безлично в стената на градската улица. Докато Хелън чакаше до куфарите, Ахмед бръкна в джоба си и измъкна малък месингов ключ, който й се стори много стар и със сложна резба. Той го пъхна в ключалката, тя чу изщракване и тропане — сякаш се наместваха парченца от пъзел, и после малката врата се отвори, тежко увиснала на пантите. Наложи се да се наведе, за да влезе, а после се озоваха вътре. Ахмед спря да се помоли, когато влязоха в двора.

Тя се озърна наоколо. Мястото бе направо вълшебно. Когато малката врата се затвори, звуците от улицата изчезнаха. Стоеше зад висока древна ограда, чиито стени бяха дебели поне метър и достатъчно здрави, за да заглушат уличното движение. Височината им осигуряваше естествена сянка. Градината бе зелена. Кичести палми, цели седем на брой, бяха разположени на стратегически места край чакълените алеи. Малки тухлички, боядисани в синьо, ограждаха цветните лехи, пълни с азалии, цъфтящи кактуси и цели редици лилиуми. В четирите ъгъла на градината имаше ниски фонтани, които бълбукаха жизнерадостно; водата се разливаше в квадратни басейнчета и придаваше влажност на въздуха като в истински оазис. В дърветата имаше птички, които чуруликаха; тя забеляза, че Ахмед е скрил на няколко места хранилки и къщички за тях. Край цветята прехвърчаха пеперуди.

Градината бе оградена от римска колонада. Покрай външната страна имаше покрита алея с големи каменни плочи като в европейска църква, а арките над колоните бяха покрити с мозайки в марокански стил — малки стъклени квадратчета в синьо и зелено. Ислямска архитектура и стил, които изпълниха сърцето й с неочаквано удоволствие.

— Това е нашата къща. — За първи път Ахмед й се усмихна топло. — Работих върху нея много години. Особено в градината. Надявам се, че ти харесва, тъй като това е името ти.

Тя кимна. Хелън Яна — ал яна — градина. Винаги бе харесвала тази част от името си.

Сега се огледа и се опита да попие всичко с очи.

— Одобряваш ли я? — В гласа му звучеше надежда. Тя се развълнува от това, че Ахмед търсеше одобрението й.

— Харесва ми. — Хелън кимна. — Красива е.

— Не е богата, нито голяма къща — извинително каза той.

— Бизнесът ми не е чак толкова добър, поне засега. Но ще ти хареса, надявам се.

— Можем да опитаме да говорим на арабски — предложи Хелън и мина на тромав арабски.

— Забравила си го? — Ахмед заговори меко и се вгледа в очите й с нова увереност. Сякаш я преценяваше. — Аз ще ти го припомня — каза той. — Ще те науча.

За удивление на самата Хелън, стомахът й се разбунтува. Изчерви се и сведе очи. Някакво пърхане — желание, осъзна тя — пълзеше бавно вътре в нея.

За да прикрие смущението си, тя каза:

— Бих искала да се изкъпя…

— Разбира се. Колко си изморена? Ще се справиш ли с вечерята?

Беше замаяна от изтощение, но кимна все така смутена.

— А после… в леглото.

Хелън рязко вдигна глава. Продължаваше да я гледа с онзи поглед. Тя отвори уста, без да знае как да започне, а Ахмед вдигна ръка и погали с пръст устните й — нежно и собственически.

— Уплашена си — като кобилка преди оседлаване. Не, не тази вечер. Не те искам уморена. Искам те напълно будна.

— Банята… — прошепна тя с пресъхнала уста. — Моля?

Той се ухили, протегна ръка и й отвори къщата. Докато влизаше, Хелън усещаше как Ахмед я гледа. Желае я.

Но не знаеше какво изпитва самата тя.

* * *

Къщата не бе толкова забележителна като малката градина. Имаше красиви плочки, стара дървена ламперия. Стори й се красива, скромна и удобна. Три големи спални — господарската спалня с баня и две помещения за преобличане; кухня, стаи за слугите, заети в момента; всекидневна и трапезария, както и малка, пищно подредена стая за молитви с постелки и прозорец с изглед към Мека.

Но каква украса само! Всяка стая бе застлана с безценно произведение на изкуството — персийски копринени килими и грубо изтъкани постелки — всички бяха великолепни и придаваха на дома красота. Имаше мозайки и месингови лампи, които хвърляха сложни шарки по стените, където имаше изписани арабски текстове. Навсякъде имаше стъклени вази и скулптури — дребни неща, но грижливо подбрани. Къщата й заприлича на музей, но обитаем, топъл. Слугите, които минаваха забързани, облечени в много широки ленени панталони и ризи или традиционни роби, я поздравяваха любезно и изглеждаха истински доволни, че Ахмед си е у дома. Той ги представяше на Хелън и тя отвръщаше учтиво.

Сега, когато моментът бе отминал, тя се бе съвзела. Постепенно връщаше самообладанието си.

— И аз ще се изкъпя. — Ахмед се отдръпна встрани от господарската спалня. — Когато си готова, слез долу. Приготвили са ни лека вечеря.

— Добре. Благодаря. — Тя се обърна и се загледа в голямата медна вана с модерен душ, закрепен на специална стойка…

… и тогава усети ръката му на рамото си. Той я завъртя настоятелно към себе си, силната му ръка я наведе към извивката на рамото му и устните му се докоснаха до нейните изкусително, леко галейки ги. Езикът му потрепна нежно върху устата й — опитваше я, белязваше я като своя.

Хелън потрепери, крайно изненадана, и усети силата му — никога никой не я бе целувал, а той явно знаеше какво прави. Беше лека като перце в ръцете му. Усещаше неговата сила, твърдите му мускули под ризата…

А после, докато всичко в нея бушуваше, той я пусна. Слисана, седемнайсетгодишната Хелън стоеше, притиснала палец до устните си, с полуотворена уста и само го зяпаше.

— По-късно — каза той. Тъмните му очи отново я огледаха преценяващо. И после той изведнъж се обърна и слезе по стълбите.

Хелън влезе в банята и затвори вратата. Механично пусна крана да тече. Не знаеше дали това „по-късно“ бе обещание, или заплаха.

* * *

Нарочно избра западно облекло за вечеря — вталена тъмносиня рокля с дълга пола на „Армани“, която Сали Ласитър й бе подарила. Беше скромна, с дълги ръкави и квадратно деколте, но елегантна и семпла. Хелън я съчета с малките диамантени обеци, които баба й бе подарил за шестнадесетия рожден ден.

Бе много важно да запази връзката си с дома. Зарече се да не се гневи на номера, който родителите й бяха скроили. Бяха действали с най-добри намерения, но Хелън бе твърдо решена тя сама да прецени кое е добро за нея.

Кухнята беше пълна — слуги, готвачи, сякаш се бяха появили от нищото. Хелън ги поздрави свенливо, а после мина към трапезарията.

Стените бяха покрити с червена коприна, великолепно украсена с бродерия. Бяха запалени старинни стъклени и месингови лампи, които хвърляха игриви сенки по стените. Навсякъде имаше ароматни свещи с ухание на розово масло, плуващи във вода в бледосини керамични купички, които Ахмед бе избрал, а пламъчетата им добавяха свежо веселие в атмосферата.

В единия ъгъл на стаята седеше музикант, който бе свел прилежно глава и свиреше на лютня.

Ахмед също се бе преоблякъл. Сега бе в традиционни дрехи. Дългите черни панталони и ризата с отворена яка й разкриваха, че е доста строен, но и силен. Това бе собственият му дом и той се бе излегнал удобно върху мароканските възглавнички, с които бе отрупан диванът. Господар на собственото си владение.

— Добър вечер — каза той.

— Здравей. — Хелън се изчерви. След онази целувка не смееше да го погледне в очите.

— Искаш ли питие за начало?

— Благодаря — отвърна тя.

— Цял месец са обмисляли менюто за вечерта — каза й той. Снижи глас и продължи: — Затова се надявам да хапнеш нещо.

Имаше ориз, сварен в кокосово мляко, и дребни печени птици; мароканска салата „Табули“ и някакви много вкусни местни сладкиши, поднесени на дребни хапки върху плато. Хелън не усещаше особен глад, но опита от всичко по малко. Ястията бяха много хубави и сигурно щяха да й се сторят изключителни, ако апетитът й не бе изчезнал. За десерт слугите на Ахмед донесоха изстудени плодове — личи, фурми и зърна от нар, грижливо отделени и сервирани върху подложка от натрошен лед.

За пиене предложиха прясно изцеден портокалов сок, чиста ледена вода или горещ ментов чай, силно подсладен и сервиран в чаши със захаросани ръбчета.

Бавно, тя започна да се успокоява. В крайна сметка, нали той бе казал, че няма да дойде при нея тази нощ. Тогава защо да се тревожи?

— Всичко е прекрасно. Благодаря ти.

— Няма защо да ми благодариш — каза Ахмед, докато я пронизваше с тъмните си очи. — Ти не си гостенка тук. Това е и твоята къща.

Хелън прехапа устни. Дали да му каже?

Но не, и двамата не бяха на себе си, бяха изтощени от пътуването. Не беше моментът.

Вместо това продължи да разговаря любезно.

— Откога живееш тук?

— Четири години. Откакто открих пазара в Америка и бизнесът ми потръгна добре. Освен това минаха четири години от смъртта на Фирял — добави той без притеснение. — Ако бе останала жива, щяхме да се оженим и да живеем в дома на баща й. Той притежава земя в Катар. Тя беше дошла в Египет да учи.

— И ти си я обичал? — Хелън бе любопитна.

— Безкрайно много.

Отговорът му наруши сдържаността й. Тя усети някакво нежелано, ново чувство, прониза я ревност.

— Тогава защо се съгласи на това? Никога не сме се срещали преди онзи ден в дома на родителите ми. Защо си искал да се ожениш за мен?

— Защото… — отвърна той. — Защото твоята и моята майка са далечни роднини и знаех, че си мюсюлманка от добро семейство. Защото чух да те описват като вярваща. Защото обичах Фирял толкова силно, че не мислех, че някога отново ще се влюбя отново, докато съм жив.

Хелън забеляза, че използва минало време.

— Защото искам да изпитам радостта от това да имам семейство и деца, инш Аллах. А какъв по-добър избор мога да направя от младо момиче, умно, вярващо и от добро семейство? Вярвах, че това е мой дълг. Какъв смисъл има да търся любов?

— А сега? — попита тя. Гордостта й бе засегната. Тъкмо тя — Хелън, изпълняваше дълга си тук. Ахмед би трябвало отчаяно да иска да се ожени за нея. Да изгаря от любов. Коя беше тази Фирял? Възмути се от неприятната представа да се състезава с един дух.

— А сега откривам, че съм заинтригуван от теб — каза той. — Ти ми се струваш… на ръба — като зрял плод, който още не е откъснат. Вълнуваш ме… ти си различна. Искам да те обуча.

Очите му се впиха в нейните.

— Аз не съм животно — успя да промълви Хелън.

— Такова си. И двамата сме. Човешки животни. — Ахмед се усмихна, самоуверен и внезапно много привлекателен. — Утре… в нашето брачно ложе… ще ти го покажа, малка американке.

— Искам да си поговоря с теб.

— Говори, колкото си искаш. — Той се ухили и не й позволи да откъсне очите си. — Ти си девица, недокосната и уплашена. След утрешния ден ще бъдеш моя.

— Много си уверен в себе си — каза Хелън.

Той се усмихна.

— Така е. Уверен съм.

* * *

Нямаше представа как е стигнала до леглото. Съвсем скоро Ахмед бе щракнал с пръсти и бе дал знак на главната си слугиня, която се бе появила и бе помогнала на Хелън да стане от масата и да стигне до господарската спалня.

— Ето — каза жената и отвори шкафчето в банята. Там имаше нови четки за зъби, още в опаковките си, козметика и кърпи.

— Благодаря. Шокрам. — Хелън се поклони леко и най-сетне жената се оттегли.

Изтощена от всички усилия, тя само си изми зъбите и избърса с кърпа лицето си. Това я накара да се почувства чиста и много по-добре. Като се добави и ваната по-рано, тя вече не усещаше прахоляка и мръсотията, които сякаш бяха проникнали във всяка нейна пора. Летенето със самолет… това бе толкова противен и нездравословен начин да се пътува.

Нямаше сили да търси някаква нощница. Веднага щом приключи с молитвата, Хелън се просна на леглото и заспа в мига, в който затвори очи.

* * *

— Колко е часът?

Хелън се търкулна настрани и установи, че Ахмед лежи до нея, облечен в бяло, със затворени очи. Замаяно потърка очи.

— О! — Той седна в леглото. — Мислех си, че никога няма да се събудиш. Вече се канех да повикам лекар.

— Едва ли е чак толкова късно…

— Около три следобед. Спиш близо осемнадесет часа.

Хелън простена.

— Ще ми трябват дни да се оправя след полета и часовата разлика.

— Не се притеснявай. Ще имаш години. — Ахмед й се усмихна покровителствено. — И аз поспах след обяда — съвсем цивилизован обичай, като испанската сиеста. Така че и аз ще съм изпълнен с енергия и сили довечера.

Хелън се изправи в леглото. Беше жадна.

Сякаш прочел мислите й, Ахмед плесна с ръце и се появи жена, която носеше кана с прясно изцеден портокалов сок и две огромни чаши.

— По-хубав е от водата — каза той. — Освен това ще балансира солите в тялото ти.

Нямаше нужда да я канят повторно. Хелън жадно изгълта две големи чаши от златистия нектар, който й се стори повече от вкусен. Самите портокали бяха с по-богат вкус и по-сладки от онези, които бяха откъснати прекалено рано под калифорнийското слънце.

— Извини ме — каза Хелън, след като свърши. Ахмед кимна на слугинята си, която се оттегли също толкова тихо, както се бе и появила, а Хелън, леко смутена, хукна към банята, за да измие зъбите си и да се изкъпе.

След като приключи, загърната прилежно в голямата си пухкава хавлия и много доволна, че е избягала от него, тя се върна в спалнята.

Но Ахмед беше там. Седеше на леглото й. На тяхното легло.

— Говори — каза той на английски.

— Моля?

— Говори. Изпратих слугите да се приберат по домовете си. Няма да ни безпокоят. Каквото имаш да казваш, каквато и молба да имаш, сега е моментът. — Той се ухили. — А после ще започна да те обучавам, Хайя.

Тя се възмути.

— Как ме нарече?

— Хайя — повтори Ахмед. — Това е името ти. С него си родена. Означава „скромност“ и ти подхожда. Попитах баща ти. Нарекъл те е Хелън, когато сте заминали за Съединените щати, за да не се различаваш толкова от останалите деца. Но ти не си гъркиня, ти си арабка. И името ти е специално като самата теб. Предопределено и записано в книгата на живота. Ти си моята Хайя. Никога повече няма да те наричам с онова фалшиво име.

Речта му потуши гнева й. Но тя се почувства длъжна да добави:

— Не можеш да ме обучиш, Ахмед. Казах ти го снощи.

— Нека видим дали ще ми кажеш същото и след три часа.

— Няма да ти казвам нищо — заяви тя, докато мислено повтаряше името си. Хайя — наистина беше много хубаво, много по-красиво от скучното и обикновено Хелън. Сега разбираше защо никога не бе харесвала особено името си.

— Аз не съм твоя, Ахмед. Сама съм господарка на себе си.

— И къде е противоречието? — попита той, вперил в нея тъмните си очи. Нямаше намерение да отстъпи.

— Аз… не разбирах какво правя, когато подписах никах — каза тя.

За първи път забеляза по лицето му шок, смайване, а после и възмущение.

— Какво? — възкликна той. — Не разбираш ли какъв е смисълът на никах?

— Разбирам — отвърна тя. — Разбира се… но не разбирах, че подписвам точно никах. Говореха толкова бързо… Арабският ми е доста лош… — Тя се изчерви. — Както вече знаеш. А баща ми каза, че било някаква приятелска церемония.

Той обмисли това за момент. Очакваше да започне да ругае, да скочи или дори да се извини разкаяно, но той не направи нищо подобно. Вместо това я погледна спокойно, с онзи преценяващ поглед, който толкова я бе смутил вчера.

— Кажи ми нещо, Хайя — започна Ахмед. — Сгрешили ли са, когато ми казаха, че си умно момиче и вярваща мюсюлманка?

Тя се смути.

— Не. Разбира се, че не.

— Значи познаваш законите на вярата. За каква „приятелска церемония“ си мислеше, че става дума… по-точно?

Нямаше отговор.

— И нима изобщо не са споменали пред теб за брак?

— Споменаха — призна тя. — Но аз заявих, че сама ще избера съпруга си.

— Но все пак се срещна с мен и по своя воля участва в церемонията. Не е ли така?

Тя се изчерви.

— Да.

— Значи вътрешно си знаела какво става. Ти не си глупава, Хайя.

Беше вярно. Дълбоко в себе си го знаеше.

— Имам право сама да реша за кого ще се омъжа! — заяви тя.

— Така е. Няма да те насилвам. — Той се наведе през леглото и лицето му се озова на сантиметри от нейното: млад мъж, но по-възрастен от нея, самоуверен и напълно в свои води. — Всъщност, скъпа моя Хайя, ще те накарам да минеш през втора такава церемония сега, преди да ти разреша да ме докоснеш. А дори след това ще те накарам сама да дойдеш при мен и да ме молиш.

Очите й се разшириха.

— Толкова си арогантен!

Ахмед наклони глава настрани.

— А ти ме желаеш. Мислиш ли, че не знам какво ми принадлежи?

— Как можеш да знаеш, че ти принадлежа?

— Вкусих устните ти — отвърна й той. — И ти ще ми се покориш.

Ахмед стана, поклони й се леко и се оттегли.

Тринадесета глава

Събуди се посред нощ потна и неориентирана къде се намира. Бученето на уличното движение и плискането на фонтаните й се струваше сбъркано. Странно и сбъркано. Когато се осъзна напълно, Хелън закопня за успокоителната тишина на къщата им на Трета улица, за малката си спалня в Америка… за родителите си.

Отметна завивките и отиде до прозореца, където потрепери, щом нощният въздух я погали. Луната бе полускрита зад облаци, струваше й се по-различна тук, на южното полукълбо. Тънката й нощница се уви около краката й. Хелън се сви. Почувства се толкова самотна, толкова уязвима, незащитена, без семейство, без приятели…

За миг се замисли за двете момичета. Какво ли би казала Сали? Дали щеше да си направи някаква груба шега за Ахмед и първата им брачна нощ? Не беше съвсем сигурна дали Сали е девствена. Това бе много интимен въпрос и никога не би се осмелила да попита. Джейн беше. В това поне бе сигурна. Джейн се бе разкрасила едва напоследък и никога не я бяха виждали с момче.

В Америка Ахмед бе много различен. Сякаш изгубен, объркан, любезен. Тук, в Египет, той бе на своя територия. Беше преобразен. Приличаше на хищник.

Хелън закърши мургавите си ръце, обзе я смущение. Той я ужасяваше. Ахмед притежаваше цялата власт в тази ситуация, всички пари бяха негови, както и цялата информация. Говореше езика… Тя беше негова, в неговата къща.

Още повече я плашеше това, че започва да изпитва чувства към него. Някакво потайно и силно желание се пробуждаше дълбоко в нея. Един копнеж в тялото й, когато той бе близо. Искаше й се той да се отдалечи, а едновременно с това й се искаше той да се протегне, да докосне бузата й, шията й, да я целуне, дори…

Беше объркана. Мразеше собствената си безпомощност. Хелън стисна здраво рамката на прозореца и ядно захапа долната си устна. Можеше да вини единствено себе си за всичко, за скромното си подчинение на родителите си, за това, че винаги бе искала спокоен живот, винаги се бе опитвала да избегне конфронтацията. Да, все още ги обичаше. Но как, за бога, как им бе позволила да си помислят, че това е допустимо? Че могат просто да я пратят в Египет и да изберат мъжа, на когото щеше да принадлежи?

Такава била традицията ли? Та баща й пиеше алкохол, когато си искаше, а майка й често пренебрегваше молитвите и понякога тайно внасяше храна по време на Рамадан. Хелън лично я беше виждала. Защо за тях важаха едни правила, а за нея — други?

Не, помисли си тя. Не. Нямаше да се примири с това. Нямаше да се покори на Ахмед и да му позволи да завладее тялото й. Искаше да се прибере у дома, по дяволите, още сега.

Нощният бриз нахлу през сводестите прозорци и развя тънката памучна материя на нощницата й. Хелън потръпна и изтича до куфара си. Набързо навлече бельо, чорапи, чифт джинси и риза. Нямаше пуловер или палто — кой да знае, че тук става толкова студено нощем? Държавата се намираше в пустинята — прекалено късно се сети за това. Е, трябваше да се оправи и така. Силно уплашена, тя действаше тихо и грабваше каквото се сети. Няколко американски долара — не бяха много, имаше само около трийсетина долара, понеже си мислеше, че баба ще носи пари за екскурзията. Нямаше самолетен билет, но имаше кредитна карта. Опита се да си спомни колко точно пари, останали от издръжката й, има в тази сметка. Четиристотин или по-малко. Не бяха достатъчно за билет в последната минута до Америка. Тогава щеше да замине за Европа, реши тя, за Англия. Щеше да иде на сигурно място. И паспортът й… Маш Аллах, помисли си тя и изпита силен прилив на благодарност и облекчение. Паспортът й все още бе тук…

Обу си маратонките и тихичко отвори вратата на спалнята. Беше смазана и не изскърца. Сърцето на Хелън биеше шумно в гърдите й, блъскаше се в ребрата й. Ами ако той я чуе? Дали ще се разгневи, дали ще се почувства предаден? Ами ако я удари… ако я пребие? Или по-лошо, ако я завлече обратно в стаята и я изнасили? Изобщо не познаваше този мъж. Ами ако той гледаше на нея като на своя собственост, като на непокорна робиня, която е решила да го унижи?

Внимателно и много тихо тя слезе на пръсти по каменното стълбище, чиито древни стъпала бяха загрубели и изтъркани от времето. Хелън се озърна наоколо в мрака. Търсеше да види дали няма да се отвори някоя врата — той имаше много слуги, готвачка, нощен пазач…

Но никой не излезе. Всички спяха. Погледна часовника в коридора — показваше дванайсет и половина. Стигна до кухненската врата, после и до вратата към градината. Навън бе много хладно и тя отново потрепери. Водата изглеждаше призрачно и бълбукаше в мрака. Хелън изтича през двора, бягаше тихо с маратонките си, свали резето на вратата и се измъкна на улицата. Не познаваше Кайро, нямаше представа къде се намира. Плю си на петите и побягна на сляпо, бързо — към шума от улично движение.

Беше тъмно. Хелън, силно уплашена, бягаше по улиците, а маратонките й глухо тупкаха по тротоара. Имаше много малко лампи и реши, че сигурно е някъде встрани от центъра. Всички витрини на магазините бяха със спуснати кепенци. Някакъв мъж отмина, яхнал магаре, което теглеше каруца с боклук. Той я изгледа намръщено. Тя зави наляво по някаква голяма улица, дишаше задъхано и затова забави крачка.

Добре, добре. Без паника. Уличните знаци бяха на арабски, беше забравила как се чете. Нямаше английски надписи. Огледа се наоколо с надеждата да зърне такси, автобус — дали изобщо се движеха през нощта? Каквото и да е. Трябваше някак да се добере до центъра.

Група мъже минаха край нея и се засмяха грубо. Чу ги да казват нещо. Не звучеше приятно. Сигурно я бяха нарекли уличница. Хелън се поколеба, отчаяно й се искаше да попита за посоката, но един от групичката, слаб мъж с белязано лице, подсвирна и тръгна към нея. Тя забърза и пресече улицата, започвайки да разбира, че е направила грешка. Приличаше на туристка, а съдейки по счупените прозорци и тенекиените кутии в канавките, това не бе от добрите квартали в града…

Хелън усети как страхът свива гърлото й. Групичката мъже си приказваха нещо и поглеждаха в нейната посока. Дали щяха да я последват? Да я изнасилят? Не изчака да разбере; хукна по една тясна странична уличка и ги чу как ругаят. О, божичко! Отправи отчаяна молитва към небето, докато мислите й препускаха. Какво можеше да направи? Беше се изгубила напълно, наоколо бе тъмно като в рог, студено, не беше подходящо място за едно американско момиче в тънка блуза…

Трябваше й някакъв ориентир. Стиснала здраво портмонето в джоба на джинсите си, Хайя си наложи да диша по-бавно. Едва си поемаше въздух от изтощение и страх. Каза си, че трябва да се оглежда за полумесец — някъде над модерните жилищни блокове и старите полусрутени къщички. Щеше да намери джамия… наблизо щеше да има някакви указания за посоката, а и щеше да е в безопасност. Кой би наранил едно момиче в сянката на минарето? Хелън се облегна на някаква стена и се взря в мрака. Ето — на северозапад. Изглеждаше много далеч, но беше там, полумесецът проблясваше на уличното осветление. Тръгна в посока север, после по една друга уличка, след това излезе на голяма улица. Тук имаше още мъже, които я зяпнаха. Никъде не се виждаше нито една жена. Хелън ускори крачка. Щеше да продължи…

Чу свистене на гуми и някакъв очукан „Форд Фиеста“ спря до нея. Стъклото на прозореца се смъкна, шофьорът я изгледа спокойно.

— Колко?

Това го разбра. И осъзна, шокирана до мозъка на костите си, че той я смята за проститутка.

— Оставете ме на мира — каза тя на английски.

Той й се ухили зловещо, разкривайки жълтите си зъби.

— Такси — каза той. — Красива госпожа иска такси до летище?

— Махайте се — просъска Хелън. Ускори крачките си, но той натисна педала на газта.

— Какво ти прави тук сред нощ? Дами не идват тук. Дай на мен пари, аз закара те в хотел. Летище. — Той се засмя. — Пирамиди!

Хелън изпищя. Той измъкна ръката си през прозореца и понечи да грабне чантичката й, след което изруга, когато тя се дръпна. Но ръката му бе сипна и докато тя викаше за помощ, той измъкна чантата от ръката й и силно нарани рамото й. Хелън посегна да си я върне, но беше късно, а сега костеливата му ръка бе стиснала здраво китката й.

— Ти влез в кола — нареди той. — Сега!

Заслепена от страх, Хелън си спомни част от движенията, които бе научила за самоотбрана в часовете по кикбокс. Изви ръката си назад и съвсем естествено се измъкна от хватката му. Той извика от яд и натисна здраво педала на газта. Хелън се завъртя на пети и хукна в обратната посока, докато той правеше остър завой на улицата.

А после тя примигна и протегна ръка пред очите си, тъй като някакви фарове я заслепиха и осветиха цялата улица. Друга кола бе завила по улицата, приближаваше с висока скорост лъскав „Мерцедес“ с надут клаксон. Блъсна се във „Фиестата“ силно, после се дръпна назад и отново се блъсна.

Тя стоеше, замръзнала на мястото си, затиснала уста с юмрук. Червената кола се заклати и се плъзна по улицата от удара, но крадецът натисна здраво газта и колата потегли рязко, след което изчезна в една странична уличка.

Сребристата кола сега бе застанала напречно на улицата и блокираше пътя й, закриваше напълно уличката, от която се бе появила Хелън. Тя си пое въздух, потрепери от страх и диво се озърна за някакъв изход. О, боже! Сигурно бе някой от другите мъже, някой от пияниците отпреди малко, който я беше проследил. Сега нямаше паспорт в себе си и щеше да бъде изнасилена…

Вратата се отвори. Оттам слезе някакъв мъж. Хелън се помъчи да потисне вика, който се надигаше в гърлото й и я давеше.

— Чакай! — каза той на английски. — Не се страхувай, Хелън. Няма да те нараня.

Тя зяпна. Беше Ахмед.

Той хукна към нея и очите му пробягаха по тялото й, забеляза посинелите й от студа устни, скъсаната й блуза там, където нападателят бе откъснал копчетата…

— Чух те да излизаш… когато станах, вече те нямаше. — Думите му излизаха една през друга. — Последвах те, питах мъжете по улиците накъде си тръгнала. Накрая те намерих. Нарани ли те?

Тя поклати глава безчувствено.

— Опита се.

Зъбите й тракаха, едва говореше.

Ахмед я изгледа строго.

— Нямаше нужда да бягаш. Винаги си била свободна да си тръгнеш. Решението е само твое.

— Ако зависеше от мен, нямаше да съм тук — ядно викна тя, — хваната в капан в тази забутана дупка.

И после избухна в сълзи.

Той я вкара в колата. Това бе лесен избор. Очевидно бе по-безопасно с него. Докато закопчаваше колана си, Хелън мислено благодари на бога за малките неща — за меката кожа на тапицерията, за чистите седалки, за топлината в колата.

— Прекалено избързах с теб. Много си млада за женитба. — Ахмед сви рамене. — Никога не бих насилил жена. Не се тревожи, ще те закарам до хотел.

Очите й плувнаха в сълзи.

— Имам само трийсет долара.

— Аз ще платя — спокойно заяви той. — Нужен ти е само паспорт. И ще ти купя еднопосочен билет до Лос Анджелис. Можеш да се обадиш на родителите си да те вземат от летището. — Усмихна се студено. — Ще приемем всичко като горчив опит.

Тя поклати глава и потъна в мъката си, докато тялото й бавно започна да се стопля.

— Той ми открадна паспорта — оплака се тя. — Беше в чантата ми.

Ахмед замълча, докато въртеше с лекота волана на колата и умело шофираше по тесните улички в стария квартал по пътя към дома си.

— Хотелите тук няма да регистрират чужденец без паспорт. — Той въздъхна. — Изглежда се налага да останеш в дома ми поне за ден или два. Обещавам ти, че няма да те притеснявам. Няма да се доближавам до стаята ти, нито дори до твоята част от къщата. Някоя от слугините или готвачката ми, ще те заведе утре до посолството, за да попълниш нужните документи. — Погледна към нея, свита и трепереща на предната седалка. — Поне бъди справедлива и признай, че аз лично никога не съм те насилвал. Семействата ни имат роднинска връзка — далечна, вярно, но все пак я има. Никога не бих наранил жена. Още по-малко такава, която е почти момиче.

Тя кимна, почувствала се леко засрамена.

— Беше страшно да съм сама в къщата ти.

— Тук навън е много по-лошо. Именно затова те последвах.

Хелън се взираше в скута си. Забеляза скъсаните копчета и леко разтворената си блуза и побърза притеснено да се загърне.

— Аз… аз ти благодаря — прошепна тя. — Задължена съм ти.

Той сви рамене.

— Гледам на теб като на гост в дома си, който е под моя закрила. Ще те върнем обратно на семейството ти и ще можеш да забравиш напълно за Египет.

— Съжалявам — измърмори Хелън. — Просто не съм искала да идвам тук.

Ахмед я закара мълчаливо обратно до къщата. Не бяха далеч. Той паркира колата и я остави сама да слезе, после се извърна и отиде в кухнята. Хелън го чу да вика готвачката, след което жената се появи, търкаща очите си, наметната с нощна роба и стиснала в ръце палто, което постави върху раменете на Хелън — топла черна вълна, която я покри съвсем прилично. Възрастната жена цъкаше с език и се суетеше, докато водеше Хелън нагоре по стълбите към спалнята й. Фонтаните все така бълбукаха в двора, водата се плискаше нежно, но звукът вече не я плашеше. Хелън се почувства глупаво, но в безопасност. Съблече се, сложи отново нощницата — беше останала на купчинка върху теракотените плочки, и се покатери в леглото.

Само след секунди се бе унесла. Емоционално изтощена, страдаща от часовата разлика и изморена, тя не можеш да задържи очите си отворени. И докато потъваше в обятията на съня, тя си помисли за Ахмед и за тъмните му очи, които обхождаха тялото й.

* * *

Когато Хелън слезе на закуска, той вече бе излязъл. На масата я чакаше кратка бележка и купчинка египетски лири. Ахмед й пишеше, че готвачката знае само няколко думи на английски, но ще закара Хелън до американското посолство, ще изчака заедно с нея и ще я върне обратно. Беше й записал и няколко телефонни номера, в случай че се изгуби. До бележката имаше кратък туристически пътеводител на Кайро. Ахмед бе отбелязал на картата центъра на града.

Много любезен жест, но и много делови. Полезна информация и помощ от добронамерен непознат. Хелън прочете бележката и изпита болка от загубата. Естествено, бе истинска лудост да си мисли, че могат да се оженят. Тя беше прекалено млада. Но… при други обстоятелства…

Каза си, че би било чудесно да може да го опознае по-добре, да опознае този красив търговец с изпитателен поглед. Може би щяха да излязат на среща…

Но нейният свят бе отвъд океана. Сега нямаше смисъл да тъгува за него. Миналата нощ се бе уплашила, че може да я изнасили. Нищо чудно, че сега той стоеше настрани.

Готвачката влезе шумно, посочи бележката, усмихна се и заговори скорострелно на арабски.

Хелън поклати глава, жената повтори думите си по-бавно.

Пак никакъв ефект. Почувства се засрамена, че е забравила родния си език.

— Яж — каза тогава готвачката и посочи закуската. — Това ще хареса теб.

— Благодаря. — Е, поне още помнеше някои прости думички. А и храната наистина изглеждаше вкусна: кана охладен прясно изцеден портокалов сок, чиния с фурми, няколко твърдо сварени яйца в топъл сос от домати и лук, купичка едър кафяв боб, разядка от хумус и пита, както и самовар с ментов чай.

Хелън осъзна, че умира от глад. Тя започна да се храни и готвачката, която се представи като Фахда, я погледна одобрително.

— Господарят Ахмед поръча — каза тя. — Казва ти трябва ядеш.

* * *

Пред посолството бе горещо и пълно с хора и на Хелън й трябваха цели четиридесет минути да мине през входната врата без документи за самоличност. Стоя на опашката цели два часа и най-сетне обясни в какво положение е изпаднала на някакъв отегчен на вид младеж с бостънски акцент, който дори не я погледна.

— Трябва да направим проверка. — Изобщо не вдигна глава от документите си. — Ще ви вземем отпечатъци и ще запишем данните ви, но вероятно няма да получите паспорта си по-рано от две седмици.

— Но случаят е спешен — избухна Хелън. — Аз съм американска гражданка. Не можете ли да ми помогнете?

Той вдигна очи.

— В момента застрашена ли сте физически, госпожице?

Тя поклати глава.

— Има ли къде да отседнете в безопасност в страната, докато документите ви се обработват?

— Да, но…

— Оставете номер за връзка. Ще ви се обадим, когато паспортът ви е готов. Вашият случай е следващ по важност след тези на хората без средства и без място, където да отседнат.

— Вижте…

— Госпожице, има голяма опашка. Ще се свържем с вас. Следващият — извика той и махна с ръка на една пълна жена в черна роба да се приближи до гишето.

По обратния път Хелън бе унила и вяло се опитваше да схване по някоя и друга дума от забързания арабски на Фахда, която не спираше да коментира всичко. Колко унизително. Щеше да се наложи да обяснява, а после да злоупотреби с гостоприемството на Ахмед. За цели две седмици. Дрехите й трябваше да се перат тук, щеше да яде на трапезата му, да се разхожда в защитената му градина…

Ако изобщо й позволеше да остане. Но, някак си, точно в това не се съмняваше.

Готвачката я остави сама в стаята й. Хелън чакаше Ахмед да се прибере, но обядът постепенно отмина и следобедът се изниза, а него още го нямаше. Тя поседя в стаята си, после излезе и седна край фонтаните, тъй като не смееше да се покаже отвъд стените на затворената градина, и накрая се отегчи ужасно. Нямаше какво да чете, освен едно списание „Воуг“, което бе купила в самолета, а то отдавна бе изтъркано от прелистване.

Хелън изми косата си, грижливо я изсуши със сешоара, после оскуба веждите си. След това, тъй като нямаше какво друго да прави, се гримира внимателно и леко — само с неутрални, естествени тонове, както я бе научила Сали, и извади най-красивия си тоалет — шалвари и туника, които бе взела в багажа си за слънчевите дни. Дрехата бе от шифон, на няколко пласта, в бяло и жълто, избродирана със златни нишки. Изпробва различни сандали и накрая се спря на чифт бели, които бяха с извита пета и нежни, подобни на дантела каишки. После се огледа в огледалото, сякаш обличаше някаква кукла.

Тъкмо си играеше с цяла шепа тънки бронзови гривни, когато най-сетне се почука на вратата й.

— Господарят е тук — каза Фахда и се усмихна. — Чака те в кухнята.

Хелън скочи.

— Благодаря.

— Много хубаво — отбеляза старата жена и кимна към облеклото на Хелън. После продължи на разваления си английски. — Ти хубава — стане добра жена.

Хелън се изчерви.

Четиринадесета глава

— Тя ми обясни какво е станало. Съжалявам, че си останала разочарована.

Ахмед стоеше в кухнята и преглеждаше някакви документи. Погледна я бегло само за миг и Хелън забеляза как в очите му проблесна интерес. Но после се извърна, зае се с делата си и не потърси повече очите й.

— Добре дошла си да останеш тук. Правилата остават същите. Освен това мога да се обадя и да видя дали нямам връзки сред работниците, наети от американците. Може би ще успеем да ускорим нещата.

Хелън се смути.

— Много си мил.

Искаше той да я погледне, да й направи комплимент; може би не беше редно, но той бе толкова хубав.

— Или пък можеш да се обадиш на родителите си и те да те настанят в хотел.

Хелън обмисли предложението. Никак не й се щеше да говори с тях точно сега. Гневът й към баба бе стигнал точката на кипене. Когато се прибереше у дома, тогава щеше да се разправя с тях.

— Предпочитам да не го правя. Имам да уреждам някои въпроси с тях.

— Някои въпроси? Много по американски казано. Тогава вероятно би могла да звъннеш на приятелките си. Нали ми беше казвала, че имаш богати приятелки?

— Ами — една. — Джейн нямаше и пукната пара в личната си сметка. Хелън знаеше, че е много по-богата от англичанката. — Откровено казано, Ахмед, предпочитам те да не знаят. — Тя се изчерви при мисълта за смаяния поглед на Сали, когато разбере какво са сторили майка й и баща й. — Чувствам се много глупаво. Искам само да се прибера у дома, да си намеря работа и собствено жилище. Знам, че искам много и злоупотребявам с благоразположението ти…

— Не разбрах думата. Какво е „благоразположение“?

— Доброта.

Той кимна сухо, все така, без да я погледне.

— Ти си арабка, трябва да научиш по-добре езика си.

Тя отново се изчерви, този път от срам.

— Ако мога да остана при теб през това време, когато си намеря работа, ще ти изпратя пари.

Ахмед рязко вдигна глава и тъмните му очи се впиха в нейните гневно. Тя се дръпна леко, силното му тяло се напрегна като на хищник.

— Обиждаш ме — каза той. — Нима не ти казах, че си гост в дома ми? Нима не дойдох да те потърся и не те защитих, когато избяга от мен? Нима не ти напомних, че сме далечни роднини? Предложих ти гостоприемство тук и всякакви удобства. А сега си решила да ми предложиш пари, като че ли съм собственик на някакъв пансион? Дори и сега не ме смяташ за почтен мъж.

— Не! Аз… просто… това е такова натрапване… — Гласът й заглъхна и тя потръпна под нетрепващия му поглед, а после сведе очи. Той беше прав естествено. Тя му бе нанесла голяма обида, а той от самото начало се отнасяше към нея единствено с добро.

— Прости ми — каза Хелън, като се стараеше много с арабския. — Ти си добър приятел и роднина. Бих искала да остана под… под твоя щедър покрив. Ако ми позволиш.

Той не каза нищо и когато тя вдигна поглед, забеляза, че очите му още пламтят гневно.

— Моля те… много съжалявам. Не исках да те обидя… Ахмед… аз искам да остана при теб, ако ми позволиш.

— И ще ме смяташ за свой домакин, ще повярваш, че няма да ти натрапвам вниманието си, и няма повече да говориш за пари?

— Да. Като мой домакин. — Хелън прехапа устни. — Мой любезен домакин — повтори тя.

Разкъсваше се между желанието си да остане и това да побегне. Усещането за близостта му я объркваше, а беше изцяло зависима от него. Гневът му, задето бе засегнала честта му, го правеше още по-привлекателен в очите й.

— Много добре. Значи е решено. Утре ще се обадя в посолството. Ще хапнеш ли нещо за вечеря?

— Да, моля. И тъкмо ще можеш да ми разкажеш за работата си.

Ахмед повдигна едната си вежда.

— Щях да наредя да качат храната в стаята ти.

Хелън се сепна.

— О, не, моля те. Искам да си поприказвам с теб, да прекараме известно време заедно. Толкова е скучно, когато нямам нищо за четене, а не смея да изляза навън, за да не се изгубя…

Сега той я погледна леко развеселен и тъмните му очи се спряха преценяващо върху красивия й тоалет.

— Но ние двамата няма да сме женени. Мислиш ли, че е редно?

Хелън беше почти сигурна, че той я дразни нарочно, че си играе с нея. Усети как цялата настръхва от желание и коленете й омекват.

— Аз съм твоя гостенка. И сме роднини — напомни му тя. — Затова мисля… че всичко е наред.

— Много добре, тогава да хапнем.

Плесна с ръце и един слуга дотича.

— Донеси ни вечеря — нареди му той. — С братовчедка ми ще хапнем.

Хелън вдигна поглед и се усмихна сияйно на Ахмед. Беше му много благодарна. И копнееше за компанията му.

Той разговаряше свободно и любезно, докато слугата се суетеше около тях и носеше традиционни ястия, пикантен кебап с доматено пюре и кимион, ястие с домати и подправки, лозови листа, в които бе увито козе сирене, смокини, мед и вино. Всичко бе домашно приготвено и в добавка имаше и голяма кана изстудена минерална вода и друга със сок от нар. Ароматите на Средния изток галеха небцето й, всичко бе съвсем натурално, нямаше никакви преработени съставки. Ахмед се хранеше легнал настрани, удобно разположен върху копринения си диван, и Хелън, отначало леко притеснена, му подражаваше, като нервно вземаше от фурмите или от гроздето, а после и от месните ястия и ориза.

Толкова бе приятно да разговаря с някого. Нямаше никаква представа колко изолиран се чувства човек, когато не говори местния език. Собственият й роден език.

Едва смееше да го погледне в очите. Хелън се чувстваше изпълнена с благодарност и безкрайно задължена. Ако не беше Ахмед, сега би трябвало да се разправя с родителите си. Или да разказва на Сали какво са направили.

А Ахмед бе толкова самоуверен, много силен, праволинеен и безкомпромисен. В съзнанието й непрекъснато се връщаше мисълта за това, как я бе последвал в нощта, бе я търсил и спасил. И колко гордо бе запазил дистанция след това. Забелязваше и очите му, които само понякога я оглеждаха от глава до пети и очевидно я намираха за красива.

Осъзна, че отчаяно копнее той да я хареса.

Когато беше ядосан, тя искаше да го зарадва, да го умилостиви. Властното му поведение разпалваше нещо, вродено дълбоко в нея, и женското й начало отговаряше, като караше кръвта й да кипва, пробуждаше в нея копнеж по ръцете му, по дълбоката му и белязваща целувка.

Хелън, естествено, нямаше ослепителния стил на Сали, нито светлия ореол на русата й коса. Не притежаваше и силата и грацията на Джейн, нито новооткритата й хубост на бледа англичанка.

Но нещо в Ахмед й подсказваше, че той не би погледнал втори път към никое от другите две момичета. Той харесваше нея, за него тя не беше „чужденка“, освен донякъде, понеже бе изгубила връзка с родната си култура. Той би искал — можеше да заложи на това, да се ожени за нея.

И тя осъзна, че и тя го желаеше.

Вечерта отминаваше и Хелън се хранеше бавно, мъчейки се да удължи времето им заедно. Когато той най-сетне изплакна пръстите си в купичката с розова вода, тя направи същото, а после пъргаво скочи на крака и заобиколи масата, за да застане до него.

— Бихме могли да пийнем кафе в градината — предложи тя. — Да си поговорим още.

Ахмед се ухили.

— Вечерята приключи… братовчедке. И съм сигурен, че много добре знаеш, че си прекалено възхитителна, за да остана в компанията ти дълго, докато пием кафе и хапваме сладки. Вече ме изкушаваш. Трябва да си лягаш. Можем да вечеряме заедно утре.

Тя въздъхна.

— Ще ми липсваш. — Изчерви се. — Харесва ми да съм с теб.

Очите му потъмняха.

— Не си играй с мен, малка красавице. Не съм мъж, когото можеш да дразниш. Подписала си никах, но казваш, че искаш да си тръгнеш. А все пак искаш да бъдеш с мен. Кое да бъде?

Тя отстъпи крачка назад. Изгаряше от копнеж да го целуне. Или по-скоро той да я целуне. Ахмед да се пресегне и да я притисне към себе си.

Но той нямаше да я улесни така. Щеше да я принуди да изрази ясно позицията си, да направи избора вместо него. Ахмед стана.

— Знаеш, че си свободна да си тръгнеш, когато пожелаеш — каза той. — Да се върнеш на Запад, да си намериш някой сърфист, който непрекъснато ще дъвче дъвка и ще те нарича Хелън, или някой скучен адвокат, който ще те накара да боядисаш косата си руса. Можеш да се обадиш на родителите си по всяко време. Международният код за Съединените щати е 001.

Тя остана загледана смаяно в гърба му, докато той вървеше към своята стая, но тогава той спря до вратата.

— Ще спя на втория етаж — каза Ахмед, като отново отговори на неизказания й въпрос. — Ако ме искаш, ела при мен. Но ела като Хайя. И бъди готова да станеш моя жена. Във всяко отношение.

Сърцето й заби оглушително и дланите й се изпотиха. Чист адреналин.

— Ахмед… — започна тя. Но той се бе обърнал и я бе оставил.

Силно смутена, тя стана и отиде до прозореца. Той беше арогантен — нагъл негодник, толкова беше арогантен! Но въпреки това беше добър човек. Тук нямаше кой да го съди. Но нямаше и най-малък намек за принуда, не можеше и да става въпрос, че би я накарал да направи нещо против волята й. Беше й ясно, че Ахмед е вярващ човек, че знае какви са правата й, познава законите на вярата и не би се опитал да я лиши от естествената й свобода.

Но все пак, ако тя избереше по своя воля да отиде при него, това щеше да стане при неговите условия.

Следобедната жега тъкмо бе започнала да се стопява. Хелън се извърна от прозореца и изтича по стълбите към двора.

„Ела като Хайя“, беше казал той.

Водните струи на фонтаните танцуваха, птичките пееха. Беше тихо и прохладно. Хелън, не — Хайя. Отново мислено изпробва името и то й се стори съвсем правилно. Нейното рождено име, ислямското й име. Хайя. Ахмед й го бе върнал, тя бе тук, в Египет, и учеше родния си език отново с него. Сега това й се струваше като преминаването в друг, по-древен и по-подходящ за нея свят.

Хайя седна на бордюра на цветната леха и се опита да помисли.

Напрегнатият и свенлив младеж, когото бе видяла в трапезарията на родителите си бе изчезнал. Тук Ахмед бе господар, беше успял човек, който бе подредил дома си и живота си, както той желае.

И мъж, който обичаше друга жена.

Мъртва жена. Призрак.

Хайя изпита чувствата си. Искаше Ахмед. Сега тялото й се бунтуваше. Дали защото той беше първият, единственият, който я бе целунал, който я бе накарал да потръпне? Не мислеше, че е само това. Момчетата, които бе срещала в Америка, на партито на Сали, по улиците — никое от тях не я бе карало да се чувства така. Сладникавите, красиви филмови звезди и рок певци не я бяха развълнували изобщо.

Ахмед бе различен. Притежаваше властна и мъжествена натура — можеше да я нарече и арогантност. Хайя знаеше, че това я възбужда. Ахмед беше и добър, можеше да се възхищава на това. У него я нямаше грубостта на баща й, съчетана с лицемерие. Ахмед не пиеше, нито се опитваше да я измами.

Ако се върнеше у дома, какво? Чакаше я гневът на родителите й. Дребнавите училищни разправии в академията на госпожица Милтън. Старанието да е красива като Сали или умна като Джейн…

Разбира се, че отново щеше да види приятелките си. Но какво можеше да я спре да го направи и като омъжена жена?

Само няколко дни тук, на родна земя, и Хайя вече усещаше как детството се смъква от плещите й като змийска кожа. Беше пораснала, преминала бе към женствеността. И мисълта за училището на госпожица Милтън и интригите на момичетата й се струваха нелепи. Беше оставила всичко това зад гърба си, когато бе кацнала в Египет.

Сега Хайя ал Яна беше жена. И знаеше, че един ден ще се омъжи. Ако не за Ахмед, за кого?

Вярно, Хайя не го беше избрала сама — все още. Но Ахмед настояваше тя да го направи, преди той изобщо да я докосне.

Какво я чакаше в Лос Анджелис? Някой „по-подходящ“? Американец? По-богат?

Хайя докосна с пръсти устните си, там, където неговата уста бе притиснала нейната. Почувства се замаяна от желание. Ахмед караше стомахът й да се преобръща, възбуждаше я по начин, който бе напълно непознат за нея.

Точно сега, в този момент Хайя осъзна, че не иска да се връща у дома. Ако Лос Анджелис бе все още домът й. Знаеше, че ако замине, никога повече няма да види Ахмед.

Тогава какъв избор имаше? Да потвърди брачния си договор. Да го направи отново… да иде при него и да позволи на Ахмед да я докосне…

Устните й потрепериха. Страхуваше се.

Остана на мястото си десет минути като парализирана, загледана във водата, която струеше в езерцето.

Накрая Хайя стана и се върна в къщата. Зави наляво под колонадата и се качи по стълбите към стаята за гости.

Ахмед седеше в резбован дървен стол, отрупан с възглавнички, обърнат към западния прозорец и гледаше залеза над покривите на Кайро. Някаква книга лежеше разтворена на полицата, обърната надолу.

— При мен ли дойде, Хайя? — попита той, без да се обърне.

— Не знам — отвърна тя и гласът й заглъхна.

Ахмед стана, приближи се до нея и я взе в прегръдките си, много нежно този път. Хайя се разплака. Не знаеше защо, не беше сигурна. Но сега беше тук, в Египет, и всичко бе непознато. Тук я бяха пратили родителите й и не беше сигурна дали се бе влюбила.

— Хайде — обади се Ахмед, когато тя притихна. Целуна я нежно по косата. — Искаш ли да станеш туристка?

— Какво? — попита тя, докато бършеше очите си.

— Да идем да видим пирамидите — предложи той. — Ще гледаме светлинното шоу. Много е… как казват американците?

— Сладникаво ли?

— Точно така. Но е забавно. — Той стана и се пресегна за наметка от агнешка вълна, много фина, мека и нежносива, подобна на онази, която бе носила на партито на Сали. — В пустинята става студено нощем.

— Благодаря ти — каза тя. — И… харесва ми да ме наричаш Хайя.

* * *

Беше прав — в пустинята бе мразовито. Беше направо смаяна колко силно хапе студът. Ахмед намери места на задните редове и седнаха един до друг, наметнати с палтото, загледани в зловещата зелена светлина над пирамидите, под оглушителния глас на диктора.

Главата на Сфинкса се извиси. Беше гигантска под светлината на прожектора и Хайя зяпна.

— Харесва ли ти?

— „Харесвам“ не е точната дума. Имам предвид, виждала съм снимки. Но те изобщо не отговарят на истината.

— Това е твоето културно наследство — каза той. — Не някаква спортна кола или хамбургер.

— Забележително е — каза тя.

— Утре ще идем да разгледаме на дневна светлина. А другата седмица можем да излезем на разходка с кораб. Трябва да видиш Долината на царете, но не искам да те затрупвам с прекалено много нови неща. Туристите се опитват да видят целия Египет за седем дни и затова не успяват да видят нищо. Всичко се слива в едно.

— Ние имаме време — каза Хайя. Вдигна очи към него, профилът му бе изсечен, челюстта му се очертаваше на фона на червените и зелените светлини в пустинята. Беше красив, грижеше се за нея. И тя не искаше да се връща у дома.

„У дома“ вече й се струваше някакво далечно и безлично място.

— Ние ли? — Ахмед се извърна към нея, тъмните му очи бяха над лицето й. И Хайя си пожела, закопня, той да се наведе и да я целуне. Устните й се овлажниха, разделиха се…

— Не — нежно каза той. — Не си подписала никах.

— Направих го — отвърна тя. — Подписах…

Той сведе глава и устата му се приближи до нейната, без да я докосва. Дразнеше я жестоко.

— Тогава кажи коя си?

— Хайя — отвърна тя, а гласът й бе натежал от желание — Хайя… твоята жена…

Той въпреки това не я целуваше. И желанието се просмукваше като дим в корема й, пълзеше към гърдите й.

— Моля те, Ахмед — прошепна тя.

Той се засмя тихо и притисна устни към нейните. Ръката му бе зад гърба й, придържаше я, докато я целуваше страстно. Този път нямаше дразнене, устата му направо я смазваше, зъбите му бяха върху устните й, а коравите мускули на гръдния му кош се притискаха до гърдите й.

Хайя остана без дъх и усети как страстта я покорява.

Той мълчаливо стана и й подаде ръка. Изчервена, Хайя неуверено се изправи на крака. Струваше й се, че всички могат да видят колко силно го желае. Ахмед загърна раменете й с наметката и я поведе към колата, докато призрачните светлини на шоуто танцуваха върху древните паметници зад тях.

* * *

Домът му — техният дом вече, каза си тя — бе притихнал и безмълвен. Чуваха се само птичите песни и бълбукането на фонтаните. Без слугите наоколо изглеждаше много празно. Хайя усещаше Ахмед, тялото му, силата му, близостта му, която сега я възбуждаше и плашеше.

Той се обърна към нея в градината. Тя отвори уста да заговори, но той докосна с пръст устните й и я вдигна на ръце, сякаш бе лека като перце, след което я понесе към къщата, нагоре по стълбите и я остави чак на дивана в тяхната спалня, където сложните шарки на сенките от мароканската лампа играеха по стените.

— Ахмед. — Хайя се усмихна неуверено. — Да ме пренесеш през прага?

Той не отвърна на усмивката й. Погледът му прониза очите й. Посегна към нея и се зае уверено да разкопчава роклята й с една ръка.

— Бъди нежен — прошепна тя, когато пръстите му докоснаха меката плът на гърдите й.

Ахмед сведе глава и отново я целуна страстно.

— Отначало — отвърна той. — Само отначало.

Петнадесета глава

— Тисбах ала-хаир — каза й тихо Ахмед, когато луната бе започнала да се спуска над палмите в градината, а Хайя лежеше изтощена, малко поохлузена и дълбоко влюбена в прегръдките му. И двамата бяха потни, но неговият аромат й харесваше и тя не искаше да го пусне. — Лека нощ.

— Лека нощ — повтори тя, старателно изговаряйки арабските думи, — любими мой.

На другия ден, когато се събуди след дълбокия си сън, Ахмед бе наредил да им донесат закуската в стаята. Подаде й чаша леденостуден сок и не откъсна очи от нея, докато тя пиеше изчервена, спомняйки си какво бе правил с нея снощи.

— Погледни ме — каза той.

Хайя не можеше да срещне погледа му.

— Ще се прибереш ли рано? — измърмори тя, вперила очи в пода.

Той докосна със загрубелите си пръсти брадичката й и я повдигна, принуждавайки я да го погледне в очите.

— Казах да ме погледнеш.

Хайя се смути, дишането й бе накъсано. Ахмед докосна жена си и тя затаи дъх.

— Толкова си нетърпелива — ухили се той. — Днес няма да ходя на работа. Това е меденият ни месец и искам да ти покажа какво означава удоволствие.

По-късно я заведе под душа и заедно се изкъпаха, а той се постара да я измие така, че тя се почувства толкова възбудена, че отново трябваше да посегне към него. Хайя откри, че съпругът й е изключително търпелив и внимателен любовник — настояваше да опознае всеки сантиметър от тялото й и да разбере какво я кара да кипва.

Хайя осъзна, че светът й е бил черно-бял. Беше й трудно да понесе чувствата, които Ахмед предизвикваше. Понякога бе груб и властен, а друг път — нежен, еротичен, бавен с нея. Денят се точеше блажено бавно и тя се изгуби в усещанията на тялото си, предаде се на неговото тяло и на силата на току-що пробудената си любов.

* * *

Първият им месец заедно отмина като в мъгла. Хайя не беше на себе си, емоциите й винаги бяха на предела. Любовта към Ахмед и копнежа й по него я поглъщаха изцяло. Имаше и гняв, който се появи полека, но постепенно кипна в истинска ярост срещу баща й. Докато бе в самолета, стореното от баба и майка й не й се струваше толкова важно. Но колкото и да бе щастлива в момента, Хайя бе неимоверно ядосана, че такава голяма промяна й е била натрапена отвън, че не са й позволили сама да избере дали да дойде тук.

Баба̀ я бе измамил и ето, че сега се намираше в Египет.

Всеки път, когато не можеше да се разбере с някого на пазара или някой от слугите се извърнеше от нея, преструвайки се, че акцентът й е прекалено чужд, Хайя се чувстваше не на мястото си. Сякаш само Ахмед можеше да я защити. А това никак не й харесваше.

Месечният и цикъл дойде и отмина, после отново. Струваше й се ужасно несправедливо, че не може да зачене веднага. Направо не можеше да се откъсне от съпруга си. Ахмед бе властен любовник, не беше нежен и предпазлив и я възбуждаше, караше я да пламва и изгаря по начин, който никога не бе познавала със скучните американски младежи. Страстта й го възбуждаше, нейното открито желание, което бе видно за него дори и когато бе напълно облечена, караше Ахмед да я желае още повече. Той беше с нея непрекъснато, изненадваше я под душа, заключваше вратата на кабинета си у дома, връщаше се вкъщи за обяд, изгарящ от страст по жена си и нетърпелив да я има отново.

Хайя не бе свикнала с усещанията, които я разтърсваха при докосването му. Никога не бе смятала, че има силно развита сексуалност. Никога не се бе взирала е копнеж в плакатите на най-популярните сексапилни актьори като другите момичета в училище. Никога не се бе замисляла за мъже всъщност. А сега бе направо пристрастена. Колкото повече бяха заедно, толкова по-силно го желаеше.

Физическото желание направо я поболяваше. Хайя така трескаво копнееше за Ахмед, че не можеше да се съсредоточи върху нищо друго, не можеше да събере мислите си. Дните и нощите й се въртяха само около него. Отчаяната сила на копнежа й я плашеше.

Но дете все още нямаше. И докато Хайя си стоеше у дома и едва-едва напредваше с арабския, постепенно бе обхваната от безпокойство.

— Трябва да върша нещо — каза тя, след като бяха приключили изключително горещ любовен сеанс един следобед. — Ахмед, направо ще се побъркам тук. Не съм родена да стоя бездейна вкъщи, колкото и красива да е къщата, а нямам никакви приятели, никой, освен теб. — Ужасно й липсваха приятелките. — Може би трябва да се върнем в Америка — двамата. Да гостуваме на родителите ми. Да се разбера с баба̀ — добави тя мрачно.

— Не мога. — Той се наведе и целуна голия й корем. — Направо го подлудяваше, толкова стройна и млада, и жадна за него. — Не мога да се измъкна от работа. Вече прекарах цяла седмица в Лос Анджелис, преди да дойдем тук. А и ти не можеш да заминеш.

— Мога да правя каквото реша.

— Няма начин. Не мога да те изпусна от поглед. Прекалено силно те желая.

Тя омекна и се усмихна.

— Но ти наистина ще се побъркаш. Дори и птичките в градината летят из града. — Замисли се. — Защо не дойдеш с мен? В работата ми.

— В твоята работа ли?

— Да, защо не? Ела да видиш какво правя. Имаш ли нещо против да носиш хиджаб?

— Нямам.

— Жените в работилницата са много старомодни. Така ще си спестим много въпроси… — Той се ухили. — А и косата ти е толкова красива, че я искам само за себе си.

— Нямам нищо против. — Хайя простена и отблъсна ръката му. — Недей… Ахмед.

— И защо не?

— Нали току-що…

— Спомням си. — Но беше готов отново. Тази жена го караше да се чувства като тийнейджър. — Ела тук.

Тя се търкулна към него с желание.

Може би щеше да е добре да вземе Хайя в работата си, помисли си Ахмед. Когато бе далеч от нея, прекарваше всяка минута в планове как да се измъкне от офиса. А и я обичаше и не искаше тя да се отегчава или безпокои. Докато се появят децата, инш Аллах, какво лошо имаше? Защо не? Та тя все още бе тийнейджърка, в крайна сметка, макар да се държеше като млада жена.

Бизнесът щеше да е чудесно разнообразие за нея. И нямаше да е задълго. Само докато жена му забременее.

* * *

— А това е работилницата. — Ахмед се поклони леко — като поздрав за жените, които седяха вътре и правеха килими. Те се усмихнаха и кимнаха на Хайя. — Тук се правят някои от килимите. Аз търгувам предимно с вносители или сам намирам стоката. Всичко е въпрос на вкус. Ела горе.

Тя се усмихна на работничките му и го последва по дървените стъпала. Всеки сантиметър тук бе зает от красиви килими и в складовото помещение въздухът бе леко спарен.

— Нафталинови топчета — отговори той на въпроса й. — Нищо друго не пази по-добре от молци. Дори и днес няма по-добра технология. Нафталинът пази килимите, за да не бъдат изядени. Ето, пристигнахме, това е мострената зала.

— Забележително.

Наистина бе така. Дълга стая с много прозорци, които обаче бяха закрити с муселинови завеси. Тя разбра — дневната светлина щеше да избели безценните влакна. Вместо това, дори и през деня, залата бе нежно осветена от свещи. На пода имаше купчини с прекрасни копринени и вълнени килими, други бяха окачени на стените или на тавана. За да неутрализира донякъде нафталина, Ахмед бе поставил на стратегически места свещници с ароматно масло; носеше се силна миризма на тамян.

— Искаш ли чаша чай, малко сладкиши?

Хайя беше гладна и кимна свенливо.

Щастлив, че може да се похвали с работата си, съпругът й кимна на един служител; човекът се скри в съседна стая и се върна със сребърна табла с чайник, чаши и изкусно подредени малки пастички върху дантелена кърпа.

— Винаги държим горещ чай за клиентите — обясни Ахмед. — Поднасям им ментов чай. Така ги карам да останат, да прекарат тук известно време, а после красотата на стоката… — Той сви рамене. — Килимите сами се продават.

Сякаш да подчертае думите му, на долния етаж настана суматоха. Хайя разпозна гърления акцент на германците, които се мъчат да говорят английски.

— Искаш ли да видиш как става?

Тя кимна.

Ахмед се наведе и я целуна по бузата. Напълно приличен жест, но той си позволи да докосне с език бузата й; близна я съвсем леко, така че другите да не видят.

Желанието избухна в нея, наелектризиращо, властно. Хайя положи усилие да не простене, усмихна се сковано и се оттегли в дъното на стаята. Искаше да види съпруга си в действие и не биваше да позволи на никого да види колко е възбудена…

В дъното имаше пейка с меки възглавнички. Хайя се отдалечи с таблата и се зае да сервира чай.

— Добре дошли. Заповядайте. — Ахмед се усмихваше на клиентите си, но в усмивката му нямаше топлота. — Желаете ли чаша чай?

— Благодаря — каза жената. Беше доста пълна и не свали слънчевите си очила дори и в сумрачната стая. Хайя мигновено я намрази.

Ахмед даде знак на друг служител. Донесоха още сладкиши и чай.

— Нещо специално ли търсите?

— Няма да плащаме скъпо и прескъпо — грубо отсече съпругът.

— Естествено. — Той погледна към Хайя и бързо й намигна. — Ще видите, че предлагаме отлично качество. Колко голям килим си търсите?

— Нещо средно. Като този. — Мъжът посочи с пръст голям червен персийски килим от коприна. — Или нещо такова — добави той, сочейки към съвсем различен афгански килим с яркосини и жълти шарки.

— О, да — въздъхна Ахмед. — Два от най-хубавите в колекцията ми. Но вие го знаехте, естествено. Да не би да сте търговец? Правим специални отстъпки за търговци.

— Не… не… — Дребничкият човечец изду бузи, а жена му се ухили самодоволно. — Но разпознавам доброто качество.

— Тези килими са много скъпи. Мога ли да ви покажа нещо малко по-скромно? — Ахмед кимна и двама работници изтичаха и разгънаха голям и изключително фин персийски килим в кремаво и синьо. Хайя разтвори широко очи. Не беше специалист, но разбра, че е старинна изработка и струва хиляди долари, може би поне десет. Или повече. Беше виждала точно такъв в „Сакс“.

— Не, благодаря. — Резкият отговор бе изпълнен с презрение. — Не се опитвайте да ме преметнете с тази евтина стока. Очевидно е, че е долнокачествена. Колко искате за жълтия?

Ахмед поклати глава тъжно.

— Онзи струва над четири хиляди евро.

— Хиляда — сопна се клиентът. — И нито цент отгоре.

Хайя се ухили и отхапа сладкиш. Тлъст глупак! Съпругът й щеше здраво да оскубе този идиот. Беше толкова груб и нахален, че си го заслужаваше.

Мразеше онова чувство на морално превъзходство, с което бяха дошли тук. Сякаш непременно щяха да ги измамят. Е, тяхното обидно поведение бе предизвикало точно това и тя се радваше. Ако бе видяла как Ахмед им се кланя и подмазва, как им позволява да му говорят пренебрежително, това щеше да промени всичко помежду им, нищо между двамата нямаше да е същото, никога. Как би могла тя да се чувства така изцяло под властта му, да бъде покорена от него и да му се отдава напълно, ако той се показва слаб пред другите?

Вместо това се оказа, че той ловко и умело изпразва джобовете на тези противни туристи. Не беше груб, нито жесток. Правеше го елегантно, само с думи. И не беше кражба, защото те плащаха само толкова, колкото искаха.

Тя слушаше внимателно. Той не ги лъжеше, не им казваше, че килимът е произведение на изкуството. Вместо това хвалеше основните му качества. И защо не? Беше съвсем прилично изработен килим. Хайя не би очаквала от човек като съпруга си да държи в магазина си стока с лошо качество. Но съвсем не струваше толкова, колкото щяха да платят за него.

Какви глупаци — мислеше си тя. Унижават другите народи, велики народи, самото защото ги смятат за по-бедни. Щяха да получат много поучителен урок по добро възпитание.

Докато оформят формалностите по плащането с кредитна карта и докато попълнят митническите документи, Хайя пиеше чай и се оглеждаше наоколо. Красиви килими, много внушителни. Виждаше се, че Ахмед има добър бизнес. Просторен офис, персонал, хубава къща, охолен живот, слуги.

Замисли се за себе си. Сега тя беше негова жена и двамата бяха един отбор, можеха да постигнат много повече.

Беше тук, омъжена и много щастлива. Въпреки обратите на съдбата. Никога не си бе представяла, че може да се получи така. По волята на родителите й… И много по-важно — по нейната собствена воля.

Но тя бе опитала от забавленията и независимостта в Америка, както и бе открила любовта в Египет. Защо да се отказва от това? Защо да хвърли на вятъра всички онези долари, които бяха похарчени за обучението й?

Хайя не виждаше защо Ахмед трябва да остане тук, в удобното си местенце, в охолство, като човек, който търгува в определени граници. Тя му се възхищаваше, но не можеше ли да бъде и нещо повече? И макар че Хайя принадлежеше на Ахмед, докато бе в прегръдките му, извън това тя сама бе господарка на себе си. Беше негова съпруга.

Не можеха ли двамата да бъдат нещо повече?

Дебелите германци си тръгнаха, бъбрейки високо на собствения си език. Хайя не разбираше думите, но отлично чуваше в тона им онова същото презрително отношение, с което бяха влезли в магазина. Вероятно се смееха доволни, че са оскубали здравата горкия беден търговец на килими…

Изненада се от внезапно кипналия във вените й гняв, сякаш я изгаряше силна омраза. Искаше да ги убие. Не… искаше да им даде урок.

— Е, какво ще кажеш?

Ахмед се приближи до жена си усмихнат и отново заговори на арабски.

— Доволни клиенти, нали? И толкова щедри. Хиляда и осемстотин, в крайна сметка, за килим, струващ сто и петдесет евро.

— Ти си чудесен бизнесмен. — Тя се надигна, опря устни в неговите и го целуна. — А килимите ти са великолепни.

— Благодаря ти, скъпа.

Хайя погали собственически ръката му през ръкава.

— Мислиш ли, че и аз мога да участвам?

— Да участваш ли?

— Да ти помагам. В бизнеса. Говоря по-добре английски… познавам Америка. Баща ми може да ни осигури контакти. Може да се заемеш с износ.

Ахмед й се усмихна изненадан.

— Би било хубаво. Харесва ми, че проявяваш интерес. — Той плъзна длани нагоре и надолу по талията й, докато накрая задържа пръстите си близо до гърдите й и лекичко ги погали.

Хайя потрепери от удоволствие, но се отдръпна и хвърли поглед на стълбището към долния етаж, да не би някой от работниците да се появи.

— Така може да си с мен по цял ден. — Той пусна гърдите й, но небрежно положи длан върху плоския й стомах, като й даде да разбере, че усеща топлината, която започва да пулсира там и напрежението вътре в нея. Ахмед се наведе, допря устни до ухото й и Хайя се притисна към ръката му с омекнали колене.

— Моля те — промърмори тя. — Заведи ме у дома…

— Би трябвало да те накарам да чакаш — прошепна той.

— Моля те, Ахмед…

Той се изправи и извика на служителите си, че се прибира у дома за обяд.

— Ще работим заедно. Отлична идея. — Той се ухили.

* * *

Остави я в три часа, като се разкайваше за липсата на самоконтрол. Но Ахмед бе толкова бавен, толкова търпелив, истински майстор в подклаждането на огъня и разпалването на страстта й. Можеше да събуди желание в нея дори и когато Хайя си мислеше, че няма никакви сили. Само бог знаеше кога по-точно щяха да правят бизнес…

Хайя много се вълнуваше от тази перспектива. И последните й съмнения се бяха изпарили. Сега можеше да иде и в Америка, за да се види със семейството си и старите си приятелки. Обзеха я угризения за жертвата, която бе направила, толкова бе обсебена от Ахмед, че бе забравила всичко друго. Но тъй като той бе първият мъж в живота й, единственият мъж, момичетата щяха да я разберат, нали? Бяха минали само няколко месеца. Нещо като удължен меден месец.

Хайя набра номера на Джейн и изпъна рамене, готова да понесе укорите й, задето не се е обаждала толкова време. Знаеше, че си ги е заслужила!

— Номерът, който сте избрали, е невалиден — уведоми я механичен глас с американски акцент. — Моля, проверете номера и изберете отново.

Направи го. Същото съобщение. По дяволите, ядоса се Хайя. Джейн си бе сменила номера. Дали не беше го прехвърлила към посолството във Вашингтон?

Няма нищо, Сали щеше да знае. Позвъни в „Грийн Гейбълс“. Този път чу сигнал „свободно“.

— Домът на семейство Васерман. Мога ли да ви помогна?

— Съжалявам, сигурно съм избрала грешен номер. Търся дома на семейство Ласитър.

Последва пауза.

— Те вече не живеят тук, госпожо.

Хайя примигна.

— Добре, извинете…

Но отсреща вече бяха затворили.

Почувства се зле. Само няколко месеца, а и двете й приятелки си бяха сменили телефоните? Вината бе изцяло в Хайя, задето не се бе обадила по-рано. Вярно, отначало я беше срам, но после, когато се бе влюбила в Ахмед и бе решила да остане омъжена за него…

Хайя се замисли за момент, после набра номера на британското посолство във Вашингтон.

— Търся Джейн Морган, дъщерята на посланик Томас Морган. Нейна приятелка съм.

— Нямаме сведения за настоящия й адрес.

Хелън опита отново. Това не водеше доникъде.

— Вижте, двете учехме заедно в академията на госпожица Милтън в Лос Анджелис. Изгубих връзка с нея… омъжих се. Сега съм в Египет. Тя не е в къщата, която бяха наели в Малибу. Обадих се на приятелката ни Сали Ласитър…

— Само минутка, моля.

Хайя изчака. Чу превключване и после се обади друг глас — хладен, учтив английски глас.

— Казвам се Емелин Бъркли. Бях личен секретар на посланик Морган. Мога ли да ви помогна с нещо?

Хайя обясни.

— Да, спомням си, че госпожица Морган е споменавала за вас. Напуснали сте страната…

— Преди три месеца.

Последва въздишка.

— Съжалявам, че трябва да ви уведомя за това — каза жената без жестокост в гласа, — но изгубихме връзка с Джейн Морган. Госпожица Морган поиска съдът да я признае за пълнолетен гражданин и след това ние вече не носим отговорност за нея. Мисля, че тя все още е някъде в Лос Анджелис, но нямам адреса или телефона й. Съжалявам.

— О, ясно. Горката Джейн — Хайя въздъхна. Сега вече наистина се почувства зле. — Трябва да я намеря. Ще се свържа със Сали…

— Сали Ласитър? Това беше другата близка приятелка на госпожица Морган, нали?

— Да — притеснено потвърди Хайя и никак не хареса тона й.

— Тогава сигурно не сте чули… Петролната компания на господин Ласитър банкрутира и за съжаление той получи сърдечен удар. Държавата конфискува имуществото му, беше голям скандал.

Кокалчетата на пръстите й побеляха от стискане на слушалката. Сали бе много близка с баща си, страшно близка.

— А къде са госпожа Ласитър и Сали?

— В пресата писаха, че са се върнали в Тексас. — Сега в суровия тон на жената се прокрадна съчувствие. — Съжалявам, само това знам.

— Благодаря ви за помощта — каза Хайя и затвори.

Е, сега не можеше да направи нищо. Или поне нямаше какво да направи от Египет. Хайя се почувства смазана от вината си. И двете й приятелки бяха загубили родителите си — макар че бащата на Джейн не беше кой знае колко полезен. Ами Сали, прелестната и самоуверена Сали, как, за бога, щеше да се оправи? Да живее без пари… Хайя не можеше да си го представи. Сали бе разполагала със собствена лимузина и личен шофьор. Дали изобщо знаеше да шофира?

Опита се да се отърси от тези мисли. Нямаше никаква полза да се укорява, трябваше просто да се заеме с това, да се върне в Щатите и да ги потърси. Можеше да създаде и някои полезни контакти за Ахмед, докато беше там. Хайя имаше вяра в добрия вкус и усета на мъжа си, в неговата амбиция и талант. Той имаше нужда да плува в по-дълбоки води. А тя се нуждаеше от приятелките си.

Шестнадесета глава

Отначало Хайя започна бавно. Седмица — две посвети на запознаването с персонала, преглеждането на стоката на Ахмед, на цените, на това как намира килимите. Опресни писмения си арабски, научи как той си води счетоводството — по старомодния начин, в подвързани с кожа томове. Съпругът й бе човек с поглед в бъдещето и влюбен в красотата на стоката, която предлагаше. Първата работа на Хайя бе да купи компютър, да вкара всички данни в таблици и да започне да подрежда в отделни файлове данните за клиентите. Ахмед не одобряваше много, но тя не му обърна внимание и продължи упорито да се труди. Само след няколко дни той гледаше с изумление простичката и ефикасна система, която тя бе измислила, а после и той самият пожела да я използва.

Хайя се обади на баща си. Двамата проведоха дълъг и скован разговор. Тя реши да не говорят за брака й. Каква полза? Той щеше да започне да се оправдава. Вместо това Хайя настоя да получи помощта на баща си.

Това бе цената на прошката й. Не го заяви открито, но и двамата го разбираха прекрасно.

Баба̀, отрезвен от тона й, обеща да помогне. Щеше да уреди няколко срещи, да поговори с хора, които на свой ред познаваха други хора, неща от този род. Имаше изложения, търговски панаири. Познаваше търговци на дребно, макар че повечето от тях вече имаха своите доставчици…

— Ние ще им дадем по-ниска цена — безскрупулно заяви Хайя. — Кажи им го.

Ахмед я чу и се ухили.

— А щом ги обвържем, цената ще скочи.

Той целуна жена си по челото. Беше толкова умна, а сега му помагаше много. Край на дългите нощи, в които се бореше със счетоводните книги до съмнало. Вече нямаше да прелиства тефтерите си, докато най-сетне намери търсения номер. Беше му помогнала дори и за данъците.

Това му харесваше. Предишната седмица той бе отишъл да напазарува нова стока във Фез и без да се налага да бърза като друг път, бе успял да спазари по-добро качество на по-ниска цена.

Освен това се възбуждаше, когато гледаше умната си тъмнокоса жена, наметната скромно с шал върху косата, съсредоточена в сметките, докато пръстите й пробягваха по клавиатурата. Тя не бе от онези, които си стоят у дома или клюкарстват с приятелки. Беше ангажирана и с огнен дух — същия плам, който я караше нощем да се вкопчва в него и да се извива в брачното им ложе…

Бизнесът беше негов, разбира се. Той беше начело. Но Хайя защитаваше позицията си и Ахмед се вслушваше в нея.

* * *

— Имам някои идеи — подхвана Хайя една вечер, след много успешна продажба.

Ахмед бе спечелил поръчка от хотелска верига в Египет — солидна поръчка за всички лобита и конферентни зали на хотелите в „Шарм ел Шейх“. Беше им доставил килими на стойност четиридесет хиляди долара. Сега разполагаха с много пари в брой. Той нямаше да се изненада, ако тя хукне да харчи.

— Какво имаш предвид?

— Бизнес идеи. Мисля, че трябва да се промениш.

— Да се променя ли? — Ахмед примигна. — Какво да променя? Това работи, любов моя. Върша го, откакто бях на твоите години.

— Не самата стока… може би донякъде. Бихме могли да разнообразим асортимента. — Ахмед се намръщи и тя побърза да продължи. — Но смятам, че трябва да намериш нов подход в продажбите. Да не се занимаваш с тези дребнави хорица. Те не заслужават вниманието ти, скъпи. — Тя целуна ръката му през материята на ризата. — Трябва да го правиш по-различно, да продаваш тези красиви килими, както подобава. Всеки поотделно. Да бъдат изложени като скъпоценности. Трябва да намерим повече клиенти като хотелите и по-малко като Бегум Систанти. — Богатата и дебела вдовица на вътрешния министър, която винаги се обръщаше към тях, когато си купеше нова вила или апартамент в Париж, най-вероятно с пари, присвоени от данъкоплатците.

Ахмед я слушаше, забеляза го. Тя продължи настоятелно, окуражена от вниманието му.

— Трябва да бъдат изложени във витрини, всеки да се предлага за хиляди долари. Защо да не бъдеш като собственик на галерия? — Арабският й беше недотам прецизен, но тя продължи. — Те представят произведенията си със специални истории, произход… каталози. Можеш да продаваш килимите си по този начин. Всички са абсолютни уникати. Защо разни надменни туристи от Европа, които изобщо не ги оценяват, да ги купуват и да ги постилат в домовете си?

Той се усмихна, но в очите му се четеше интерес.

— И как предлагаш да стане това?

— Трябва да започнем да изнасяме — уверено заяви тя. — В Америка. В ексклузивните магазини. Може би най-напред в някоя галерия. Някоя много реномирана. — Хайя мина на английски. — Нали си чувал онзи американски израз: „Продавай образа, а не стоката“? Приятелката ми Сали ме научи на това.

Той се засмя.

— Харесва ми.

— Аз мога да помогна — настоя тя. — Говоря перфектно английски. Освен това познавам и тях — най-богатите американци, знам какво искат, какво купуват. Нека стана твой директор по износа. Нека да работя за теб.

Ахмед я прегърна през кръста.

— Ти и сега работиш за мен.

— Това не е работа.

— И вече ти казах, че не искам да ме изоставяш и да ходиш в Щатите. Дори и само за седмица.

— Тогава ела с мен — помъчи се да го убеди тя. — Ела с мен. Мога да те науча на по-добър английски. Както ти ме учиш на арабски. А и аз познавам разни хора. Говорих с баща си…

Той се замисли.

— Наистина ли смяташ, че мога да ги продавам по-добре?

— Несъмнено — уверено отвърна тя.

Ахмед се наведе и я целуна страстно по устата.

— Тогава да опитаме — каза той.

Вярваше на жена си. Тя беше млада, но много умна. В нея имаше качества, на които един мъж можеше да разчита. Двамата можеха да са партньори в бизнеса, както и в живота. Нека тя да му помогне за това ново начало, а после той щеше да поеме контрола. И без друго тя скоро щеше да е заета в детската стая.

— Мога ли да се обадя пак у дома? — с грейнало лице попита Хайя.

Той леко се засегна.

— Никога не съм те спирал.

— Значи не възразяваш? Мога ли да кажа на баба̀, че пристигаме?

Ахмед се притисна към нея.

— Още от първата нощ вярвам в теб, Хайя. Нека да опитаме.

Седемнадесета глава

Беше направо смайващо колко бързо светът на Сали се срути.

Новината за смъртта на баща й бе изтекла от някой от онези кръвопийци в адвокатската кантора. Съобщиха я по радиото и дори стигна до телевизията, преди някой да се обади в „Грийн Гейбълс“. Мона бе в салона за красота по това време. Шофьорът й я бе извел навън и я бе закарал вкъщи, разплакана и преследвана от папараци.

Сали бе отказала да повярва. Бе изтичала от училище — и никой не бе посмял да й се подиграе, дори и Джули — в онзи първи ден, и се бе развикала, че иска да говори с полицията, а после бе нарекла всички лъжци, когато се бяха опитали да й съобщят какво е станало.

Докато бе жива, нямаше да забрави онзи ден. Пронизващата ярост на загубата, ужасното свиване дълбоко вътре в нея. Фотографите, които като скакалци бяха наобиколили дома й, репортерските хеликоптери, които бръмчаха силно над главите им и безочливо осветяваха с прожекторите си моравата им. Бе се спуснала да прегърне хлипащата си и напълно изгубила контрол майка, а после и да изключи телевизора, на който се виждаше как качват върху носилка едрото тяло на баща й, покрито със синя мушама.

— Те ми крещяха — задавено се обади Мона. — Нарекоха ме „веселата вдовица“.

Макар и потънала в мъката си, Сали усети как яростта й се надига и блокира достъпа на въздух, така че едва можеше да диша. Мръсници! Някакъв остроумен негодник й бе подвикнал, докато бялата й лимузина минаваше през портата:

— Хей, сладурче! Нали сега си най-богата наследничка в Америка?

Какво, по дяволите, знае той? — мислеше си Сали, а сълзите напираха и безпомощно се търкулнаха по бузите й. Нима не разбираше, че тя изобщо не се интересува от парите? Че би дала и последния си цент само за още една минутка в прегръдките на баща си?

За първи път в охолния си и приказен живот Сали Ласитър изпитваше мъка и загуба. Опустошението почти я смаза. Всеки миг си казваше, че повече никога няма да говори с баща си. Не и в този свят. Колкото и дълго да живее. Той никога нямаше да я заведе пред олтара, никога нямаше да гушне децата й…

Беше тежко. Болката бе като ураган, който блъскаше всички прозорчета на сърцето и достойнството й.

И всичко щеше да стане още много, много по-лошо.

* * *

Следващите месеци бяха истинска мъгла от болка и страх. Най-напред погребението — имаше отдавна изгубени роднини и хора, които Сали почти не бе виждала през живота си, изпълзели незнайно откъде; имаше и представители на различни благотворителни фондации и колежи, разни лобисти и всички те идваха с протегнати ръце и търсеха пари. Сали бе хвърлила шепа пръст и една роза върху ковчега на баща си. После се отдалечи от гроба. Опитваше се да подкрепя майка си, която направо се разпадаше.

А след този тежък момент бе дошло и още по-лошо — адвокатите, отначало нейните, а после и правителствените, и компаниите — изпълнителите и застрахователите.

Откри, че баща й е обвинен в измама и присвояване в особено големи размери. Хиляди работници бяха изгубили пенсионните си фондове, обикновени семейства бяха разорени. Майка й почти не спеше и понякога едва успяваше да се облече сама. Беше престанала да се къпе или да си мие зъбите, както и да сресва косата си — Сали се грижеше за нея като за дете. Майка й не можеше да предложи друго, освен празен и замаян от валиума поглед.

И затова полицаите и следователите разговаряха със Сали. Тършуваха из къщата, ровеха навсякъде като крадци, търсеха документи. Отнесоха всички компютри. Взеха колите на родителите й.

Тя престана да ходи на училище и си нае собствен адвокат, но не задълго, тъй като федералното правителство замрази всичките им сметки. А най-лошото бе, че докато се насилваше да гледа новините, дълго след като Мона се бе довлякла в леглото си, Сали не можеше да ги вини.

Изпаднала в ужас, тя трябваше да се изправи срещу мисълта, че баща й може да е бил мошеник, че луксът, в който бяха живели, може да е бил изграден върху страданията на другите. Адвокатът на баща й, Лайънъл Джавиц, я увери в частен разговор, че това не е така, и Сали се вкопчи в думите му.

— Той почина пред мен. Може да се каже, че шокът го уби.

— Шокът — повтори Сали.

Адвокатът говореше съчувствено, но много бавно, сякаш се обръщаше към глупаво дете. Сали се досети, че той я смята за тъпачка. Тъпа блондинка. Старото клише.

— В компанията имаше крадци, Сали, но баща ти не беше от тях.

— Ами къщата?

Той изтръпна под хладния й поглед и се вторачи в ръцете си.

— Моля ви, кажете ми истината, господин Джавиц — настоя Сали и мекият й глас с тексаски акцент изискваше уважението му. — Майка ми понася всичко доста тежко. Полицаите и агентите на ФБР идват тук всеки ден. Персоналът вече напусна, защото не мога да плащам надниците им. Кажете ми какво става и ще мога да си направя план как да се справя.

Това го впечатли силно — неговите собствени деца — тийнейджъри с кожени якета на „Металика“ и обеци на ушите например, никога не биха могли да се справят, нямаше да са толкова силни, колкото това златно момиче, върху чиито крехки рамене се бе стоварила цялата тежест на света.

— Това не е нещо, за което може да се направи план. Баща ти не го разбираше, но печалбите от петрола, с които е платено това имение, са били само на хартия. Според сведенията на моята кантора правителството ще го конфискува.

— Можем ли да го оспорим?

— По моя преценка — не. Вече са взели всички ликвидни активи на имението. Това е следващото. Няма адвокат, който да може да докаже, че това — той махна неопределено с ръка към огромната кухня — е необходимо като жилище.

Сали се стегна.

— Разбирам. — Помълча, докато обмисли ужасната новина в цялата й тежест. — И какво ще ни оставят?

— Прокурорът е Найджъл Фарар. Той е много амбициозен, изглежда добре по телевизията, иска да се кандидатира за Конгреса…

— И иска да изглежда строг към престъпниците?

Джавиц кимна.

— Много съжалявам, но той ще получи добри отзиви в пресата, ако ти и майка ти останете без нищо. — Адвокатът въздъхна. — Като останалите семейства, свързани с „Ласитър Ойл“.

— Нищо ли? Никакво споразумение?

— Той разполага с отлични аргументи. Колкото повече се проточи процесът, толкова по-добре за него. Майка ти може да пледира за издръжка на невинна съпруга, но в никакъв случай няма да ви позволят да задържите нещо повече от минимална сума.

Сали се изправи.

— Кога ще ни стоварят всичко това на главите?

— Може би следващата седмица. Има ли къде да отидете?

— Имате предвид място, което да не е собственост на татко ли? Не.

— Повярвай ми, Сали, Найджъл Фарар иска да направи цирк. Мисля, че е най-добре да се махнете оттук. Бихте могли да отседнете у приятели.

О! Това улучи болно място. Приятели. Къде бяха те?

Хелън бе заминала и се бе омъжила, а Джейн… Джейн се бореше със собствените си проблеми. Сали усещаше изоставянето си като физическа болка.

— Ще ви предложа нещо — каза бавно тя. — Можете ли да преговаряте с тях от мое име? Майка ми има малко бижута…

— Всичко, което й е подарено от господин Ласитър, подлежи на конфискация.

— Не. Лично нейни са. Била е красавицата в светското общество в родния си град. Донесла е известно състояние в семейството, когато се омъжила. — Сали говореше задавено. — Аз имам диамантена брошка, която мога да ви дам вместо хонорар. Срещнете се с прокурора и издействайте да ни оставят на разположение личната спестовна сметка на майка ми — тя също е замразена сега. Това е зестрата й, тя никога не я е докосвала. Там има петдесет хиляди долара.

Петдесет хиляди — това беше заплатата на готвача в имението им. А сега изведнъж се бе оказало, че това е всичко, което й е останало на света.

— Мога да го направя. — Джавиц се замисли дали да не предложи да я представлява „про боно“, но не беше толкова силен човек, а и нямаше да изглежда добре. Не искаше да си съсипва репутацията.

— Благодаря — каза прекрасното русо създание с мила усмивка, която го накара да се почувства по-дребен и от насекомо.

— Къде ще отидете? — разкаяно попита той.

— Майка ми има племенница в Тексас. Ще се пренесем да живеем близо до нея. Малко градче, много спокойно. — И евтино, макар да не го каза. — Ще ида да ви донеса онази диамантена брошка, господин Джавиц, и ще можете да се захванете с разблокирането на сметката.

Джавиц се задейства много бързо. Както и Сали. След като веднъж бе взела решение, нямаше какво повече да прави. Обади се на Джейн и я помоли да дойде да й помогне с опаковането на багажа.

— Толкова съжалявам. — Джейн стоеше и се чувстваше безпомощна, докато Сали опаковаше куфарите си с експедитивност, каквато не бе виждала у нея.

— Нямаш никаква вина. — Приятелката й се наведе със зачервени очи и закопча ципа на последния куфар. — И аз много съжалявам за случилото се с баща ти.

— Ами, да — обади се Джейн, с пресъхнало гърло. — Но моят баща не бе нищо особено като родител.

— Моят татко беше идеален. — Сали прехапа силно устни и Джейн се извърна, за да може приятелката й да се овладее. Само след минутка Сали се бе съвзела, изправи се и огледа стаята — целия умопомрачителен разкош. Като същински дворец на Барби — с дизайнерски рокли, стени с розови копринени тапети, легло с балдахин и толкова сладникавост, че направо те заболяваше зъб. Истински рай за момиченца.

— Ти си силна — каза Сали. — Ще ми помогнеш ли да натоварим тези куфари, скъпа?

Джейн се поколеба.

— Но още не си свършила със събирането на багажа.

— Свърших.

— Трябва ти още един куфар — за играчките ти, мечето… — Тя вдигна любимото плюшено кафяво мече с кривото ухо. — Не можеш да оставиш тук господин Снъфълс, Сал. Моля те!

Приятелката й само поклати глава и вдигна най-големия от куфарите.

— Разбира се, че мога. — И кимна на Джейн да я последва. — Вече не ми е нужен. Детството ми свърши. Време е да порасна.

Момичетата повлякоха тежките куфари един по един по дългото мраморно стълбище и ги натовариха в багажника на взетия под наем микробус.

— Пътят е дълъг — отбеляза Джейн. — Сигурна ли си, че не предпочиташ да летите?

— Не искам да ги виждам на летището. — И двете знаеха, че говори за репортерите. — Докато стигнем в Тексас, историята ще е забравена, нещо друго ще се случи. Няма нужда да излагам мама пред очите на цял самолет разгневени хора.

Истината бе, че Сали не искаше да показва майка си пред хора. Които и да било. Мона губеше разсъдъка си и тя не искаше да я виждат на публично място.

— Ами ти? — попита само за да смени темата. Постара се да забрави за миг нещастната си майка и впери красивите си сини очи в Джейн. — Връщаш се във Вашингтон?

— Да — излъга Джейн. Защо да обременява Сали с мисълта, че остава съвсем сама в Лос Анджелис?

— Добре. — Сали пристъпваше от крак на крак. Искаше вече да се качи в колата и да потегли. Трябваше да иде да събуди майка си от пиянската забрава, в която несъмнено се бе унесла.

Но това означаваше край. Вашингтон. Тексас. Все едно отиваха на различни планети.

— Хей. — Джейн прочете мислите й. — Двете сме най-добри приятелки. Ще се намерим.

— Ще ти пиша и ще ти съобщя новия ни адрес, става ли?

— Добре — съгласи се Джейн.

— Ще изпратя писмото до посолството.

— Разбира се. Става.

— Ами Хелън?

— Когато меденият й месец свърши, тя ще се обади. Ще видиш.

— Приятелки завинаги — каза Сали. Опитваше се да бъде силна, но гласът й потрепна.

— Завинаги — повтори Джейн. Обви ръце около Сали и я притисна в здрава мечешка прегръдка, а после, много нетипично за нея, я целуна по бузата.

— Ще ида да доведа мама. Най-добре да тръгваме. Мразя сбогуванията.

— Това не е сбогуване — настоя Джейн. — Само довиждане.

Сали само кимна, тъй като не вярваше, че ще успее да каже каквото и да било, без да се разплаче, и изтича към „Грийн Гейбълс“ да намери майка си.

Когато се изгуби от погледа й, Джейн тихичко се прокрадна след нея. Отиде до стаята на Сали, взе мечето и се върна до микробуса, за да го пъхне в най-големия куфар. Това бе по-меката страна от характера й — уязвимата Джейн, но нещастието на Сали предизвикваше нежност у нея.

Искаше Сал да си има приятел, защото точно сега Джейн не мислеше, че някога ще я види отново.

Осемнадесета глава

— Е, ето ви и вас. — Емили Харис погледна от Сали към Мона и момичето потръпна вътрешно.

Бяха седнали доста неудобно на плюшения диван отпреди Гражданската война на братовчедката Емили, в малък и много пищно обзаведен, но безличен салон за гости и Сали се чувстваше толкова не на място, колкото просяк на бал. Братовчедка й седеше сковано, прилично облечена в бяла поплинена блуза и дълга памучна пола, докато Мона бе истинска развалина. Сали се бе постарала да приведе в ред майка си, доколкото й бе по силите, преди да напуснат последния хотел по пътя си тази сутрин. Бе я накарала да си измие зъбите и да се изплакне с вода за уста, макар да подозираше, че Мона гълта ментовата течност само заради алкохола. Беше осемпроцентов разтвор, почти като бира. Нямаше как да измие косата й — Сали не бе достатъчно силна, за да се пребори физически с майка си, така че трябваше да се задоволи само с разресване, прибиране в стегната конска опашка и напръскване с лак. Това поне донякъде щеше да премахне миризмата на мръсотия и пот. Мона се бе съгласила да влезе под душа, което си бе истинско чудо, макар че когато Сали бе надникнала да провери, забеляза, че тя не се къпе, а само стои, облегната на стената, докато водата я облива.

Истината бе, че Сали бе уплашена. Депресията бе превърнала Мона в друг човек. Безпомощен, болен човек, апатичен и безжизнен. Ако оставеше на нея, майка й изобщо нямаше да стане от леглото.

Внезапният шок и загубата бяха прекалено голяма тежест за майка й. Смъртта на единствения мъж, когото някога бе обичала, бе съсипала Мона, но после на главата й се бе струпало и всичко останало и това просто я довърши. Скандалът, срамът, репортажите по телевизията… И всичките й приятелки от охолните дни се бяха стопили като ланския сняг.

Когато парите се бяха изпарили, същото се случи и със светските познати на Мона. Половината се бяха скрили още преди погребението, уплашени да не се появят в новините край гроба на световноизвестен измамник. Другата половина бяха изчезнали един по един, докато адвокатите и федералните агенти замразяваха сметките им. Сюзън Ърмин, уж най-добра приятелка на майка й и съпруга на сенатор, внезапно бе разбрала, че трябва да замине за Вашингтон. Мили Фосет и съпругът й бяха хукнали на околосветско пътешествие. Лола Монтез дори се бе обадила по телефона, за да каже, че са били измамени от цялото семейство и че вече не са приятелки. Тогава майка й се бе разплакала, за миг бе останала толкова шокирана, че апатията я бе напуснала. Но Сали бе истински благодарна на Лола. Тя поне бе имала кураж. Поне им бе казала истината.

Семейство Ласитър, доскорошните крале милиардери на Бевърли Хилс, бяха презрени парии. Сега Сали забелязваше същото предпазливо и отвратено изражение в очите на братовчедката Емили. Племенницата на баща й бе сключила невероятно изгоден брак, омъжвайки се в стар род от щата Каролина, и никак не одобряваше леля си — необразована барманка от работническо семейство, която Поли Ласитър бе измъкнал от калта преди двайсет години.

— Ами, да — повтори тя с широка и студена усмивка. — Истинска изненада е да ви видя двете тук. Какво мога да направя за вас?

— Напуснахме Лос Анджелис завинаги — каза Сали, поемайки нещата в свои ръце. — Ще се установим в родното си място. В Тексас, близо до семейството.

Семейство, как ли пък не. Каква ирония. Единственият близък, който Сали имаше на този свят, седеше до нея и зяпаше, без да вижда нищо.

— Не съм сигурна, че това е добра идея — каза братовчедката Емили и се усмихна още по-широко. — Сигурно имате приятели в Лос Анджелис. Вече едва ли може да се каже, че сте тексасци.

— Аз съм родена тук — възрази Сали. — Тук е минало детството ми. И аз съм толкова привързана към Тексас, колкото и ти. А и си една от най-близките ни роднини.

Ето, че го каза. Сега оставаше да чака и да чуе отговора на братовчедката. Емили бе много богата дама. Не колкото в петролния бизнес, но богатството й бе дошло от старите плантации. Починалият й съпруг й бе оставил в наследство много земя, както и няколко големи жилищни комплекса. Тя спокойно можеше да преобърне живота им, стига да поискаше. Можеше да им осигури апартамент, в който да живеят, хубава кола, някаква работа в офис. Нещо не особено натоварващо, с което Мона да запълва времето си.

— Мисля, че е най-добре да изясним някои неща — отвърна по-възрастната жена. — Когато чичо Поли замина за Калифорния, ами, повечето от нас сметнаха, че така е най-добре. Имаше известна дистанция, ако разбираш. Никога не сме били особено близки. Вие никога не сте ми идвали на гости, нито пък аз съм ви гостувала. В този смисъл, не сме истинско голямо семейство. И трябва да ти кажа, Мона — тя се обърна и отправи острите си думи към жената, която седеше с безизразен поглед, облегната в ъгъла на дивана й, — че съм много разочарована от теб и чичо. Вие сте крали от отрудените хорица…

Сали скочи.

— Татко не е правил нищо подобно!

Дълбока въздишка.

— Правителството твърди друго. А сега ми се появявате тук, бедни като църковни мишки, посрамени… Кълна ти се, Мона, надушвам алкохол в дъха ти в десет сутринта. Е, според мен си го заслужаваш.

— Разбирам. Благодаря ти за гостоприемството. — Сали отметна златистата си коса предизвикателно. — Хайде, мамо. Тръгваме си.

— Съжалявам, но мисля, че е най-добре нещата да се казват открито. Имам положение в обществото…

— Да. — Сали впрегна всичките си сили и вдигна майка си на крака. — Добре е да знаем какви са ни отношенията. Ти определено не си ни никаква роднина. И да, редно е да съжаляваш. Жалко е подобно поведение от една християнка.

Сълзите бяха готови да се търкулнат от очите й. Беше уморена, изтощена. Гърбът я болеше от дългите дни зад волана, нямаше къде да отиде, а последната й надежда я гледаше насреща с пълно презрение.

— Моля, напуснете къщата ми — каза Емили Харис и почервеня от гняв.

— Не се тревожи. Повече няма да те безпокоим. — Сали вирна брадичка и изпъна крехките си рамене. — Но и няма да забравя това.

— Както искаш — отвърна братовчедка й, която вървеше по петите им, докато Сали влачеше препъващата се Мона към вратата. — Но аз определено ще гледам да забравя. Твоето семейство посрами всички ни.

Сали избута майка си от просторната и елегантна веранда, която им се бе сторила толкова гостоприемна, когато я бяха зърнали за първи път — цялата боядисана в бяло, с плетени диванчета и купища възглавници, като истинска старомодна веранда от Юга.

— И не се връщайте повече — извика Емили, докато Сали отваряше вратата на микробуса и помагаше на майка си да се качи. — Имаме охрана.

И след това затръшна вратата.

* * *

— А сега, какво? — попита Мона, докато Сали обръщаше гневно микробуса и бършеше сълзите си. — Къде ще идем? Боли ме глава.

— Не се тревожи, мамо. — Сали нямаше да се предаде. Наред със срама и страха, в душата й кипеше силен гняв, който я поддържаше силна. — Ще се справим. Имаме малко пари, ще ни стигнат да си наемем жилище. Виж. — Тя зави наляво към Хартфърд, най-близкия град според пътните знаци, и намали, когато стигнаха до главната улица. — Това градче си има всичко. — Сали махна с ръка, докато минаваха през него. — Виж, аптека… банки… поща… железопътна гара.

Градчето бе малко и къщите съвсем не бяха големи — място за работещите от средната класа, мигновено прецени Сали. Каквито бяха те двете отсега нататък.

Тихо място. Никому неизвестно американско градче. Имаше си дори и гимназия. Идеално.

— Хайде да спрем да си купим местен вестник — реши Сали. — До края на деня ще съм намерила къща и ще сме подписали договор за наем. Това е домът ни.

Погледна майка си, която се взираше в таблото и не проявяваше никакъв интерес.

— Тук ще бъдем щастливи — настоя дръзко Сали. Но дори и тя не си вярваше.

* * *

Потруди се здраво. Най-напред трябваше да намери жилище. Още същия следобед Сали обиколи доста апартаменти — повечето мизерни дупки, в които боята по стените се белеше, както и къщи, на които покривите течаха или имаха плесен. Най-накрая, след като се принуди да вдигне цената, намери еднофамилна къща с две спални в жилищен комплекс на края на главната улица на Хартфърд, близо до аптека и сервиз. Мястото бе лошо, но си имаше всичко необходимо — беше спретнато и чисто, със съвсем малък заден двор, за който да се грижат. Сали остави като депозит три месечни наема, за да избегне плащане с кредитна карта и въздъхна облекчено. Водата и тока бяха свързани. Нямаше хлебарки. Беден, но съвсем приличен дом. И можеше да си позволи да плаща наема поне за няколко години.

Мона мърмореше, че иска да иде в местния бар, затова, макар да се ненавиждаше за слабостта, Сали излезе и купи алкохол — евтина силна водка, с напразната надежда, че стомахът на Мона няма да я понесе. И не отиде до магазина за алкохол — лесно можеше да си представи какво става с клюките в забутано градче като това. Щяха много да се забавляват с новодошлите — майка и дъщеря, чиято първа работа е била да си купят алкохол в кафяв хартиен плик! Вместо това Сали отиде до супермаркета, побъбри любезно с продавача и после се зае да пазарува може би за първи път в живота си. Неуверено слагаше хранителните стоки в количката и се мъчеше да запомни цените на различните марки. Купи мляко, яйца, сирене и плодове; месото беше скъпо, затова взе спагети и кайма за сос „Болонезе“. Простичко. Понякога бе готвила у дома, харесваше й да го прави като хоби, а и така щеше да е по-евтино, отколкото с готов сос.

Купи също и хляб и някои дребни глезотийки. Изтощението й не бе отминало, но Сали откриваше енергията, която кипеше вътре в нея. По дяволите всички, тя щеше да оцелее. Стъпка по стъпка. Намери малко пари, нае нормално жилище, напълни хладилника. И нямаше да живеят като изпаднали бедняци. Само за няколко долара намери хубави ароматни сапуни, както и цветни ароматизирани листенца. Свещите можеше да вземе и по-нататък — Сали не искаше да рискува майка й да ги събори и да подпали къщата.

На щандовете с намалени стоки тя откри други полезни неща. Няколко цветни репродукции в рамки. Вероятно бяха сладникави, но така поне щяха да имат картини в къщата, вместо чисто бели стени.

Върна се и завари майка си заспала на дивана. Истинско облекчение. Сали набързо разопакова покупките и си взе горещ отпускащ душ. После прибра куфарите и остави бележка на масата. Отиде с колата до близкия „Шоп смарт“, покрай който бяха минали точно преди да влязат в града. Това място бе истински рай за закъсали с парите купувачи. За около час Сали забрави грижите си — обикаляше рафтовете, търсеше изгодни стоки, избираше си яркоцветни и стилни акценти — килимче за пет долара, няколко изкуствени рози от коприна, бял плетен кош за боклук, пухкави кърпи за банята — свръхголеми и с намалена цена.

Когато се върна, Мона още хъркаше. Въпреки че едва движеше краката си, Сали успя да разопакова, да закачи картините по стените, да оправи леглата и да подреди възглавничките, да сложи кърпите и да подреди четките в банята.

Докато свърши с всичко, вече бе станало късно. Обиколи къщата, след като бе пуснала щорите, и на лицето й се изписа мрачна усмивка. За по-малко от седемдесет долара бе успяла да направи това място съвсем нормално на вид. Беше красиво подредено и чисто — съвсем прилично, обикновено жилище.

Истинско постижение. Представи си майка си, която залиташе в хотелските стаи и събаряше пълните пепелници, които камериерките не си бяха направили труда да почистят. Когато се събудеше със силен махмурлук, поне щеше да е в напълно прилична за живеене къща. Не беше онова, с което бяха свикнали, но и съвсем не бе дъното на мизерията.

Съблече се, внимателно навлече пижамата си и се пъхна в леглото, наслаждавайки се на чисто новите чаршафи. На следващия ден я чакаше много работа. Трябваше да върне колата под наем, да купи друга, да се запише в училището, да се свърже с адвоката…

Сали знаеше, че баща й би се гордял с нея. Мъката я докосна с пипалата си, но тя бе прекалено изморена, за да мисли за миналото. С утрото щеше да започне нов, тежък живот, но знаеше, че може да се справи. Потъна в дълбок сън.

* * *

— Мамо… — Мразеше начина, по който звучеше гласът й — хленчещ и умолителен. — Нямаш нужда от това.

— Хей. — Мона стисна здраво бутилката водка и отиде до мивката. Залитна, докато пристъпваше, обута с пантофи. — Не ми чети лекции, госпожичке. Не мога да понасям, като започнеш да се правиш на много важна.

— Вече си пила прекалено.

Голяма сълза на самосъжаление се търкулна по бузата на майка й.

— Защо не ме оставиш на мира? — завалено се оплака тя.

— Не мога ли да получа поне някакво малко удоволствие в този живот… Него го няма… няма го вече.

— Знам. — Сали се бореше със собствените си сълзи. — Няма го вече, мамо. И не би искал да те вижда такава.

Мона посегна да се хване за мивката за опора, не успя и падна; бутилката се изплъзна от пръстите й и се разби на пода. Тя избухна в шумен пиянски плач.

— Трябва да излезем — хлипаше тя. — Трябва да идем за още. Тук вече няма нищо.

И слава богу — мислеше си Сали.

Отиде до майка си, като внимаваше къде стъпва заради стъклата.

— Няма нищо, мамо. Аз ще почистя. Ти ела насам. Само си полегни…

— Да… ще полегна.

— Насам. — Сали бе крехко момиче, но беше силна и заякваше все повече. Напоследък често й се налагаше да мъкне напълно отпуснатото тяло на Мона из къщата.

— Не се чувствам много добре…

Лицето на Мона бе добило зеленикав цвят. Сали побърза да я избута към тоалетната. Слава богу, че бе на долния етаж.

— Давай, ще се почувстваш по-добре…

Мона вече бе паднала на колене и повръщаше неконтролируемо.

Сали се облегна на стената и се помъчи да погледне на нещата откъм добрата им страна. Това бе ужасно противно, но поне майка й щеше да изпразни стомаха си. Страхуваше се, че някой ден Мона ще заспи и ще се задави, докато повръща, като някоя рок звезда от седемдесетте, само че без блясъка. Или просто ще умре от алкохолно отравяне.

Бе спуснала щорите. Сега къщата им бе с постоянно спуснати кепенци и живееха в затъмнение и сумрак, като в някакъв филм на Спилбърг точно преди да дойдат извънземните. Но Сали се бе научила да се оправя, използвайки само мизерните слънчеви лъчи, които се промъкваха през пролуките на капаците на прашните прозорци. В никакъв случай не искаше някой от съседите да види майка й в този вид. Или по-лошо, някой репортер…

Бяха допълзели и тук, проклетите лешояди. Беше се научила да се справя с тях. Когато я причакваха на път за новото държавно училище, Сали просто се усмихваше и казваше, че все още свиква с новото място, а майка й е в траур. После отбелязваше, че градът е много хубав. Че баща й винаги я е учил, че трябва да вземе лимоните, които животът й предлага, и да си направи от тях лимонада.

А после учтиво напомняше на фотографа, че тя все още е непълнолетна ученичка на път за училище. Биха ли били така добри да се махнат от пътя й?

Това винаги вършеше работа. Дали заради страха от съдебно преследване, или от срам, но винаги я оставяха на мира.

Имаше и статии с техни снимки в жълтата преса. „Смелата Сали започва отначало“, „Сали Ласитър подкрепя майка си“. Историята предизвикваше интереса на хората, но беше по-добре от другата алтернатива — ужасните журналистически писания, които обвиняваха нея и майка й, че живеят на гърба на бедните.

Имаше го и това, разбира се — крясъци по телефона късно нощем, пълни с омраза писма, в които хората наричаха майка й „алчна кучка“ и ги обвиняваха, че са скрили милионите си в Швейцария или в сметки на Кайманите. Сали се стараеше да не забравя, че тези хорица са загубили всичко. „Ласитър Ойл Инкорпорейтид“ бе фалирала, пенсионните фондове на работниците се бяха изпарили, а повечето от старите приятели на баща й на важни постове в компанията бяха в затвора.

Толкова по-добре — макар че предпочиташе да ги види мъртви. Те бяха убийци — бяха убили скъпия й баща.

А случилото се бавно убиваше майка й.

Сали се бореше с мъката си. Налагаше й се. В семейството можеше да има само един болен, а майка й вече бе заела това място. Докато тя се бе опитала да събере парчетата, само най-основното — да говори с полицаите, да даде показания под клетва, да оспорва съдебните решения за фалита. — Мона се бе гмурнала в бистрите и притъпяващи болката дълбини на бутилката водка и явно скоро нямаше да изплува оттам.

Но Сали бе открила дълбоко в себе си желязна сърцевина. Като прощален подарък от баща й, може би.

Тя знаеше, че не е гениален мозък като Джейн, нито умна като Хелън. Хелън бе толкова грациозна и дипломатична, с аристократична женственост, а Джейн бе начетената англичанка, но и двете момичета бяха много по-образовани и изтънчени от тексаската красавица, на която животът й бе поднесен на тепсия.

Само че Сали притежаваше нещо много важно. У нея имаше нещо повече от дълга руса коса, безупречни крака и хубав тен. Това беше нейният практичен и комбинативен ум. Знаеше как да се пласира и как да се възползва от ситуацията.

Напук на всичко, тя бе успяла — и все още успяваше, да промени историята им от разказ за „вдовицата на крадливия мошеник“ в история за „смелите оцеляващи“. Бе договорила споразумение с данъчните власти, според което поне се бяха отървали от всякакви кредитори. И се бе научила да пазарува с ограничен бюджет. Погрижи се да се запише в училище, а майка си записа за социални помощи и медицински грижи.

Сали не се срамуваше да се обърне към социални грижи, не можеше да си го позволи.

Най-важното бе да се погрижи за майка си. Нямаше нищо против репортерите да обсаждат нея, но не можеше да понесе мисълта да видят развалината, в която се бе превърнала майка й — вечно пияна повлекана, която вървеше към самоубийство и напълно бе забравила всякакъв срам.

Не. Макар че никакви репортери не се бяха мяркали от месеци насам, Сали все пак държеше щорите спуснати. За всеки случай.

Докато Мона се напъваше и повръщаше, Сали огледа дома им. Това се превръщаше в ежедневие. Слагаше майка си в леглото, караше я да изпие чаша вода и да глътне два аспирина, после почистваше къщата, докато майка й хъркаше, потънала в безпаметен пиянски сън.

Започваше да харесва чистенето. Така получаваше поне някакво усещане за контрол над ситуацията. Поне домът им нямаше да е място, от което да се срамуват.

Мона се напъна за последен път и после падна безсилна.

Сали тихо отиде до мивката, намокри една кърпа и изми лицето й. Пусна водата в тоалетната чиния и вдигна майка си, за да я закара във всекидневната. Мона вече бе унесена — нямаше как да я качи по стълбите.

Внимателно я завъртя настрани, в случай че отново й стане лошо, и я зави с одеяло. Никаква вода — тя спеше безпаметно.

После се качи горе в своята стая. Да помисли.

* * *

Стаята на Сали бе истинско райско кътче. Малка като кутийка, естествено — само гардеробната й в имението бе два пъти по-голяма от нея. Но тя я бе украсила, доколкото бе във възможностите й, с евтини стоки от „Уол Март“ — малки розови възглавнички и цветни воали, на перваза имаше свежи цветя, дрехите й висяха прилежно в гардероба и бе сложила свещи, които осветяваха нежно стаята нощем. Миришеше приятно и изглеждаше свежо, а точно над бюрото си Сали бе окачила в рамка снимка на Лагуна бийч, Калифорния.

Под снимката имаше календар и сега забеляза, че следващият ден е ограден с кръгче. О, вярно! Рожденият й ден.

Ами, да, мрачно си помисли тя. Честит рожден ден. На мен.

Цяла година бе изминала тук. Година на страдания. Момчетата я зяпаха нахално, а момичетата я тормозеха в онова малко и забутано училище, в което учениците се задоволяваха с ниските си оценки и само гледаха да минат в следващия клас. Тук ги нямаше Джейн и Хелън. И като знаеха, че си няма приятели, момчетата й налитаха. Едно дори й бе предложило пари…

Сали отвори прозореца, за да влезе малко свеж зимен въздух. Беше по-студено от обичайното, в съответствие с настроението й.

Имаше нужда от промяна. Отчаяно.

Но какво можеше да направи?

И тогава я осени идеята. Седемнадесет — на следващия ден ставаше на седемнадесет. Можеше да напусне училище. Защо не? Не й предлагаше нищо. Посредствени резултати на финалните изпити, а нямаше пари да плаща за следване в университет. Да посещава общинския колеж, бе безсмислено.

Сали нямаше никакви колебания. Не беше нито достатъчно умна, нито достатъчно квалифицирана, за да работи за някого, да стои в някакъв си офис. Там я очакваше само мизерна надница и скучен живот. Най-доброто, на което можеше да се надява евентуално, бе място на мениджър от средно ниво и може би самостоятелна еднофамилна къща в Далас.

Не, по дяволите. Ако искаше да й се случи нещо по-добро, трябваше сама да си го направи.

Искаше й се да скочи и да се разхожда напред-назад, само че в стаята нямаше място. Сали се усмихна на тази ирония и се погледна в огледалото. С какво разполагаше в крайна сметка? Какво имаше тя, което другите не можеха да предложат?

Ами, красота, естествено. Но в Тексас имаше много хубави момичета. И все пак имаше и още нещо. Беше облечена с тясно сако, вталено в кръста, чорапи с ръб и къса плисирана пола — това май бяха единствените прилични дрехи в магазина с намалени стоки, но пък й стояха идеално. Дори и след като се бе наложило да продаде всичките си дизайнерски тоалети в интернет, Сали бе осъзнала с тръпка на удоволствие, че все пак може да изглежда добре. Въпреки, че й се подиграваха, като я наричаха „Барби“, момичетата в училищния двор имитираха стила й.

Стил. С това разполагаше Сали Ласитър. Именно това държеше настрани онези репортери. Това им помагаше да задържат главите си високо вдигнати дори и сега, когато бяха стигнали дъното на падението си.

А ако имаше нещо, от което Хартфърд да се нуждае, това бе именно стил.

Деветнадесета глава

Стилът я бе спасил да не полудее, бе й дал сили срещу репортерите, а по-късно и срещу гадните хлапета в училището. Стилът й бе помогнал да се бори с пропадането на майка й. Можеше единствено да забави падението й, но поне това бе сторила. Стараеше се, независимо дали й харесва, или не, Мона да е изкъпана и облечена чисто всеки ден. Веднъж седмично, докато майка й зяпаше невиждащо в телевизора, Сали настояваше да й прави маникюр.

Беше твърдо решена да водят приличен живот. Сали Ласитър никога не излизаше от къщи, без да е оправила веждите си, без спирала на миглите и леко червило — поне толкова.

Децата в училище бяха започнали да я приемат. Едно от момчетата, които иначе я бяха тормозили, дори я бе поканило на среща онзи ден. Този път сериозно. И когато тя шеговито бе отклонила предложението му, той не бе успял напълно да прикрие разочарованието в погледа си.

Какво означаваше стилът за нея? Смелост и красота. Блясъкът като оръжие.

Сали се запита дали приятелките й са се опитали да я намерят. Естествено тя съвсем съзнателно се бе скрила. Това също бе въпрос на стил — беше свързано със срама, дълбокия срам, който надничаше изпод ведрата фасада, която Сали представяше пред света. Просто не можеше да понесе мисълта, че Джейн ще разбере колко ограничен е животът й сега или че Хелън — милата и нежна Хелън, която някога бе най-незабележимата от тях, не толкова умна, колкото Джейн и не толкова богата, колкото Сали — може да я съжалява. Тя не бе ги потърсила. Оцеляването, нейното и това на майка й, бе единствената й цел в момента. Разбира се, Сали си казваше, че някой ден, в бъдещето, ще се съберат отново. Всички ще са богати. И трите ще са на върха, както бе по-рано, само че още по-силни.

Защо се отказах от това?, запита се тя. Защо спрях да мисля за него?

Истината бе, че животът в малко градче в Тексас с майка алкохоличка и смаляваща се сметка в банката бе тежък. И Сали нямаше време за мечти. Или за спомени. Всъщност тя съвсем съзнателно бе блокирала напълно мислите си за Джейн и Хелън.

Приятелките й бяха част от едно по-щастливо време. И мислите за него бяха болезнени.

По дяволите. Мога да постигна много повече, каза си Сали и преглътна тежко, за да надвие сълзите, които заплашваха да бликнат. Мога да направя така, че да имам шанс някога да си върна предишното положение. Татко би бил горд, че успявам да се справям някак, но оцеляването не е достатъчно. Трябва ми нещо повече.

И стилът бе начинът, по който Сали можеше да се измъкне.

Тя го притежаваше. Хартфърд се нуждаеше от него.

Сали взе решение. Беше време да си намери работа.

* * *

Когато на другата сутрин слезе долу, Мона вече лежеше на дивана пред телевизора и зяпаше сапунен сериал.

— Мамо? Изми ли си лицето? — бодро й викна Сали, докато си приготвяше портокалов сок.

— Да. И си измих зъбите — докладва Мона като малко дете.

— Взе ли си душ?

— По-късно.

— Добре. — Обикновено Сали щеше да спори с нея, но днес нямаше време. Майка й поне бе разбрала, че спазването на основните хигиенни навици е пътят на най-малкото съпротивление. Мона не искаше да се грижи за себе си, но още по-малко й се щеше Сали да се суети край нея в банята. Затова напоследък сама миеше зъбите си и полагаше основни грижи за хигиената си.

Сали я провери. Майка й бе обула любимите си широки ластични джинси и голяма размъкната тениска и бе навлякла домашните си пантофи. Добре, не беше особен моден връх, но поне беше облечена.

Хапна набързо една препечена филийка — винаги внимаваше за фигурата си, и побърза да се качи в стаята си. Щеше да й е нужно малко време. Най-напред изми косата си и я изсуши със сешоара — днес нямаше да хитрува, никаква конска опашка, после подбра внимателно дрехите си.

Трябваше да изглежда секси, но съвсем благоприлично. Съвсем точно знаеше какво й е нужно. Тъмносини тесни джинси, които се пъхаха в ботушите и бяха изключително прилепнали по нея, за да подчертаят съблазнително оформеното й дупе над стройните крака. Следваше снежнобяла риза с три четвърти ръкав, която да изтъкне тънката й талия и наситения й златист тен. Голяма сребърна гривна подчертаваше деликатните й длани и грижливо оформения френски маникюр. И накрая — високи каубойски ботуши на много висок ток, от изкуствена кожа, тъй като не можеше да си позволи естествена.

Ммм. Усмихна се на отражението си. Изглеждаше много добре.

После беше ред на грима. Това беше лесно, търсеше здравословен и младежки вид. Спирала, дебел пласт върху извити мигли, така че да отворят погледа. Сексапилно размазан черен молив, за да придаде небрежен вид. Малко хубав ръждив руж — отчасти руж и отчасти бронзант, истински цвят „тексаска роза“. Златисти сенки на очите. Блясък за устни в естествен цвят, прозрачен и със съвсем лек оттенък на розово, без молив. Лек парфюм и беше готова.

Сали обикновено не полагаше толкова усилия, но днес бе решила да използва всичко. Завъртя се пред огледалото и остана доволна от видяното. Да. Приличаше на модел или на водачка на мажоретките на „Даласките каубои“. Всяко момче би поискало да бъде с нея, а всяко момиче би си пожелало да бъде като нея.

Погледна към училищната си униформа, която висеше прилежно окачена в гардероба. Вече не й трябваше. Взе я със закачалката и я преметна през лакът.

— Чао, мамо — извика тя, когато изтича по стълбите. — До после.

— Внимавай в училище — извика й Мона в отговор.

Сали се ухили. Е, добре. Щеше да се постарае.

* * *

Вратите на гимназията в Хартфърд бяха широко отворени — обикновено пристигаше половин час по-рано, но това бе, когато бе ученичка и идваше с автобуса. Днес бе дошла пеша.

Луси Дрю, отговорник по дисциплината, се бе облегнала на вратата. Очите й се разшириха.

— Трябва да ти напиша забележка за закъснение. Получаваш две черни точки — закъсняваш половин час. А какво е станало с униформата ти?

Луси бе съвсем нормално изглеждащо момиче — обикновено лице, кестенява коса, прилично тяло. Беше любезна със Сали, когато се бе появила тук за първи път, понякога дори бе сядала с нея на обяд, когато някоя от приятелките й беше болна.

— Напускам. — Ето, това се казваше пикантна клюка. — Можеш да кажеш на всички останали.

— Напускаш училище? Защо, не можеш да си позволиш да си плащаш храната в стола ли?

Сали се сви. Луси смяташе, че двете с майка й са бедни като просяци. Но истината бе, че след като в банката бяха останали само осем хиляди долара, нещата вървяха именно натам.

— Всичко си е наред — излъга тя. — Просто ми дойде до гуша от това място. Знаеш ли къде ще е Лео Фиск следващия час?

Луси се изчерви; като всички останали момичета в училище и тя бе влюбена в Лео. Той беше футболист, баща му имаше верига автомобилни сервизи и вече караше собствено „Порше“. Освен това имаше типичния вид на красавец от Тексас — гладко избръснат, ясно изразена челюст, строен и мускулест.

— Не съм сигурна — излъга на свой ред Луси, — но май има математика — добави тя.

— Супер. Благодаря.

Сали мина покрай нея и се запъти с наперена крачка към кабинета на директора, а Луси остана да зяпа и въздиша след нея. По дяволите. Нямаше нищо против да живее в малка къщичка с Мона Ласитър, стига само да можеше да изглежда така. Поне веднъж, само за един ден…

* * *

— Не разбирам. — Господин Роджърс — директорът, беше смаян. — Ти се справяше чудесно в клас, Сали.

Новината наистина го шокира. Роджърс харесваше русокосото момиче и му се възхищаваше. А и учителите й я смятаха за истински слънчев лъч — решителна и усърдна. Той познаваше лично хора, които бяха загубили спестяванията си при фалита на „Ласитър Ойл“, и бе настроен да намрази разглезената милиардерска дъщеря, която се бе появила внезапно тук, още щом бе разбрал коя е.

Но скоро бе станало ясно, че няма никакви милиарди. Каквото и да бе положението на семейство Ласитър, те определено не живееха нашироко. Правителството си бе свършило отлично работата и бе изцедило и последния цент от състоянието на Пол Ласитър. А в Хартфърд скоро се разбра, че майката има сериозни проблеми.

Сали се бе преборила с репортерите, след като бяха научили, че тя е тук, а после бе понесла стоически и подигравките, и присмеха в училище. Той никога не я бе виждал да флиртува с някого, нито пък да спи, с когото й падне, макар че определено не бе от престорено скромните девойки просто бе прекалено заета да държи под контрол живота си.

Скромността не бе от отличителните й черти. Донякъде се радваше, че новината го бе шокирала, защото му бе трудно да не зяпа сексапилното младо тяло, което напираше в тесните риза и джинси. По дяволите, тя можеше да изкуши и статуя. Джон Роджърс се стараеше да не сваля поглед от лицето й.

— Справях се горе-долу — поправи го Сали. — Резултатите от изпитите ми са средни.

— Можеш да идеш в колеж.

— Искам нещо повече от най-обикновен колеж и работа като чиновник в банка — отвърна Сали с откровеност, която го стресна. — Имам други качества. Искам да си намеря работа, а после може би ще започна свой бизнес. Ще се занимавам с онова, в което съм добра.

— И какво е то?

Разкошната като пеперуда красавица насреща му го заслепи с усмивка, от която му бе трудно да си поеме дъх.

— Блясък — отвърна тя. — Стил.

Нямаше какво да отвърне. Сали Ласитър несъмнено бе роден експерт в това отношение.

— И къде ще си намериш работа?

— В салона за красота на Фиск.

Директорът примигна. Е, това бе логично, след като малкият магазин на Илейн Фиск бе единственият салон за красота в градчето. Но той си мислеше, че Сали Ласитър не се разбира особено с младия Лео Фиск; тя бе отблъснала предложенията му и той се забавляваше, като подхвърляше на висок глас мръсни шегички по неин адрес и се смееше с приятелите си винаги когато тя бе достатъчно близо, за да го чуе.

— Желая ти много късмет, млада госпожице. — Сали бе взела решение и той остана с впечатлението, че няма смисъл да я разубеждава. — Ако не се получи, ела при мен. В училището все ще можем да ти предложим някаква работа…

Но не и в моя офис, каза си той. Беше женен от петнадесет години и би искал да запази брака си!

— Благодаря. Късмет и на вас, господин Роджърс. — Тя стисна ръката му и си тръгна, като не остави друго след себе си, освен лек полъх на жасмин.

Джон Роджърс остана да седи на удобния си въртящ се стол и да си мечтае отново да стане на осемнадесет.

* * *

— Виж ти — подвикна Лео и подсвирна тихичко. Очите му пробягаха жадно по страхотното тяло на Сали Ласитър. — По дяволите, сладур. Изглеждаш сладка като праскова в тези дрешки. Как си?

Лео не беше от най-интелигентните. Съвсем обикновен младеж, който бе силно засегнат от отказа на дългокраката блондинка от Калифорния — тя трябваше да е също толкова поласкана от предложенията му, колкото и всички останали момичета. И след като бе отказала да играе по свирката му, той се бе постарал да й вгорчи живота. Бедното богато момиченце, така ли? Тя би трябвало направо да го моли да й отнеме девствеността.

Но поне сега бе дошла при него. И то без униформа. Господи. Сали можеше да направи така, че и чифт джинси да изглеждат като излезли от порнофилм.

Приятелчетата му стояха зад него, преметнали раниците с учебници през рамо, мърмореха тихо и зяпаха нахално. Лео се зарадва. Най-готината мацка в училището никога не бе изглеждала толкова секси. Сега щеше да му достави допълнително удоволствие да прави секс с нея, след като всички бяха видели какво първокласно парче е.

— Лео — поздрави го Сали и изправи рамене. — Уреждам си нещата да напусна училище и да започна работа. Надявам се, че ще бъдеш джентълмен и няма да ми попречиш.

— Да ти попреча ли? И защо да го правя?

— Ако искаш да изкараш малко пари, сладурче, мога да измисля много лесен начин — обади се един от наглите му приятелчета. Лео се извърна и го изгледа намръщено.

— Млъкни, Дуейн.

— Невинаги сме се разбирали с теб. Знаеш го.

Гласът й бе мек като разтопено масло, а в начина, по който бе застанала, имаше някаква сила и красота. Започваше да си мисли, че е постъпил глупаво и че може би от нея щеше да стане подходяща приятелка за него, а не само готино парче за една нощ.

— Готов съм да оставим зад нас миналите недоразумения — каза той, докато очите му обхождаха от глава до пети стройното й, апетитно тяло. Само като си представеше как щеше да изглежда в прозрачно боди на „Викториас сикрет“…

Усети как започва да се възбужда, което не бе добра идея в училищния коридор.

— Много благородно от твоя страна, Лео. Защото искам да започна работа в салона за красота на госпожа Фиск.

Не можа да сдържи широката усмивка, която бавно разтегли лицето му. Идеално! Малката хитруша щеше да е по цял ден в магазина на майка му и щеше да му е много задължена. Можеше да накара майка си да я уволни по всяко време.

— Давай — каза той. — И аз ще кажа някоя добра дума за теб. Искаш ли?

— Много мило.

— И може би ще размислиш дали не искаш да излезеш с мен в петък вечер. Дават новия „Умирай трудно“…

— Ами, много мило предложение — отвърна Сали и му се усмихна. — Но никога не смесвам бизнеса с удоволствието.

Той почервеня от гняв и понечи да й отвърне рязко, но после размисли. Всъщност просто не можа да я отреже. Това момиче просто бе ослепително сексапилно. По-добре само да изчака. Значи тя иска от него да пълзи в краката й — толкова по-сладка щеше да е победата му, когато накрая я вкараше в леглото си.

— Разбирам те — бавно каза той. — Значи ще поговоря с майка си за теб. Може пак да се видим.

— Разбира се. И отново ти благодаря — каза Сали и този път му се усмихна истински, така че дори и ясносините й очи светнаха.

* * *

Много добре знаеше къде е магазинът, минаваше оттам всеки ден. Единственият салон за красота в градчето. В действителност вътре бе доста мърляво и занемарено. Илейн Фиск го използваше най-вече като място за размяна на клюки. Всичките й заможни приятелки идваха на маникюр. Илейн бе наела две отегчени двайсетинагодишни девойки, които правеха маникюр и изсушаваха коси със сешоар и само понякога подстригваха някого. Беше доста заредено, но със стара козметика, тъй като никой реално не купуваше нищо от магазина. Дамите от Хартфърд предпочитаха да идат с кола до Катфийлд, който беше по-близо до Далас и където имаше няколко салона за красота, собственост на корейци.

Но Сали никога не бе помисляла да остави Мона за толкова дълго. Затова веднъж месечно идваше тук, за да оформят веждите й. Струваше й пет долара, но си заслужаваше. Харесваше й усещането, че прави нещо за себе си. Но пък никога не би влязла за нещо повече. Нямаше начин. Госпожа Илейн Фиск, пълна дама, която носеше велурени костюми с панталон и диаманти по всяко време, разбираше от стил, колкото и от висша математика.

Което бе причината това да е толкова привлекателна възможност за Сали. Много по-добре, отколкото в някой корейски салон, където собствениците разбираха от бизнеса, или пък лъскав магазин с нови списания и леко затъмнени прозорци. Салонът на Фиск бе идеалното място според Сали. Беше разположен централно и бе абсолютно бяло платно.

— Синът ми има високо мнение за теб — каза Илейн Фиск. — Казва, че си истинска млада дама. — Строгият й поглед се спря на зашеметяващия тоалет на Сали. Илейн леко се съмняваше, но карай да върви. Не можеше да определи точно какво беше толкова секси. Джинсите не бяха с прекалено ниска талия, нито ризата бе разкопчана… Но дори и само като гледаше Сали, госпожа Фиск се чувстваше неудобно; искаше й се да не бе хапвала онази втора кифличка на закуска.

— Лео е много любезен — мило отвърна Сали. — Той е истинска гордост за вас и за господин Фиск, госпожо. Отгледали сте истински джентълмен. Всички го казват.

Това обърна нещата; нямаше нещо, което Илейн да хареса повече от начина, по който Сали Ласитър говореше за нейния Пуки, за малкото й бебче. А може би Сали ще успее да поосвежи нещата тук, помисли си тя без особен ентусиазъм. Не че я беше грижа за парите, това бе толкова просташко! Но приятелката й Шийла Гън наскоро бе престанала да посещава магазина и вече не идваше дори на кафе — твърдеше, че Бетси Лу объркала, докато подстригвала косата й, и я скъсила с цели пет сантиметра!

— Е, със сигурност бих могла да наема момиче, което да почиства пода, може би да подреди малко възглавничките, да мие косата на клиентите — отстъпи Илейн.

— Всъщност аз искам да бъда консултант по красота. — Сали бе категорична. Ако сега не постигнеше своето, нямаше да има друг такъв шанс. — Искам заедно с вас да разработим новата визия на салона. Вашият салон ще се превърне в най-популярното място в града, госпожо Фиск. Дамите направо ще се избиват, за да си запазят час. Може да се наложи да си смените телефонния номер, защото всичките ви приятелки ще ви се молят да им запишете час…

Илейн погледна скептично.

— И как ще постигнем това? С какво ще привлека такова голямо внимание?

— С мен — гордо заяви Сали.

— Сладурче, та ти нямаш и пет пари в джоба си. Какво разбираш ти от скъпа козметика?

Сали не мигна.

— Помните ли всички онези истории? Само преди няколко години знаех всичко за лукса. И знаете ли какво, госпожо Фиск, докато живеех в Лос Анджелис, се срещахме с най-големите знаменитости на Холивуд. Мога да ви разкажа всичките им модни трикове.

— „Светлините на Холивуд“! — възкликна Илейн. — Това ще бъде новото име на магазина!

Сали прехапа устни, за да скрие усмивката си. Какво пък, жената поне се бе въодушевила.

— Хубаво е да се придържаме към онова, с което сме известни. Никой няма да се хване на това име тук. Поне засега — дипломатично добави тя. — Това е вашият магазин, затова трябва да отразява вашата същност, госпожо Фиск. Какво ще кажете за „Родео гърл“?

— „Родео гърл“!

— Познато, закачливо, красиво, като нас.

— Харесва ми — възбудено заяви Илейн. — И ще започна да предлагам разкрасяващи процедури. Всякакви процедури! Можем да предложим и преобразяване…

— Ще ни трябват малко средства. Не много. Малко боя, нови лампи, големи букви за входа…

— Съпругът ми ще ми даде пари. — Илейн махна небрежно с ръка, потънала в мечти. Нейният магазин, нейният салон, най-популярното място в града. Но после присви очи и погледна Сали. — Но само заради това, че имаш стил, не мога да съм сигурна дали ще се оправяш в магазина, нали така? Ти би изглеждала добре и в брашнен чувал. Тук не печелим много, не мисля, че мога да ти давам повече от минимална надница. Отчитаме загуби…

— Искам хиляда долара на месец.

Очите на Илейн Фиск се разшириха и тя се изсмя.

— Млада госпожичке, ти си откачила напълно, за да приказваш такива неща. Та тук дори оборотът на магазина е по-малък. Наполовина по-малък.

— Но това ще се промени. Ще печелим страшно много. Вижте, госпожо Фиск. Вие самата сте красива дама — излъга Сали. — Но кога за последно сте имали романтична вечеря с господин Фиск? Ще ви предложа нещо. Защо не ми позволите да ви наглася? Ще ви покажа колко съм добра. Ще изглеждате с десет години по-млада. Съпругът ви ще си мисли, че ухажва по-малката ви сестра!

— По-добре да не си мисли такива неща — мрачно отсече Илейн Фиск. Но предложението бе примамливо. — Добре… ще опитам.

Е, това си беше предизвикателство, но Сали стисна зъби. Определено можеше да направи Илейн да изглежда, ако не хубава, то поне по-добре.

— Ще започнем с косата и грима — каза тя. — Никакво подстригване, само оформяне. А после ще идем на пазар за нов тоалет. Ще ви оправя ноктите и веждите, цялостна грижа. Елате насам и ще започнем с измиване на косата.

Илейн се колебаеше.

— И ще ви направя чудесен масаж на главата и раменете — изкушаваше я Сали.

— Е, добре. Ще пробвам. — Илейн се замъкна с тежка стъпка до стола за миене и седна. — Макар че нямам никаква представа защо се съгласявам на това. Определено те бива в сладките приказки…

Сали побърза да напълни топла вода в мивката и да намокри косата на новата си шефка.

Не искаше да дава възможност на Илейн да промени решението си.

* * *

— Мили боже — измърмори Илейн Фиск. — О, божичко!

Вдигна ръка към устата си, после отново я свали. Зяпна невярващо в отражението си.

— Не мога да повярвам. Изобщо не приличам на себе си.

Макар да бе с двайсет години по-млада, Сали стоеше зад нея и сияеше като горд родител. Естествено, Илейн нямаше да спечели награда в конкурс за „Мис Тексас“, но все пак…

Силно напръсканата й с лак и сресана назад коса сега бе мека и измита, изсушена със сешоар и оформена в мек овал край лицето й. Дебелият пласт спирала на миглите, който само много младо момиче можеше да си позволи, бе изчезнал; Сали й бе сложила само един слой кафява спирала, за да изпъкне синият цвят на очите й. Също така грозният руж по бузите на Илейн и пудрата, която се събираше във всяка бръчица по лицето й, сега бяха заменени с безцветен крем против стареене на кожата със стягащ ефект и телесен руж, който Сали бе използва умело, за да създаде скули, каквито всъщност й липсваха.

Противният костюм с панталон бе сменен със скъпа и добре скроена рокля от тежка материя, която караше Илейн да изглежда величествена, вместо пълна. Прекалено бляскавите диаманти Сали бе заменила с меко сияещи и евтини сладководни перли и бе допълнила ефекта с дантелен шал. И накрая — коронният й номер — чифт стабилни обувки на висок ток, които принуждаваха Илейн да заеме различна стойка и да изправи гърба си, докато ходи.

Изглеждаше по-млада, по-слаба — по-хубава.

Илейн не можеше да скрие радостта си.

— Марк направо ще полудее — каза тя. — О, Сали, ти си гений.

— Само почакайте и приятелките ви да започнат да излизат оттук с подобен вид — изкушаваше я Сали. — Искам да предложим преобразяване на стила, фризьорски услуги, както и стилови консултации, ако си платят достатъчно, за елитните клиентки — по двеста долара на сеанс. Ще излизам да пазарувам с тях и ще им показвам какво да си купят.

— О, да, разбира се — съгласи се Илейн, загледана замечтано в огледалото.

— Ще помолите ли господин Фиск за пари за ремонт на магазина? А в събота искам да направим ден на отворените врати. Безплатно преобразяване. Повярвайте ми, това ще ги накара да заговорят за нас. — Сали бе направо замаяна от успеха си, летеше в облаците и мечтаеше. Можеше да постигне всичко. — Ако искат да ги гримирам, ще трябва да ни оставят адрес за пощенски пратки и да подпишат формуляр, че са съгласни да им изпращаме специалните си предложения…

Новата й шефка не я слушаше, въртеше се пред огледалото, погълната от собствените си мисли.

— Знаеш ли, тази рокля прилича на онази, която Опра носеше на наградите „Грами“. Само дето аз съм бяла… но пък е толкова секси. — Илейн изсъска тихичко и снижи глас. Изчерви се. — Дали би могла да дойдеш с мен да си купя и някакво луксозно бельо? — прошепна тя.

— Разбира се. Ще изглеждате страхотно в… боди. Или малка дантелена нощничка — успя да промълви Сали. — Но първо трябва да ме назначите на работа. Написала съм договор. Хиляда долара месечно, основна здравна осигуровка… — Сали измъкна прилежно сгънат и напечатан документ от чантата си. Илейн го подписа, без изобщо да измърмори, отиде до бюрото си, извади чековата книжка и надраска нещо там.

— За мен е удоволствие, скъпа — каза тя. — Слушай, ще можеш ли да наглеждаш магазина вместо мен днес следобед? Искам да ида да изненадам Марк.

— Разбира се. Само ми дайте пет минути да се обадя на мама — отвърна Сали.

Тя изтича през входната врата под звука на досадното звънче и отиде направо отсреща в банката. Не че не вярваше на Илейн, но хиляда долара й се струваха цяло състояние. Искаше веднага да ги вкара в сметката. Върна се в магазина и изпрати Илейн до вратата.

— Вървете си у дома, госпожо Фиск. Аз ще се погрижа за всичко тук.

Илейн си тръгна и пътьом се напръска обилно с парфюм. Сали й бе препоръчала „Шанел 19“ като по-леко ухание, тъй като знаеше, че Илейн е склонна да прекалява.

Озърна се в магазина. Мърляво, евтино и занемарено място. Е, можеше да промени всичко това. Сали мина отзад и грабна една метла. На сутринта щяха да дойдат двете фризьорки и тя щеше да ги научи как се суши коса наистина.

Сега всичко зависи от мен, помисли си Сали, и това бе първата оптимистична нотка, която бе изпитвала от дълго време насам.

Двадесета глава

И нещата се промениха. Не стана за една нощ; Марк Фиск, колкото и да бе впечатлен от вида на жена си, с мъка се раздели с петдесет хиляди долара — магазинът на Илейн никога не бе носил някаква печалба. Двете момичета, които работеха там досега, ревнуваха от Сали и се опитаха да й се противопоставят, докато Илейн не им показа кой е шефът. Майсторите и декораторите бяха мързеливи и всичко се превръщаше в непрекъсната борба.

Но Сали упорстваше. Трябваше. Сега имаше работа и поставена цел. Докато всички останали мързелуваха, тя работеше като фурия, боядисваше, декорираше, издирваше подходящи модерни произведения на изкуството, стилни огледала, поръча бронзови букви високи близо метър, редактираше и после отново преправяше обявата в местния вестник. Ремонтът се проточи цели три месеца, но пък тъкмо имаше време да се изостри любопитството на всички в Хартфърд.

Когато дойде денят на голямото откриване, всички приятелки на Илейн бяха там, както и няколко любопитни момичета от гимназията. Сали бе обучила другите две служителки в най-основните правила на козметиката и ги остави да се занимават с педикюр и масаж на врата, докато тя прехвърчаше от стол на стол и преобразяваше дамите от малкото градче за по десет минути на всяка. Скубеше вежди, които не бяха докосвани десетилетия, изтриваше яркия и грозен грим и го заменяше с телесни тонове, изсушаваше внимателно косите им, които иначе бяха покрити с гел, показваше на домакините, които бяха свикнали с плитки и кокове, какво означава естествен стил.

Възторжените им възклицания пред огледалото не носеха никакви приходи в касата, но Сали имаше вяра. Нямаше друг толкова солиден бизнес като красотата. Стигаше само да покажеш на жените, че има значение…

А магазинът, след толкова труд, изглеждаше невероятно. „Родео гърл“ приличаше на част от „Родео драйв“. Нямаше ги пожълтелите списания и белещата се боя, както и старото радио, от което звучаха новини за трафика и прогнозата за времето. Сали бе накарала да сложат затъмнени стъкла на витрините, стилни надписи и секси лого на магазина, което представляваше момиче от родеото с високи каубойски ботуши и риза, вързана на кръста. Няколко телевизионни екрана бяха включени на музикалния канал с кънтри и уестърн музика, който бе местният еквивалент на MTV и където по цял ден се въртяха хитовете на мускулести и небръснати каубои, както и модерни звезди на кънтри стила.

Салонът прославяше Тексас и модерния стил. Хартфърд никога не бе виждал подобно нещо. По-възрастните дами моментално запълниха часовете за процедури и дъщерите им трябваше да се борят, за да се докопат до място вътре. Сали бе заета от девет до пет всеки ден, а понякога и през уикендите. Беше изтощително, но и вълнуващо. А и със заплатата й можеха да си позволят някои по-луксозни стоки.

След около месец започна да получава и сериозни бакшиши. Вместо да похарчи парите, Сали ги внасяше в банката. Още не бе сигурна накъде е тръгнала, но едно знаеше със сигурност — нямаше да остане тук завинаги.

Илейн Фиск се радваше на славата си и обираше всички лаври. Сали нямаше нищо против, стига да получаваше чека си. А и Илейн й позволяваше да задържи всички бакшиши, което почти удвояваше основната й заплата. Докато основната грижа на Сали бе да поддържа собственичката на салона в отлична форма, Илейн не се оплакваше. Съпругът й започна да прибира печалба от салона още след третия месец, така че и той бе доволен. А докато наблюдаваше как Сали прави чудеса с дамите в малкото градче, Илейн откри дълбоко скритото си себеуважение. Сподели със Сали, че иска да отслабне и тя й състави програма за хранене и ежедневни дълги разходки — нещо, което можеше да прави незабележимо, без да я усетят завистливите й приятелки. Казваше й откъде да си купува вкусни и полезни готови салати. След известно време Илейн започна да облича рокли с по-малък размер, а после и с два размера по-малки…

През първите шест месеца животът на Сали доби установен ред: работеше, внасяше заплатата си в банката, учеше бизнеса в движение. Прекарваше свободното си време у дома и се грижеше за Мона, доколкото можеше. Понякога се чувстваше гузна, че не може да преобрази и майка си така, както променяше Илейн Фиск. Но за да се пребори с депресията и алкохолизма на Мона, Сали трябваше да е с нея през цялото време и се налагаше да направи своя избор. Точно сега „Родео гърл“ й даваше възможност да спести малко пари и й осигуряваше по-добро образование, отколкото можеше да получи в някой треторазреден колеж.

Сали се стараеше да не мисли прекалено напред. Гледаше графикът й да е пълен и банковата й сметка да расте, макар и бавно. Така й беше по-лесно да се справя с всичко.

* * *

— Виж я само — каза Лео Фиск.

Поршето му беше паркирано от другата страна на улицата и трима от приятелите му бяха вътре. Бяха свалили гюрука и сега зяпаха как Сали излиза пред магазина и целува по бузата Луси Дрю.

— Коя от двете? Сега Луси е готина — отвърна приятелят му Бари.

— Я, стига. — Лео само изсумтя презрително. Определено не би отказал на Луси Дрю с новата й сладка прическа и вталени дрехи, както и драматично плътните устни, които Сали я бе научила как да подчертава. Но Сали Ласитър бе цяла класа над Луси.

Над всички. Вече от месеци я гледаше как влиза и излиза от магазина на майка му. Първоначалният план бе да се отбие, да се помотае там и да я гледа как върши черната работа, като например да мете пода — представяше си колко ще е секси — да остави Сали да пофлиртува с него, мъчейки се да привлече вниманието му. В крайна сметка, без неговото ходатайство майка му нямаше да я назначи на работа.

Само че не се бе получило така. Още от първия ден Сали бе заобиколена с хора, отначало работниците, а после и клиентите. И беше съвсем очевидно, че тя е главният фактор в „Родео гърл“, независимо какво разправяше майка му пред хората. Лео вече нямаше власт над нея.

Днес бе облякла къса пола, обувки с нисък ток и кремава копринена блуза. Гладките й крака с приятен загар сякаш бяха безкрайни. Светлата й коса бе вързана отзад на ниска опашка, а когато се смееше, в устата й се разкриваха бели зъби.

Всички онези наперени и отчаяно копнеещи за вниманието му ученички, с които се бе забавлявал и беше водил в леглото си, бледнееха пред Сали. И колкото повече се отдалечаваше от него, толкова по-силно я желаеше.

— Да, хубава е — съгласи се Бари.

— Жалко, че не спа с нея, когато имаше възможност — отбеляза Саймън Бернардило.

— Та той никога не е имал шанс. Забрави ли? Мацката направо го отряза — обади се от задната седалка Кийт Бранд.

— Вярно — засмя се Бари.

Саймън започна да си тананика „Мечти, мечти“ на „Евърли брадърс“ и другите двама досадници се заляха в смях.

— Млъквайте — сряза ги Лео. — И тя е като всички други мацки, момчета. Хайде да идем да поиграем футбол.

Силно подразнен, той включи на скорост и натисна педала на газта. Колата потегли със свистене на гуми; в страничното огледало забеляза как Сали погледна в тяхната посока без интерес и после се върна в магазина.

Това го караше да кипи от гняв. Малката хитруша го беше измамила. Беше дошла при него, сладка като бонбон, беше го подмамила, като отлично знаеше, че няма да излезе с него. Мразеше я. Сали трябваше да му е благодарна и да е съгласна на всичко. Трябваше да му се моли покорно да я хареса. Сега ролите им бяха напълно разменени. Тя имаше работа и на практика бе самостоятелна, а той още ходеше в гимназията! Вярно, беше в последния клас, но все пак си бе унизително. Работеща жена и някакъв си ученик…

Лео бе истински паун. Мразеше приятелите му да му се присмиват. Недопустимо. Налагаше се да научи това момиче какво означават добри обноски. Тя щеше да излезе с него, и то пред очите на всички. Иначе…

* * *

Тръгна си едва след тренировката, за да не се набива на очи, после отиде до сервиза на баща си на Пета улица, където имаха разрешително за продажба на алкохол и никой не задаваше много въпроси. Лео се запаси добре — няколко стека бира и половин литър водка. Харесваше му най-много, защото после не се усещаше толкова в дъха ти. И беше силен алкохол. Напитка за мъже, нещо, което да му вдъхне смелост, преди да се изправи срещу Сали. Тя имаше навика да му отказва хладнокръвно и надменно, а Лео не искаше да поема рискове. Искаше да й покаже кой е господарят. Прибра бирата в багажника, после отвори водката и отпи голяма, огнена глътка, преди да пъхне бутилката в жабката. Гърлото му пареше и почувства как постепенно започна да усеща действието на алкохола. Много внимателно, тъй като не искаше да привлича вниманието на ченгетата, пое с колата на юг, към главната улица и в посоката, в която знаеше, че се движи Сали на път за вкъщи. Беше доста дълга разходка, докато се прибере в къщата извън града, но тя никога не вземаше автобус. Обичаше да се разхожда, което идеално го устройваше. Включи фаровете си и се зае да оглежда край пътя.

* * *

Сали бе уморена, но много доволна. Беше събота вечер, краят на една много благодатна седмица по отношение на бакшишите. Госпожа Елис, съпругата на местния брокер на недвижими имоти, бе останала толкова възхитена от услугите й по време на пазаруването — Сали изцяло бе подновила гардероба й само за един следобед — че бе натикала пет стодоларови банкноти в ръката й. Имаше и над четиристотин от останалите клиентки, което означаваше, че бе изкарала почти едномесечна заплата само за една седмица. Сега в банковата й сметка имаше сериозна сума. За да живеят нормално, им стигаха и хиляда долара на месец. С онова, останало им от първоначалната сума, с която бяха дошли от Лос Анджелис, и спестяванията от почти година работа Сали сега притежаваше тридесет и две хиляди долара и увереността, че ще станат доста повече.

Скоро щеше да е минала цяла година и тогава тя щеше да поиска увеличение на заплатата. Голямо! „Родео гърл“ се радваше на голям успех. Смяташе да поиска поне три хиляди месечно като начало, а вероятно можеше да убеди Илейн да й даде и дял от бизнеса. След като веднъж постигне това, можеше да наеме служители, вероятно дори и да отвори нов магазин, например в Далас. Нямаше защо да се бъхти тук за двадесет-двадесет и пет хиляди годишно.

Може би, внезапно си помисли Сали, може би дори щеше да се върне у дома…

Но, не, още не. Най-напред трябваше да събере поне… Колко, осемдесет хиляди? Така с майка й можеха да си купят малък апартамент. А щеше да й трябва и работен капитал, за да отвори салон за красота в Лос Анджелис.

Колко ли струваше престоят в център за рехабилитация? Вероятно повече, отколкото имаше сега. А майка й се нуждаеше от това. Не, още не бе готова да се върне. Вероятно след няколко години, когато стане на двадесет и една.

Не трябва да се целя прекалено високо, каза си Сали, борейки се с емоционалния срив. Най-напред трябва да се постарая да стигна до Далас, да поработя в големия град…

Някакъв клаксон свирна наблизо, тя подскочи уплашено, завъртя се и стреснато вдигна ръка срещу фаровете, които я заслепиха.

— Какво, по… О, здрасти, Лео. — Тя отпусна ръка и се дръпна встрани, докато мощната му кола забавяше движението си. — Изплаши ме.

— Здрасти, как си? — Лео Фиск й се усмихваше и я зяпаше с познатия похотлив израз в очите. — Прекалено сладка си, за да газиш калта на път за вкъщи, Сали. Нека те закарам.

— Не е кално — отвърна тя. — Обичам да ходя.

— Знам, но можеш да си починеш днес. Понякога е добре да се поглезиш. Да се прибереш по-рано.

Е, наистина бе необичайно хладно. А и не искаше да е груба с Лео, все пак беше син на Илейн.

— Добре, защо не. — Тя отвори вратата и се качи. — Благодаря.

— Е, Сали — подхвана той, когато отново потеглиха, — ти така и не излезе на среща с мен. Май онова обаждане преди време, с което те похвалих пред майка ми, свърши добра работа, а? Дължиш ми поне една вечеря.

Сали въздъхна. Не че не бе очаквала този момент. Изненадваше се само, че му бе нужно толкова време да стигне дотук.

— Виж, Лео. Ти си много красиво момче. — По дяволите, това никак не му хареса, не беше никакво момче. — Знам, че всички момичета са луди по теб, но аз просто не съм готова за романтична връзка точно сега.

— За какво говориш? Ти си на осемнайсет, сладурче. Напълно законна възраст. Не мога да повярвам, че никога не си имала гадже.

Ами, в известен смисъл беше излизала с момчета още когато беше на четиринадесет-петнадесет. Момчета, които бе срещала в църквата или на спортната площадка, или пък синове на партньорите на баща й. Бяха ходили на кино, бяха разменяли целувки на паркинга. Но нищо повече.

— Излизала съм на срещи — уклончиво отговори тя. — Но истината е, че в момента съм се посветила на работата си. Искам да спестя достатъчно пари, за да си отворя собствен салон.

— Само работа и никакви забавления те превръщат в истински сухар — обяви Лео. Говореше леко завалено и тя осъзна с истински шок, че той е доста пиян.

— Завий наляво тук, Лео — каза тя. Но той пропусна отбивката и профуча през кръстовището.

— О, пропусна нашата улица. Няма значение. — Не искаше да го кара да обръща, посред цялото движение. — Просто спри тук и аз ще повървя пеша.

Той не я погледна; очите му бяха вперени право напред, а кракът му натисна здраво газта.

— Просто спри — тревожно повтори Сали. — И благодаря, че ме докара дотук.

Лео продължи напред.

— Не мисля, че си справедлива с мен, Сали — каза той и в гласа му се появи някаква сладникава нотка, която никак не й хареса. — Мисля, че ми скрои номер. Онзи път, когато дойде при мен в училището, издокарана в онези тесни джинси. Накара ме да повярвам, че ще излезеш с мен. Ако не си ме сваляла, тогава защо се беше гримирала толкова?

Сега се движеха бързо, ужасно бързо. Прекалено. Стрелката показваше сто и трийсет километра в час и колата се тресеше. Светлините на Хартфърд изчезнаха в далечината.

— Моля те, спри — примоли се тя.

— Отговори ми — каза само той.

— Исках да впечатля майка ти колко стилна мога да бъда.

— Е, да. Впечатли мен, скъпа. Остави наистина силно впечатление.

Колата внезапно спря.

— Какво правиш, по дяволите?

— Искаше да спра.

Тя се огледа диво наоколо. Бяха посред пустошта, отляво имаше някакво царевично поле. Изоставен път, никакви други коли.

— Лео, ти си пиян. Ще се върна пеша и ще забравим, че това се е случвало — подхвана Сали. Стараеше се да говори уверено и спокойно, но гласът й пресекваше от страх.

Той се пресегна към нея и едната му ръка потърка гърдите й.

— Хайде, сладурче, ще ти хареса. На всички им харесва.

— Махни се от мен! — викна Сали.

— Не, писна ми. Стига със закачките. Ще получиш каквото си поиска.

Тя отчаяно се помъчи да се откопчи, но той беше силен. Беше дребен за мъж, кльощав, никак не харесваше тялото му. Но един мъж е по-силен от жена, дори и слабият мъж. Сали го разбираше инстинктивно. Уплаши се много.

— Лео, ти не си такъв… Какво ще каже майка ти? Недей, не ме докосвай!

Той ядосано я зашлеви през лицето. Сал и извика от болка и шок. Щеше да й остане синина. Блъсна го силно и се опита да се измъкне от колата.

— Опитваш се да развалиш всичко — изсъска той и изръмжа, — като намесваш и майка ми. Това не е секси. Ти си една надута кучка.

— А ти си грубиян и страхливец — изхлипа Сали. — Ще викам…

В очите му блестеше лудост. Тя направо не можеше да повярва. Познаваше това момче, цяла година бяха ходили заедно на училище.

— Само го направи и ще те убия! — изръмжа той. — И ще те захвърля в онова царевично поле, където ще изгниеш.

Не знаеше дали говори сериозно, или не. Неподправен ужас я прикова на седалката.

— А сега — продължи той и се зае да разкопчава блузата й. — Да махнем това от теб. Да… о, да, определено имаш тяло, сладурче, и аз ще съм ти първият, точно както казах и на момчетата…

Ръката му бе върху нея. Тя бе скована и суха като дъска, но не го беше грижа. Сали изхлипа и извърна глава. Не искаше да умре, затова не каза нищо.

И Лео Фиск я изнасили.

* * *

След това я остави пред дома й. Тя мълчеше. Лео бе много весел. Повтаряше й колко е секси, колко е сладка.

— Не се тревожи, пак ще изляза с теб — каза той. — Ще те заведа на кино утре. Какво ще кажеш? Другия път ще е по-добре. Ще се научиш, сладурче, прекалено секси си, това е вроден талант.

Тя слезе от колата и той изчезна със свистене на гуми.

Сали бе виждала по телевизията предавания за жертви на изнасилване. Как жените отиват под душа и започват да се търкат до кръв. Или отиват в полицията и предявяват обвинение.

Сали не направи нито едното, нито другото.

Вместо това, без да обръща внимание на безчувствената фигура на майка си, която хъркаше на горния етаж, тя отиде и измъкна куфарите. После започна бясно да си събира багажа.

В полицията нямаше да й повярват. Нямаше свидетели. Семейството на Фиск бе уважавано. Знаеше го, колкото и да бе ужасно, дълбоко в себе си. А и не искаше това да става публично достояние — да я наобиколят онези лешояди от пресата, с техния похотлив интерес към изнасилването на русата тийнейджърка. Щяха да стигнат и до Мона, пияна и депресирана, все така преживяваща дните си в своя собствен ад.

Щеше да забрави за този скапан град. Сали се махаше. По-рано, отколкото бе очаквала или искала. Но в сметката си имаше трийсет хиляди долара. Можеха да си наемат жилище в Лос Анджелис и можеше да открие собствен магазин. Да си купи бизнес — да започне отначало. Край със слугуването за Илейн. Беше бясна, разгневена до дъното на душата си. Щеше да се върне у дома, по дяволите, да спечели пари и да им покаже на всички. На онези нещастници, които ги бяха изоставили, когато баща й бе починал. На надутите им приятели, които изобщо не се обаждаха. На всички грубияни и на онези омразни лешояди от пресата.

Сали имаше нужда от пари. Ако сега имаше пари, щеше да има и някаква защита. Ако не беше бедна, Лео никога нямаше да се измъкне безнаказано след изнасилването, нямаше да се отнася с нея като с робиня.

Никога повече. Знаеше как да го постигне. Беше истинска „стоманена магнолия“. Най-напред щеше да промени живота и на двете им, отново. После щеше да излекува майка си и да забогатее. И накрая щеше да си отмъсти.

Не само на Лео Фиск. На целия проклет свят.

Двадесет и първа глава

— Не можеш да ме уволниш.

Беше млад, но все пак по-възрастен от Джейн — поне на трийсет. С лъскав костюм на „Армани“, диплома от Принстън и надменно държание, което никак не й харесваше. Освен това я оглеждаше, преценяваше я като жена с едно нахалство, което Джейн не понасяше. Категорично.

— Мога и току-що го направих. Знаеш каква е политиката ни, Майкъл. Нагоре или навън. Магазинът в Сан Диего не привлича достатъчно клиенти и не се развива.

— Има растеж от девет процента. Прочети доклада — надменно заяви той.

— Това е недостатъчно. Магазинът на Сънсет булевард отбелязва между дванайсет и петнайсет процента растеж годишно.

— Там случаят е специален — каза той.

— Разбира се. — Тя се усмихна леко. — Аз бях в ръководството му. А сега служителите са обучени да следват моите принципи. Именно затова аз седя тук в централата, а ти си уволнен.

Той я изгледа втренчено.

— Боже мой, ти си точно такава кучка, каквато те описват.

— А аз чух, че си тормозел сексуално всяка имигрантка, която е постъпвала на работа в Сан Диего.

— Глупости. Докажи го.

— Няма нужда. — Джейн сви рамене. — Разполагам с данните за липсата на постижения от твоя страна. Предлагам и обезщетение за напускането ти, но то няма да бъде на разположение още дълго.

— Какво, по дяволите, знаеш ти? — Той скочи на крака, почервенял от ярост. — Ти си само едно хлапе — не си била в колеж, нямаш магистърска степен. Няколко щастливи удара в Лос Анджелис и изведнъж вече се мислиш за Джак Уелч.

— Време ти е да пораснеш — пренебрежително го посъветва Джейн. — И се махай оттук. Заета съм и нямам време за подобни сцени.

— Тръгвам си. — Той се обърна на вратата и я изгледа с гняв в очите. — Всички знаят защо си тук, госпожице Морган. Ти си най-добрата малка развратница в компанията. Няма съмнение, че спиш с половината директори от борда. И се обзалагам, че си много добра в леглото.

— Служителите от охраната могат да бъдат тук само след трийсет секунди. И си вършат отлично работата — хладно отвърна тя. — Затова, ако държиш на здравето си, ти предлагам да напуснеш сградата. И между другото, обезщетението, за което стана дума, току-що се изпари.

Той само изръмжа насреща й, страните му бяха зачервени от ярост, но излезе.

Тя стана и отиде до прозореца. Кабинетът й бе любимата й част от работата тук; под краката й офис сградата се спускаше надолу и вдясно — извита арка от блестящ мрамор. Небостъргачите на Манхатън пронизваха мъгливата синева, която днес бе изпъстрена с есенни облачета; колите пълзяха като детски играчки по кръстовищата ниско долу, малките жълти таксита се движеха като бръмбарчета, а слънчевите лъчи проблясваха по стъклата им като диамантени искри.

Нейният кабинет. Вицепрезидент, отговарящ за личния състав. И си го бе заслужила, по дяволите.

Опита се да подмине казаното от Майкъл Тирски като брътвеж на един провалил се човек. Но все пак я притесняваше, определено. Чуваше го прекалено често в тази работа. От всеки мъж, а и от половината жени, които се налагаше да уволнява.

Сексиграчка. Проститутка. Празноглава кукла.

Понякога дори подхвърляха имена. Гадаеха с кого точно спи. Родри Евънс? Кармин Гало? Ричи Бенсън?

Струваше им се невъзможно, че тя може да заслужава поста си, че го е получила заради качествата си. Беше прекалено млада. Само на двайсет.

И както Джейн постепенно осъзнаваше, прекалено хубава.

Вбесяваше се. Родри, нейният първи и най-добър учител, беше гей — не че би им го казала, нито пък щеше да удостои някого от тези нещастници с отговор. Беше доказала качествата си в Лос Анджелис. Само за шест месеца бе преобразила тамошния екип, а заедно с това и продуктивността на магазина.

Отначало на госпожа Дохърти не й бе харесало новото положение, но когато парите потекоха в касите, премиите към заплатата й се увеличиха. Не след дълго тя от все сърце препоръчваше Джейн за повишение. Беше невероятно какво се постигаше с малко свежи пари.

А и Джейн съвсем не бе чудовище, както я описваха някои. Под нейно управление всички заслуги се възнаграждаваха. Вярно, че окастряше сухите клони, но това бе повече на ниво мениджъри, отколкото сред работниците. Хората скоро разбираха, че когато Джейн Морган ги наблюдава — а тя винаги наблюдаваше всеки, — нямаше как да се кръшка от работа.

Но ако си съвестен работник, Джейн улесняваше много живота ти. Дори и за най-нисшите нива. Тя нареди да се направи ремонт на столовата, докара нови кафе машини, подобри качеството на храната. Сексуалният тормоз вече не се толерираше. За младежите, които посещаваха колеж, предлагаше дневен стаж в офисите на ръководството, така че смените им в опаковъчния цех да изглеждат малко по-добре, когато ги впишат в биографията си. За работещите майки Джейн направи детска ясла в магазина. За семействата уреди да правят отстъпки в кината на „Юнивърсъл студио“ и в музеите. Имаше схеми за поощрения, награди за служител на месеца, премии, както и по-добра стая за почивка на персонала и меню.

Хората бяха мотивирани. Джейн направи истинска революция в магазина.

Бяха я повишили три пъти и тогава дойде обаждането. Канеха я да иде в Ню Йорк. Предлагаха й да стане вицепрезидент на „Шоп смарт“. Да въведе методите си в цялата страна.

Джейн обмисля офертата, но не много дълго. Веднага обяви за продажба малката си къща в Енсино, дари за благотворителност вещите си и се пренесе в елегантен апартамент с две спални в горната част на Ийст Сайд. Фордът й отдавна се бе превърнал в „Линкълн“, в Манхатън й предложиха личен шофьор.

Джейн се въздържа. Предпочиташе метрото. Беше по-евтино и по-бързо в центъра на града.

Това много се хареса на шефовете й, харесаха и нея самата. Преди да разбере какво става, вече я бяха завели на фотосесия в студио и снимката й се появи в корпоративния сайт на „Шоп смарт“ заедно с кратко описание на трагичната й история.

Искаше й се да възрази, но не го направи. Не беше важно. Щом компанията си вдигаше имиджа, като назначаваше жена на висш пост, толкова по-добре.

Но сега — вече й бе дошло до гуша.

Не заради очевидните причини.

Не защото нейният метод на управление на човешките ресурси акцентираше повече върху ресурсите, отколкото върху човешкия фактор. Тя не понасяше безполезни хора. Заплатата на мениджърите бе петдесет хиляди долара годишно и щом някой от завършилите университет кадри не си вършеше работата, тя разполагаше със списък от чакащи и амбициозни служители направо от магазините, минали през мениджърската програма на компанията и готови да заемат вакантното място.

Не допускаше мързеливи хора, които само заемаха място. Нямаше да рони сълзи за Майкъл. Нека си търси друга работа. Не беше неин проблем.

Не, проблемът на Джейн бе, че вършеше прекалено добре работата си. Успехът й на Сънсет булевард ги бе заслепил. В „Шоп смарт“ искаха още от същата продуктивност. И тъй като първоначалната й цел бе да спечели пари и място в ръководството, не искаше да отказва — цялостната оферта стигаше до почти двеста хиляди долара годишно.

Но нямаше намерение да си пропилява дните в „Личен състав“. Онова, което я интересуваше в „Шоп смарт“, бяха продажбите. Самият магазин. Да, можеше да ръководи екип от служители — голяма работа.

Джейн можеше да прави и други, по-важни неща, по-съществени. Искаше да получи шанс да опита.

Но директорите от борда имаха други идеи. Казваха й, че я харесват там, където е в момента. Защо да развалят работеща формула?

Джейн се взираше отвисоко в Манхатън, без да го вижда. Усещаше опасност. Това бе капан — много комфортен капан за средната класа, но въпреки това опасен. В отдел „Личен състав“ си имаше ограничения. Това бе сфера, доминирана от жени, и като всяка индустрия с преобладаващ женски състав, по-слабо платена. Безопасно място, в което да настаниш свръх амбициозните си кадри, да назначиш някоя жена на висок пост, но не и на място, където има опасност наистина да направи нещо важно.

Джейн искаше да ръководи доставчиците, да контролира търговците, да строи нови магазини, да определя новите рекламни договори. Беше се потрудила да се превърне в бизнес дама, а не в свръх платена детегледачка.

След пет месеца в Ню Йорк вече й бе омръзнало.

Взе решение. Ще отиде при Родри — той заслужаваше този жест на уважение — и ще го помоли за преместване. Маркетингът би бил добро начало. Търговският отдел щеше да е още по-добре. Искаше да се пробва в зареждането със стоки, а ако й откажеха, щеше да напусне.

„Шоп смарт“ следваше определена формула. Много успешна, но не и такава, която позволява творчески подход.

Джейн Морган далеч не бе стигнала до мястото, което искаше да заеме. Вярно, беше се измъкнала от тинята. Вярно, живееше охолно, вероятно доста по-добре, отколкото баща й си бе позволявал някога.

Но искаше много повече и не бе сигурна, че „Шоп смарт“ ще й го даде.

* * *

— Ще им предам думите ти. — Родри Евънс въздъхна и избърса очилата си. — Сериозно, Джейн, ти си само на двадесет.

— Възрастта ми не е от значение.

— Разбира се, че е.

— Е, не би трябвало.

— Освен това си прелестна — така казват хетеросексуалните ми приятели.

— И това е без значение. — Джейн си спомни за миг Майкъл Тирски и обидните му думи. Лъскава мацка. Развратница.

— Едно прелестно младо момиче в борда на директорите би предизвикало доста враждебни коментари.

— Трябва да знаеш нещо — каза тя. — По отношение на връзките ми с мъже — тя се изчерви. — Не съм имала такива.

— Никога?

— Не.

Какви възможности бе имала? Работеше по дванайсет-осемнайсет часа на ден, правеше каквото е нужно, за да изпълни безупречно задачите си. Понякога си мислеше, че една монахиня има по-големи шансове да се омъжи, отколкото тя.

— Разбирам — каза Евънс. Той самият се бе сблъсквал с достатъчно предубеждения и сега й съчувстваше; тя беше истински гений, това беше несъмнено, и младо момиче, което ужасно бързаше да се издигне високо.

Много харесваше Джейн Морган. Тя бе забележителна жена и Евънс й се възхищаваше.

При все това, той си оставаше служител на „Шоп смарт“, а тя бе най-ценна там, където я бяха назначили.

— Никой няма да оспори качествата ти в „Личен състав“ — обади се той.

— Родри. — Джейн разпери ръце, с което отново едновременно го развесели и впечатли. Определено бе много интересна млада дама. — Много по-добра съм. Дойдох в тази компания, за да изуча бизнеса, а не да се превърна в прехвалена важна дама в костюм, която отговаря за местата за паркиране и изглежда представително на пикниците на компанията. Знам всичко за пикниците на „Шоп смарт“. Аз ги измислих.

— Толкова си млада, Джейн — опита отново приятелят й.

— И нямаш магистратура по бизнес администрация. Нямаш дори диплома. Не виждаш ли, че останалите ти завиждат?

— Естествено, но не разбирам защо това трябва да ме засяга. — Джейн скочи на крака, силно развълнувана. — Един постига резултати, а друг — не. Само това е от значение. Осемдесетте години отминаха. Не научихме ли поне нещо?

— Ти си само на двайсет и вече си вицепрезидент.

Джейн се наведе над бюрото му.

— Знаеш ли какво казвам на подчинените си, Родри? Нагоре или навън. Ако не са достойни за повишение след определен срок, значи си тръгват. Сега ми кажи защо правилата да не важат и за мен? Ти ме направи вицепрезидент, отговарящ за персонала. Добре, направих каквото се искаше от мен. Оптимизирах работата, няма повече излишни хора. Мотивационните програми са в действие…

— Затова трябва да довършиш започнатото.

— Как ли пък не! — Тя се изправи и приглади с ръка дългата си коса, а той й се възхити, безстрастно. — Не съм за там. Искам истинска работа, в бизнеса. Доставки, мениджмънт, маркетинг — има много възможности.

Евънс остана непреклонен.

— Значи няма средно положение?

— Точно така.

— Тогава чуй какво ще ти кажа без увъртане, Джейн. Ти си хлапе. И вече си повишавана пет пъти повече, отколкото се полага на едно хлапе. Каквото и да показват цифрите, акционерите и, което е по-важно, анализаторите ще вдигнат вой до небесата, ако бъдеш издигната в борда на директорите.

— Обясни ми защо.

— Справяхме се много добре години, преди ти да се появиш — спокойно изтъкна той. — И ще продължим да се справяме и след като напуснеш.

— Но това е глупаво. Ти ми даде задача и срок и аз постигнах отлични резултати…

— И затова ти имаме доверие.

— Но аз мога да постигна много повече. „Шоп смарт“…

— Време е за нагледен урок — отбеляза Евънс. — Този магазин е във върховна форма по отношение на продуктивност и продажби. Никой директор няма да се трогне дали оставаш, или напускаш. Трябва да се задоволиш с поста си, момиче. И не мога да ти помогна, ако откажеш да го направиш. На двайсет години си и би трябвало да очакваш най-малко — минимум — пет години на това място. А и след това има съвсем бегла вероятност да те преместят другаде. Ти си добра в работата си, относително евтин кадър…

— Аз ли не го знам? — ядно подхвърли Джейн.

— Защо да променят нещо? Особено след като всяко по-нататъшно твое издигане би застрашило техните позиции.

— Ами ако напусна?

Евънс вдигна очи към тавана.

— Само на двайсет си и вече получаваш двеста хиляди. Ако напуснеш, значи си глупачка. В тази компания имаш минали заслуги. Където и да било другаде ти ще си просто поредният млад човек без колежанско образование — защото със сигурност няма да получиш блестящи препоръки оттук.

Джейн изръмжа.

— По дяволите!

— Имаш аналитичен ум. — Говореше й със същата безпристрастност, с каквато тя самата се отнасяше към всички. — Сама прецени. Фактът, че си толкова красива, е от голямо значение.

— Ти си имаш приятел, а аз не — сопна се тя.

— Миличка, ако искаш, мога да уредя въпроса само за пет минути.

Джейн се усмихна сърдито.

— Благодаря, не.

Родри Евънс бе умен човек и много добър приятел. Може би в думите му имаше логика. Тя просто не искаше да я види.

— Сериозно. — Той се изправи и отиде до нея. — Мисля, че знам точно от какво се нуждаеш, Джейн. Разочарована си, но не е заради работата. Нуждаеш се от връзка.

— Да, сигурно — отвърна тя.

Родри не разбираше защо тя отхвърля идеята. Осемнайсетчасов работен ден, постоянни телефонни обаждания, взиране в компютъра, докато погледът й се замъгли. На какво приличаше това? Не беше подходящ живот за младо момиче.

— Можеш да се срещаш с човек, който работи, колкото теб. — Евънс се замисли и прехвърли наум неангажираните си приятели. Или поне по-силните от тях; всеки друг щеше да бъде смазан от това момиче. — Сещам се за Джон Растън, инвестиционен банкер. Мъри Красних, той е политик, но много свестен. И Лирой Ласитър, който е висш мениджър в „Уол Март“ — малко по-високопоставен от теб.

Джейн поклати глава.

— Когато е писано, ще се случи.

— Добре. Ти решаваш. Аз съм винаги насреща.

* * *

Поне веднъж реши да се възползва от услугите на служебния шофьор. Джейн се чувстваше изгубена, не беше сигурна какво да стори по-нататък. Искаше нова работа и мъж — човек, който да заглуши онези критични гласове, които я наричаха развратница. Искаше подкрепата на съюзниците си, но все пак разбираше, че иска нещо нечувано. И все пак самата движеща сила на капитализма й подсказваше, че вече би трябвало да е получила по-високия пост.

Докато пълзяха бавно по Пето авеню, заседнали в трафика, Джейн се замисли за живота си, за миналото и приятелките си. Къде ли беше Сали? Какво ли прави сега? Ами Хелън? Дали бе родила няколко деца и се наслаждаваше на живота си в някое предградие в Египет? Дали понякога се сещаше за нея и Сали?

Но това бяха луди мечти, каза си Джейн. Приятелствата не траеха вечно — защо ли някога си бе въобразявала друго? Е, вероятно в нея говореше носталгията, но тя бе твърдо решена да разбере какво е станало.

Желанието й да се докаже, да покаже на всички, че е нещо повече от разглезената дъщеря на безполезен английски дипломат, вече бе утолено. Беше изтощена, но бе на път да стигне до върха по един или друг начин.

През последните две години живееше като отшелник, толкова бе затънала в работата си, все едно е монахиня. Най-голямата ирония бе, че я смятаха за развратница — но на Джейн не й беше смешно.

Ако можеше пак да има приятели, щеше да е много хубаво.

Не че не се бе опитвала да ги намери. Но семейство Яна не искаха да й кажат нищо, а никъде в Тексас не намери и следа от Сали Ласитър. Веднъж късметът за малко да й се усмихне. Бе открила, че Сали е работила в салон за красота в някакво малко градче в Щата на самотната звезда. Но после си бе събрала багажа и напуснала и никой нямаше и най-малка представа къде е отишла. Изчезнала посред нощ, банковата й сметка била закрита и хазяйката й нямала адрес, на който да препраща пощата.

Трябва да опитам пак, каза си Джейн. Макар да нямаше представа откъде да започне.

Даде бакшиш на шофьора, усмихна се ведро на портиера в сградата си и се качи с асансьора до дванадесетия етаж. Апартаментът трябваше да е нависоко — категорично го бе заявила на брокера си. Манхатън и работата й бяха пълни със стрес. Отвисоко градът изглеждаше толкова мирен; в офиса си, както и у дома, Джейн Морган искаше да бъде в облаците.

Жилището й бе обзаведено със същата мисъл. Хладни оттенъци на бялото, тон в тон, подчертани от някоя и друга мека възглавничка в нежно бежово или сиво, като изхвърлени клони и кости на брега на океана. Всичко бе в бледо–бежово с оттенък на розово или сиво, перлено и кремаво. Джейн бе подбрала успокояващи неутрални цветове. Много далеч от стила на баща си с подвързаните в кожа книжни томове и древни статуетки, тя се бе потопила в стила на Манхатън — изчистен, опростен, истински буфер между нея и света.

Беше безукорно подредено и чисто. Вече не се налагаше сама да търка ваната с белина, нито да се мъчи да умори хлебарките с глад. Камериерката й Джанет идваше три пъти седмично. Управителят на сградата се грижеше за ежедневната доставка на храна и свежи цветя — лилиуми, бели лалета и белоснежни рози, чиито деликатни листенца се открояваха ярко върху тъмнозелените листа.

До ниското си легло, дизайнерска изработка, Джейн държеше няколко книги — една за архитектура и няколко биографии на известни личности в бизнеса.

Усмихна се и вдигна томчето за Дейвид Гефен, легендарния бизнесмен в музикалната индустрия. Да, беше пристрастена. Животът й, домът й, дори и заниманията й в свободното време, всичко бе свързано с крайната цел.

Това бе хубаво, но не бе достатъчно.

Следващия месец й предстоеше отчет за работата. Ако „Шоп смарт“ откажеха да я преместят, щеше да напусне. Огледа апартамента си и мислено се сбогува с него без капка съжаление. Джейн Морган се бе научила да пътува с малко багаж в този живот.

Някъде другаде я очакваше нещо по-добро. А колкото до приятелките й — щеше да ги намери. Щеше да е хубаво да се види със Сали. Нищо чудно тя да се нуждае от помощ. Джейн изпита пристъп на вина; толкова се бе съсредоточила в целта си, че не се бе постарала достатъчно в търсенето, би трябвало да я намери и да й предложи подслон или хубава работа. Е, това можеше да се поправи — с частен детектив, ако се наложи. Сал можеше да й стане асистент в работата. И щеше да бъде единственият човек на света, който няма нужда да отговаря на супер взискателните й стандарти. Сал щеше да получи хубава кола, страхотна заплата и прилични пенсионни осигуровки само защото идва на работа. А ако Хелън пожелаеше да се върне в Щатите, същото щеше да важи и за нея.

Джейн се усмихна. Беше си заслужила поне тази привилегия. При всеки друг случай Джейн Морган би се потресла от мисълта да назначи някого заради връзките му. Но Сали и Хелън бяха специални. Те можеха да получат каквото си поискат. Джейн щеше да се погрижи за това. Независимо дали в „Шоп смарт“, или някъде другаде.

Имаше нужда от приятелките си. Но без значение какво твърдеше Родри Евънс, нищо друго не й трябваше.

Изобщо нямаше намерение да си търси мъж!

Двадесет и втора глава

На вратата на кабинета й се почука.

— Заета съм — отвърна Джейн, без да отмести поглед от монитора. Беше петък и трябваше да предаде отчета си за югозападните щати.

Вратата се отвори и Родри Евънс надникна вътре.

— Винаги си заета. Отдели ми малко време.

Тя се усмихна и затвори документа, върху който работеше.

— За теб, разбира се. — Погледна към графика си. — Времето за обяд ми е свободно, искаш ли да излезем и да хапнем нещичко?

— Винаги съм вярвал в чудеса — отвърна по-възрастният мъж. — Хайде тогава, искам да си поприказваме.

Заведе го в „Льо Сирк“. Щом компанията плаща, каза си Джейн, поне да хапнат изискано. И без друго не й плащаха, колкото заслужаваше. Поръча си хайвер, задушени миди, а за основно ястие — средно изпечена пържола. Евънс, който не бе свикнал с чак толкова луксозна обстановка, си взе само салата и печена патица. Джейн настоя той да си поръча и чаша шампанско. Бяха в началото на ново десетилетие, хиляда деветстотин деветдесет и първа година, на мода бе показното разкаяние. Магазините продаваха купища карирани ризи, тъй като всички искаха да са като Кърт Кобейн. Дизайнерите наблягаха на черното и сивото, естетиката на монашеските одежди беше шик.

Но Джейн бе непокорна. Макар да бе на двайсет години, тя се смяташе за истинска рожба на осемдесетте години. Лукс, амбиция да успееш сам да се издигнеш от дъното — всичко това бе в кръвта й и никога нямаше да отмре.

— Ами ти? — Родри искаше и тя да се отпусне.

— Още нямам двадесет и една.

Той повдигна едната си вежда.

— Нали не искаш да ми кажеш, че никога не си вкусвала шампанско?

— Естествено, че не е така. Просто не искам да ми потърсят личната карта в ресторант, в който водя бизнес партньори. — Джейн се усмихна иронично. — В хладилника си имам бутилка „Круг“. Но никога не водя битка, която не мога да спечеля.

— Тук ще вдигнем тост на рождения ти ден.

— Дадено.

Тя отпи от прясно изцедения си сок от нар, докато приятелят й се наслаждаваше на шампанското.

— Е, как върви с Питър Ралстън? — Банкер и специалист по сливания и нови придобивки в „Чейс“, наскоро разведен, по-възрастен от нея, считан за красавец. Много стилен.

— Излязохме заедно няколко пъти — отвърна Джейн. — Ходихме в „Нобу“ да хапнем суши… Не мисля, че си паснахме.

— Защо? — Евънс се разстрои. — Май никога не харесваш никого. Стараеш ли се изобщо?

— Аз съм сирак. Не може ли да ми бъде спестено поне четенето на конско за личния ми живот? Да не би сега да се оплачеш, че ще останеш без внуци? — Джейн се засмя и Родри се ухили в отговор. Хубаво бе да я види засмяна. Тревожеше се за нея; понякога се питаше дали е постъпил правилно, когато я бе повишил за първи път. Тя бе толкова неестествено пристрастена към бизнеса.

— Но той беше идеален за теб.

— Очевидно не е бил — иронично отбеляза Джейн. Всъщност, Ралстън пръв бе предложил да прекратят връзката и тя с облекчение бе приела. Той бе прекалено настойчив, явно очакваше веднага да скочи в леглото му. А тя не бе пожелала. Просто не я възбуждаше. Не знаеше точно какво търси, но Питър Ралстън определено не бе човекът.

— Тогава знам с кого трябва да се срещнеш. — Родри кимна, категорично. — Мъж, който е много различен от всички, които си срещала досега.

— Не ме интересува. Сериозно, толкова съм заета. А и съм много млада…

— Но този човек…

— Поредният проклет банкер или конгресмен, или високоплатен адвокат. Не мисля, че ще мога да го понеса. Приеми го, Родри, просто не съм готова за срещи.

— Не е нищо подобно. Мисля си за нещо от родината. Може би точно от това се нуждаеш. Англичанин е.

Това привлече вниманието на Джейн.

— Англичанин ли?

— Да. От Съсекс. Родителите му притежават земи край морето. Някакво градче на име Рай.

— Познавам Рай — каза Джейн. Отпи голяма глътка сок от нар, за да прикрие смущението си. Мигновено си бе пожелала да се срещне с този човек. Може би беше съдба. Но липсата на интерес определено бе изчезнала.

— Завършил е колежа „Итън“. Няма титла, но е много богат. Сега е в града и възнамерява да си купи място в Хемптънс. Иска да си построи собствена къща върху земята. Наскоро е скъсал с някакво момиче, дъщеря на някой си лорд. Срещнах го на едно парти снощи и иска да се запознае с теб.

Отговорът й го изненада.

— Добре, би било чудесно — каза Джейн. — Дай му личния ми номер. Знаеш ли дали е свободен довечера?

— Не знам…

— Защото аз съм свободна. Ако не, тогава утре. — Усмихна се топло на приятеля си. — Благодаря ти, Родри, звучи интересно.

Развеселен, Родри изгълта останалото в чашата си шампанско. Най-сетне, значи бе успял да разреши загадката. Тя имаше нужда от мъж от нейната културна среда. Той самият бе роден в Щатите, родителите му бяха дошли от Уелс, но никога не бе изпитвал желание да се върне в старата си родина. Джейн, от своя страна, бе прекарала детството си в Обединеното кралство и явно за това копнееше.

Изглежда се оживи по време на обяда, беше весела, бъбреше, шегуваше се. Каква промяна, мислеше си той. Не можеше да повярва. Веднага щом тя плати сметката и скочи в таксито, Родри Евънс се обади на новото си протеже да му сподели добрата новина.

Това оправи настроението му до края на деня. Младата жена го бе запленила още в първия ден, когато я бе срещнал, толкова бе смела и силна. Много би се радвал тя да успее и в любовта, както и в кариерата. Защото без нея какво друго имаше смисъл?

* * *

За Джейн денят мина като насън.

Джуд щеше да мине да я вземе в осем и да я заведе на концерт. Колко романтично. „Карнеги Хол“, вечеря на свещи; гласът му по телефона бе прозвучал много светски и като на истински джентълмен. Това я изпълни с енергия; беше заинтригувана и нетърпелива.

Асистентката й бе останала със зяпнала уста, когато Джейн най-необичайно бе хукнала към вкъщи в края на деня. Обикновено работеха поне до шест и половина, но днес Джейн имаше по-приятно занимание.

Облече се с изключително внимание: любимата й рокля на „Азедин Алая“, черна и прилепнала, широки ленти от прецизно скроена черна коприна, обвиваща тялото й, стигаща точно до коляното; обувки на висок ток на „Маноло Бланик“ с катарами от шлифован кристал; чорапи на „Уолфорд“ и уханието на „Ерме 24 Рю Фобур“. Преди това бе минала през фризьорския салон, където бяха изсушили косата й, която сега се спускаше мека и красива до раменете й. Бе избрала дръзко тъмновиолетово червило и въгленовочерна очна линия в комбинация с изумрудени сенки на клепачите. Силно драматичен вид. Дръзко решение, но отражението й в огледалото я уверяваше без никакво съмнение, че е успяла да постигне невероятен ефект. Сред всички еднообразно облечени в минималистичен стил девойки Джейн щеше да прилича на ярка пеперуда, на прелестен екземпляр от вида „Виолетов император“.

Завърши тоалета си с часовник бижу — тънка златна гривна от „Картие“, инкрустирана с диаманти — подарък, който си бе направила сама с последния бонус към заплатата си.

Джейн крачеше напред-назад в апартамента си, опитвайки се да овладее вълнението. Казваше си, че трябва да се успокои. Той можеше да се окаже грозен или нисък, или пък прекалено кльощав, или дебел като кит.

Но нямаше полза. Джуд й се бе сторил толкова различен по телефона, с култивиран и овладян глас, без всякакво напрежение в тона. Толкова културен… На светлинни години от инвестиционните банкери, които винаги оставяха у нея впечатлението, че искат да си проверят съобщенията в телефона.

Цели части от нея, които с години бяха потиснати, сега бяха започнали да се пробуждат, мислеше си Джейн, и това й харесваше. Поне искаше да го види. А това бе нещо различно.

На вратата се позвъни и тя хукна да отвори.

Той стоеше на прага с голям и много скъп на вид букет от рози — тъмночервени и аранжирани с диви клонки и лъскава зеленина. Беше висок, със светлокестенява коса, светлокафяви очи и доста симпатично лице, облечен в стилен костюм, който изглеждаше леко омачкан.

Джейн усети как стомахът й се свива от вълнение, когато Джуд небрежно я огледа от глава до пети. Изведнъж горещо й се прииска той да одобри вида й.

— Мили боже — каза той. — Ти сигурно си най-красивото момиче, което някога съм виждал.

— … и това е правилният отговор — каза Джейн и двамата се засмяха.

* * *

Беше абсолютно уверен в себе си. Отговаряше на всички изисквания. Държеше отворени вратите на колите, вървеше от външната страна на тротоара, предложи й ръка, докато се качваха по стълбите на „Карнеги Хол“ към ложата, която бе наел. Джейн седеше запленена по време на вечерята и едва успяваше да сложи нещо в устата си заради пеперудите, които сякаш пърхаха в стомаха й, докато той й разказваше за себе си — за интересите на родителите си в областта на земите и недвижимите имоти, за собственото си желание да направи „нещо в историята на изкуството“. Джуд още търсеше себе си и не искаше да работи. Каза й, че няма никакво желание да се включи в лудешкото надбягване на работещите хора, и Джейн му завидя; стори й се невероятно, че някой може да е толкова незаангажиран и откъснат от всичко.

— Но ти искаш да си купиш земя в Хемптънс, нали?

Щеше да му струва цяло състояние. Прилична къща бе поне няколко милиона. Тя определено не можеше да си я позволи.

— Имам попечителски фонд. — Той сви рамене. — Знаеш ли, идеята, че непременно трябва да прекараме живота си, превивайки гръб от сутрин до вечер, е относително нова. Чела ли си нещо от Джейн Остин?

— Разбира се, всичко.

— Е, Дарси никога не се е потил в някакъв офис, нали? Нито пък Елизабет. Тогава защо аз да го правя, след като не ми се налага?

— Мисля, че това е чудесно — каза Джейн, леко омагьосана.

Господи. Колко беше красив — и със светски маниери. Толкова очарователен, толкова самоуверен! Вероятно й напомняше малко за баща й — имаше нещо от самообладанието на Томас Морган. Но това, естествено, бе истинска среща. А и Джуд изглеждаше заинтригуван от нея.

— Утре е събота — напомни й той. — Би могла да дойдеш с мен в Хемптънс. Ще огледам няколко къщи. Можеш да разгледаш Мартас Винярд и да ми помогнеш да избера.

Тя му се усмихна щастливо и се запита дали това не е любовта; цялата й душа бе окъпана в слънчева светлина. Джуд Ферърс я заслепяваше. Тя за миг си спомни за Сали, която бе изчезнала и повече не се бе обадила. Точно така я караше да се чувства Джуд — златно момиче като Сали Ласитър.

— Какво ще кажеш? — каза Джейн. Завъртя се пред него.

Джуд огледа роклята. Много хубава — наистина много хубава рокля. Тъмната й коса падаше на отлично оформени лъскави къдри чак до раменете. Повече приличаше на модел, отколкото на бизнес дама. Джуд усети сладостна тръпка в слабините си и си представи как всеки мъж в ресторанта го гледа със завист.

Трябваше да спи с нея. Изобщо не бе такава, каквато му я бяха описали — лед и пламък, много независима. Джейн Морган изгаряше от желание да му угоди, беше оживена, леко кокетна.

Той бе срещал такива момичета и преди естествено, но обикновено бяха още в училище. Момичета от последните класове. Влюбени в него.

Все едно. Сляпото увлечение също го устройваше.

Джуд бе разглезен. Знаеше го и това не го притесняваше никак. Животът можеше да е толкова отегчителен, когато имаш всичко, което искаш. Да си намираш забавления всеки ден, си беше работа на пълен работен ден. Преследването на новото момиче с лек американски акцент, който не подозираше, че има, си беше забавно. Малко разнообразие след всички онези девойки от висшето общество и супер скъпите проститутки. Истинска нюйоркчанка с кариера.

Бегло съзнаваше, че професионалният живот на Джейн Морган е изключително впечатляващ. Беше по-млада от него, получаваше шестцифрена заплата и беше легенда в индустрията си. Толкова по-зле за нея, помисли си той, пронизан от остра ненавист. Той, естествено, бе наследил парите си. Джуд имаше непоносимост към работата, която бе започнала да се проявява в „Итън“, и Джейн Морган, амбициозна жена и изгряваща звезда, бе живо порицание за него.

Мислеше за нея със смесица от похот, завист и покровителственост. Сексапилна малка мъжемелачка. Е, нямам търпение да захапе и мен, помисли си той и се ухили на собствената си шега.

Джуд бе особено доволен, че амбициозната бизнес дама с дизайнерски тоалет и високи токчета направо се бе разтопила от удоволствие, когато й се бе обадил. Това ласкаеше контешката му суета. Тя беше достатъчно увлечена и искаше да му се хареса и той определено щеше да й даде този шанс. Малко ласкателства, малко старомодни аристократични маниери от добрата стара Англия и тя бе готова да падне в краката му.

Естествено, Джейн не би могла да храни някакви илюзии, че той би могъл да се ожени за нея, нали? Неговата бъдеща съпруга щеше да е англичанка, истинска при това. Нямаше да е жена, която е свързан със скандал в миналото си и е глупаво амбициозна в кариерата си. Трябваше му момиче, което да е негово подобие — елегантно и изискано, съвършено.

Дълбоко в себе си не можеше да разбере защо жена като Джейн би го харесала. Джуд Ферърс разбираше, подсъзнателно може би, че е безполезен и разхайтен богаташ. Това бе една от причините да не се опитва да мисли прекалено сериозно. Желаеше Джейн и я ненавиждаше. А беше толкова лесно да си играе с нея.

— Изглеждаш фантастично — лаконично отсече той. — Сериозно, би могла да заслепиш, когото си пожелаеш.

Въпреки ироничното потрепване на устните му, това бе самата истина.

Тялото му реагираше първосигнално на вида й и той реши, че трябва да я има. Скоро.

* * *

На другия ден тя предпочете небрежно-елегантния стил, колкото е възможно по-близо до английските разбирания: вталени кадифени панталони, зелени гумени ботуши и прилепнала младежка кашмирена блузка; беше с пусната коса, дневен грим в естествени тонове и колие от морски мидички.

— Изглеждаш много апетитно — каза той и дръзко я целуна по бузата. А след това, тъй като тя му отговори, я целуна леко и по устните.

Джейн се изчерви и се усмихна; искаше той да я желае. И почти не бе спала, тръпнеща от очакване да се появи. Едно напълно ново преживяване за ледената девица.

Отидоха с хеликоптер до Хемптънс и Джуд я разведе наоколо: модерна и бляскава къща на брега на океана; симпатична къща с бяла дървена ламперия и четири спални, която бе стара по американските стандарти; къща от червени тухли във викториански стил в центъра на града. Джейн хареса всички. Всяка струваше по два милиона долара. Тя му завидя за лесния път през живота и си пожела същото и за себе си. Джуд я заведе на обяд в един миден ресторант във Винярд, където пийнаха прекрасно младо италианско вино и хапнаха пържени раци с меки черупки, цели, с добавка от червени боровинки и лимонов крем, а после завършиха с чаша еспресо и вишни в натурален шоколад.

Джейн не си спомняше кога за последно се е наслаждавала така на храната. Седеше и слушаше като омагьосана, докато Джуд й разказваше за Рай — величествен средновековен град, който — спомни си тя сега — бе пълен с исторически сгради от времето на кралица Ан, Тюдорите и дори по-рано, както и за равните поля и хълмисти равнини на Съсекс. И тя започна да си мечтае какво можеше да се случи. Ако той я хареса… ами ако тя се откаже от работата си, ами ако се омъжи и създаде семейство?

Джейн внимаваше да не яде прекалено много. Той й разказа за бившите си приятелки, за моделите, с които бе излизал. Това бе намек, че харесва слаби момичета. Говореше й за светските партита на висшето общество, които посещаваше, за светския сезон в Лондон, за големите събития в Париж и Ню Йорк.

Заяви, че няма намерение да купува нищо за момента. Джейн се възхити замечтано на къщата с бяла дървена ламперия, но погледът на Джуд се замъгли. След няколко минути той я прекъсна.

— В центъра на града е Старата моряшка гостилница. Имат свободен апартамент — проверих. Утре е неделя, не се налага да ходиш на работа, нали?

Джейн поклати глава.

— Реших, че можем да поостанем. Да си откраднем една нощ тук. Като младоженци на меден месец.

Тя кимна отсечено. Гърлото й беше пресъхнало. Той я поведе към хотела, който въпреки името си бе много модерен и елегантен, и я качи в обещания апартамент, който бе голям почти колкото жилището на Джейн.

— Още откакто те видях в онази прилепнала малка рокля, ми се иска да те разопаковам, толкова си бляскава и мамеща — като коледен подарък.

Още откакто ли? Та това бе едва предната вечер. Но Джейн не се интересуваше от нищо. Кимна, едновременно нетърпелива и уплашена.

— Ммм, сладурче, имаш страхотни крака — каза той. — Дълги като на кобилка. Да видим какво криеш тук горе.

И той ловко разкопча панталона й, като едновременно свали и ризата си, а после я дръпна полугола към леглото.

Двадесет и трета глава

— Девствена.

След това се усмихваше, сякаш е спечелил награда. Бе се подпрял на лакът и се взираше в нея с някакво собственическо изражение.

— Не мога да повярвам, че наистина си била девствена.

— Всеки трябва да започне отнякъде — пошегува се Джейн, макар да се опасяваше, че това звучи глупаво.

— Но ти си на двайсет. Мислех, че девиците, които са прехвърлили тийнейджърските години, са само мит. Като еднорозите. — Той прокара длан по бедрото й и докосна засъхналата кръв, която бе там. — Можеш да си моят малък еднорог.

— Ще си взема душ — каза Джейн, почувствала се евтина и засрамена.

— Как беше? — Той се прозя. — Каквото очакваше ли?

— Фантастично — излъга тя. Всъщност беше суха и напрегната, той бе започнал прекалено скоро. Но затова винеше себе си — не му беше казала, че е девствена…

— Е, скоро ще те обуча и ще станеш истински експерт. — Той се претърколи в леглото. — След секс винаги ми се доспива… Ще дремна, а после може пак да го направим. После добави, сякаш между другото: — Най-добре да започнеш да вземаш хапчета, скъпа, не бихме искали усложнения. Ужасно ги мразя, а ти?

— О… разбира се — обади се Джейн.

Тя отиде под душа; той вече бе затворил очи.

Остана дълго в банята, покри цялото си тяло с уханен гел и изтърка здраво срамната кръв от краката си. Струваше й се, че светът би трябвало да е по-различен сега, че небето би трябвало да е с променен цвят. Но не беше така; всичко бе съвсем нормално.

Освен Джуд, с надежда си помисли тя. Първият мъж, към когото изпитваше нещо. Той бе отнел девствеността й и това я радваше. Докато се сушеше и обличаше, Джейн погледна крадешком към него, излегнат в леглото. Толкова беше красив… чаровен. Родри й бе казал, че всички жени му се нахвърлят. Нищо чудно, каза си тя, но той е мой!

Чувството бе прекрасно.

Когато се събуди, Джуд предложи все пак да си тръгнат.

— Никой не обича да носи едни и същи дрехи два дни подред. Ще те взема утре за късна закуска.

— Добре — съгласи се Джейн с готовност. Бе очаквала да прекарат нощта заедно, но и следващата сутрин бе добър вариант.

Остави я пред вратата на дома й и леко я потупа по дупето, а Джейн се извърна и го целуна — дълбоко и страстно. Но Джуд само се засмя и каза:

— Много си забавна.

Това не й хареса. Беше се случило нещо много важно — вярно, излизаха само от два дни, но все пак той би трябвало да усеща привличането между тях, да усеща колко идеално си подхождат, нали така?

Легна си сама в собственото си легло и не особено щастлива. Но се опита да потисне съмненията си. В крайна сметка отлично знаеше колко е хубава. Мъжете непрекъснато се мъчеха и не успяваха да я впечатлят. Джуд със сигурност щеше да осъзнае какъв късметлия е… нали?

* * *

Той се обади рано на другата сутрин, а после мина да я вземе в единайсет. Мястото за късна закуска бе претъпкано и много изискано и Джейн нервно побутваше вафлите с ягоди, докато Джуд омете своя бекон с яйца и изпи голяма чаша кафе с аромат на канела.

— Значи след това ще отидем до моя хотел — предложи той, докато небрежно оставяше на масата стодоларова банкнота. — Да изразходваме калориите от храната, ако искаш. А по-късно вечерта… бихме могли да идем на представянето на онази нова книга в „Метрополитън“ и после да се върнем за още?

— Идеално — съгласи се Джейн щастлива и успокоена.

Той още я харесваше. Още се интересуваше от нея. Не беше само секс за една нощ. Вярно, имаше някаква резервираност у него, но това само го правеше по-секси, по-вълнуващ. За първи път тя тичаше след някого. И всеки път, когато той я погледнеше, всеки път, когато й направеше комплимент с английското си произношение, Джейн потръпваше от удоволствие.

Сексът все така не беше нещо особено, но това беше без значение. Тя го следваше с лекота. Това бе цената, която плащаше за това, че е близка с толкова чаровен мъж. А и именно в това се състоеше една връзка…

През следващата седмица, в работата тя просто се носеше в облаците, едва-едва успяваше да свърши нещо. Мислеше за Джуд, чакаше да й се обади. Срещаха се в необичайни часове — посред нощ, често за обяд, а понякога тя се измъкваше от съвещания в три или четири часа следобед. Никой не се оплакваше. Джейн бе незаменима. Носеха се клюки за това колко е отнесена и разсеяна и тя знаеше, че всички виждат, че е влюбена. И какво от това? Знаеше си, че някой ден щеше да им съобщи за годежа си…

А после той звънна и светът й се срина.

— Скъпа. — Същият мек и познат глас в края на работния ден. Обичаше да го чува. — Трябва да дойдеш в хотела.

Джейн погледна часовника си — пет без петнадесет. Чудесно.

— Тръгвам веднага — каза тя и грабна чантата си. После затвори слушалката. Джуд трябваше само да звънне и тя хукваше.

* * *

— Така. — Той се търколи встрани от нея, протегна се за малко и после скочи от леглото. Джейн дръпна чаршафа и загърна раменете си; когато Джуд се отдръпнеше — а той не обичаше да се сгушват заедно, — винаги се чувстваше ужасно гола. — Ще ми липсваш — каза той, грабна халата си и го наметна небрежно.

Не гледаше към нея. Джейн бе много интелигентна. Усети малките косъмчета да настръхват по ръцете й и също скочи от леглото, посягайки към дрехите си.

— Да ти липсвам ли? Заминаваш ли някъде?

— Ами, лятото свърши — спокойно отвърна той. — Време е да се прибирам у дома.

— Мислех, че ще останеш тук — тревожно промълви Джейн. — В Англия ли се връщаш? Сега имам много важен проект, сменяме персонала в Аризона. Не мога да си взема отпуск.

Джуд въздъхна и се пресегна към масата, където лежеше отворен пакет „Марлборо лайтс“. Очите му я избягваха и той се загледа през прозореца.

— Отпуск ли? За да дойдеш да се видим? Не мисля, че това е добра идея, скъпа.

Тя потрепери.

— Какво искаш да кажеш?

— О, хайде, не прави драми. — Започна да крачи из стаята и после заговори бързо, сякаш искаше да разтовари душата си. — Аз се връщам у дома — ти оставаш тук. Това беше летен романс, чудесен, докато трае, но не мисля, че имаме бъдеще. Не и в дългосрочен план. Ти имаш своята кариера…

Джейн бе скована от сляп ужас. Той я напускаше, изоставяше я.

— Има ли друга? — прошепна тя.

— Да — отвърна Джуд жестоко. — Всъщност не само една. Просто не искам да се обвързвам. Ти си красива, мила, но просто си прекалено… зависима.

Джейн вкочанено навлече бельото и сутиена си и посегна към полата си.

— А и нямаме много общо помежду си. Всъщност — каза той, докато отиваше към банята — има някаква скандална история, нали? Баща ти… ами, не би било редно. Не и в Англия, във всеки случай. Не и след онова, което е направил. Сигурен съм, че го разбираш, Джейн. За теб е по-добре да останеш тук, с някой американец — някой, който няма да задава прекалено неудобни въпроси…

Ръцете й трепереха, докато закопчаваше ризата си. Джейн се бореше, но шокът и загубата… срамът… Това бе отхвърляне, пълно унижение…

Той се отправи към банята, като старателно не я поглеждаше, после тя го чу да пуска душа.

Джейн се облече възможно най-бързо, сърцето й биеше ускорено, а мислите й препускаха бясно. Нямали нищо общо… била зависима… по-добре тук… баща й…

Изоставена. Отново. Нима това бе съдбата й? Най-напред баща й, после и Сали и Хелън, единствените истински приятелки, които някога бе имала? Родри беше страхотен, а и с някои от момичетата в „Човешки ресурси“ се разбираше добре, но тези връзки изобщо не можеха да се сравняват с отношенията й с двете й най-добри приятелки. А те бяха потънали вдън земя — в Тексас, в Египет, и никога повече нямаше да ги види. Всичките й усилия да ги открие се оказваха напразни.

Всъщност, докато стоеше унизена в безличната хотелска стая на Джуд, болката от загубата на двете момичета изгаряше Джейн по-силно, отколкото случилото се преди малко. Вероятно защото, за разлика от баща й, Сали и Хелън наистина я бяха обичали. За миг си спомни тъмнокосата Хелън, която надничаше през прозореца на колата на Сали и я викаше да потеглят за преобразяването й…

Тези две момичета бяха единственото истинско семейство, което Джейн някога бе имала. А всеки се нуждаеше от семейство.

Още докато сълзите се стичаха по бузите й, Джейн внезапно, в изблик на просветление, разбра всичко. Защо бе толкова силно привлечена, защо се бе хвърлила към него, защо го бе желала отчаяно, макар сексът да не струваше и разговорите им да бяха сковани…

Баща й. Джуд беше англичанин. По някакъв странен начин й бе напомнял за Томас и я бе пожелал. Бе й правил комплименти, прекарвал бе времето си с нея, обсипвал я бе с внимание…

Тя се бе опитала да се добере до любовта, която никога не бе получила — романтично внимание от страна на любим човек вместо бащината любов, която Томас Морган не й бе дал.

Ами другите? Американците, с които би трябвало да си пасне? Никой не бе имал и най-малък шанс. Никой не би могъл да замести фигурата на бащата, никой не би могъл да изличи болката й…

Тя се постара да събере силите си, притиснала ръка до сърцето си, докато гледаше към Сентръл парк, където листата на дърветата тъкмо започваха да почервеняват и кафенеят. Всичко бе толкова ясно, откровено до болка.

Джуд бе нищожество. Бе загубила девствеността си за нищо.

Вече спокойна, Джейн се пресегна за палтото си. Край, никога повече! Всичко бе приключило. Тя щеше да продължи напред, да преуспее и да спечели въпреки всичко, което Томас Морган й бе причинил. Ако любовта дойдеше при нея, добре. Но Джейн Морган нямаше да хукне да я търси. И нямаше да използва романтичните увлечения като лек за раната от детството й.

Дрехите на Джуд и куфарът му лежаха на леглото. Джейн погледна през прозореца; ниско долу имаше тераса. Джейн спокойно изхвърли всички вещи на Джуд през прозореца — куфарът бе тежък, но успя да метне и него, — а после излезе от апартамента и остави вратата широко отворена.

Докато се прибираше, тя се опита да направи равносметка, да осъзнае чувствата си. Да, чувстваше се донякъде глупаво. Но също и доста облекчена. Сякаш сега виждаше ясно, осъзнаваше проблема. Джейн беше почти благодарна на Джуд — надут нехранимайко с попечителски фонд, който нямаше друга цел в живота си, освен секс и светски развлечения; при това дори не го биваше в секса. Но неговото безчувствено предателство най-накрая бе отворило очите й.

В крайна сметка, казваше си тя, така бе по-евтино от психотерапия.

Натисна копчето да свали прозореца и остави хладния и свеж въздух да влезе в таксито. Беше освежаващ и ободряващ. Началото на есента в Ню Йорк.

Ваканцията бе свършила. Време за работа.

* * *

Когато се върна в апартамента си, Джейн забеляза мигането на телефонния секретар. Натисна копчето.

„Проклета долна кучка!“ Тя се засмя. „Сега трябва да викам тъпите камериерки, те може и да се разприказват. Това може да стигне до клюкарските рубрики на вестниците… Ще стана за посмешище…“

Натисна бутона за изтриване на съобщенията, отиде до хладилника, не обърна внимание на пожълтялата целина и останките от китайска храна в кутиите и посегна направо към бутилката шампанско. Джейн си наля в една чаша бавно, а после отпи, докато обмисляше сериозно положението си.

Имаше нужда от промяна. Край с връзката — това вече бе сторено. Край и с работата й. Вече не искаше да стои в „Човешки ресурси“. Можеше да си живее комфортно на този пост, но нищо повече.

Джейн искаше да притежава бизнеса. Искаше хеликоптерът да е неин, искаше собствена къща в Хемптънс. Някога бе видяла надпис в един магазин за един долар — „Само силният човек може да устои на удобството“.

Много вярно. Беше започнала да става мързелива. Позицията на мениджър от средно ниво не беше целта й. Нека я повишат в член на борда, да й дадат да ръководи отдел в компанията и акции в бизнеса. А после щеше да се качи на самолета и да се върне в Лос Анджелис. Изведнъж я обзе силно желание да си върне част от онова, което бе изгубила. Да намери Сали Ласитър, дори и ако бе изчезнала някъде; да открие Хелън, дори и ако тя бе заобиколена от бебета в някое предградие на Кайро. Сега вече имаше частни детективи, които бяха по-способни и от агенти на ФБР. Това беше Америка. Парите отваряха всички врати.

Да. Когато алкохолът я ободри и отпусна, Джейн се усмихна. Време беше да сложи картите на масата. Тя щеше да играе срещу „Шоп смарт“ и не възнамеряваше да отстъпи първа.

Двадесет и четвърта глава

Първото им пътуване до Америка бе голям успех.

Баща й и майка й ги посрещнаха на летището; прегръщаха я разплакани и бяха толкова явно щастливи да я видят, че Хайя можеше да прости самодоволния израз в очите на баба. Той тържествуваше, защото тя бе с традиционно облекло и говореше арабски и съвсем очевидно бе влюбена в Ахмед.

— Бях прав — не спираше да повтаря той, докато се връщаха от летището. — Виждаш ли, скъпа? Прав бях. Наистина знаем най-добре.

Хайя щеше да избухне, но Ахмед, който седеше до нея на задната седалка, стискаше лекичко ръката й, докато в очите му играеше весело пламъче. А после той се зае да изписва с пръст буквата „А“, много бавно, ниско долу върху гърба й. „А“ за Ахмед. Казваше й, че е негова. Това я възбуди и яростта й се изпари.

Ахмед, който сега не се притесняваше за надвисналия над главата му уреден брак, гледаше Лос Анджелис с нови очи. С очите на Хайя. Вярно, беше показен, много западен и вулгарен в много отношения град, но беше и вълнуващ, голям и богат. Ентусиазмът на жена му бе заразителен. Обожаваше това й качество — тя превръщаше живота в приключение.

А и тъстът му бе удържал на думата си. Имаше уговорени срещи в „Ниймън Маркъс“, в „Сакс“ и в хотел „Бевърли Хилс“. И на трите места се съгласиха да купят по един-два килима; Ахмед бе донесъл някои от най-хубавите в колекцията си. Преди да изтече месеца, той вече разполагаше с малък кръг заинтригувани клиенти.

— Можем много повече — предложи Хайя. — Можем да продаваме в големите магазини, редовна доставка. Естествено, подобно нещо изисква време… — Тя погледна Ахмед изпод клепачите си. — А също и присъствие.

А и аз бих могла да се постарая повече в търсенето на Джейн и Сали, помисли си тя тайничко. Обожаваше Ахмед, но приятелките й липсваха. Ужасно много.

— Имаш предвид да се преместим тук? — бавно каза той.

— Талал може да ръководи магазина в Египет. Ние може да си купим жилище, да внасяме тук част от стоката, само за година или две. Да видим дали ще ни хареса. — Хайя се ухили. — Аз съм американска гражданка, забрави ли? Няма да имаме проблеми.

— Не знам. Това е голяма крачка. — Ахмед я погледна строго. Вече бе решил, че иска да направи точно това, но обичаше да си играе със своята покорна и ентусиазирана съпруга.

— Трябва да опитаме — настоя тя и стомахът й се сви бавно и секси, както винаги, когато той впереше очи в нея. — Моля те…

Той погали с пръст бузата й.

— Можеш да ме убедиш.

В крайна сметка всичко се получи идеално. Хайя обучи Талал, помощника на Ахмед, да работи на компютър; погрижиха се за застраховката, за заплатите на служителите; един братовчед от Асуан дойде да живее в къщата в Кайро с жена си, плащайки минимален наем. А Хайя взе своята зестра, която баща й бе дал на Ахмед, както и част от печалбата от търговията през изминалата година, и купи къща. Ахмед одобри третото жилище, което му показа — чудесна модерна къща, построена в имитация на испански стил, в подножието на Бевърли Хилс, на тиха уличка, встрани от туристическите атракции. Градината бе малка, но с тучна зеленина, а и бяха близо до всички важни места. Ахмед, на свой ред, хареса големия телевизор, масажния душ с най-различни струи в банята, меките матраци и климатика.

Нанесоха се и складираха част от най-хубавите си килими в една от спалните за гости. Хайя се зае с регистрирането на новата американска компания, а Ахмед се занимаваше с продажбите и сключването на сделките. Колкото и лесно да бе преместването им в страната, бизнесът съвсем не бе проста работа. Известните магазини вече имаха своите доставчици и макар той да успяваше да продаде килим или два месечно, големите поръчки все се бавеха.

Но Америка бе истинско приключение за Ахмед. Обичаше да ходи на плажа всеки ден, да плува в океана, да опитва различни ястия и да си правят кратки излети: до Сан Франциско с високите и прастари кедри на Муър Удс, до крепостта Алкатраз и разходка с невероятните трамваи. Хайя сякаш разцъфтя още повече, сега, когато си бе у дома и се чувстваше уверена. Бяха се настанили удобно в модерната къща и всеки ден правеха любов, летяха до Египет три пъти в годината и той неуморно се стараеше да установи бизнеса си.

Вървеше бавно, но имаше поръчки и успяваха да се задържат на пазара.

Но все пак се безпокоеше за едно — месеците идваха и отминаваха, а любимата му жена все още не забременяваше.

* * *

Хайя се облегна на перваза на кухненския прозорец; беше нисък и с изглед към малката им градина, едно от любимите й местенца. Слънцето огряваше терасата. По-късно можеше да излезе да се попече под чадъра, докато отпива от чашата си студен сок от грейпфрут, смесен със сода, което бе предпочитаната от нея напитка в последно време. Но макар да се стараеше да се отпусне, Хайя бе напрегната.

В живота й липсваха някои неща.

Не можеше да намери приятелките си. Когато се бе върнала в Щатите, отначало се бе заела усилено да ги търси — бе се обадила в училището на госпожица Милтън, бе проверила старите вестници в обществената библиотека, но всичко бе напразно. Хайя разполагаше само с размазана снимка на Джейн с някакъв млад адвокат, застанала пред съдебна зала, както и с една на Сали Ласитър с високо вдигната глава и запречила обектива с длан, отказваща да говори с репортера.

Бяха изчезнали. А когато се бе опитала да търси в телефонния указател, откри, че има над четиристотин жени на име Джейн Морган само в околността на Лос Анджелис.

За момента се бе отказала. Ахмед бе щастлив, както и тя, но все пак не бяха разперили криле така, както Хайя се бе надявала.

Искаше нещо повече.

Хайя побутна настрани газираната си напитка с грейпфрут и поглади с длан челото си. Изведнъж й се догади и тя се изправи нестабилно на крака. Изтича обратно в къщата и едва успя да стигне до банята, преди да повърне бурно, стиснала тоалетната чиния.

Това не беше хубаво. Пусна водата и наплиска лицето си. През последната седмица, с увеличаването на напрежението, Хайя не се чувстваше добре. Бе отслабнала малко, тъй като през половината време не можеше да сложи нищо в уста, но днес за първи път бе повърнала.

Сигурно беше от стреса. Нямаше смисъл да седи и да се тревожи. Провалът обезверяваше. Хайя се влачеше из къщата и се чувстваше уморена дори и след като се бе наспала добре. Бясно изтърка зъбите си и реши да поговори с мъжа си. Трябваше да се стегне. Може би трябваше да бъде по-ангажирана. Безпомощността не й понасяше.

Когато Ахмед се върна същата вечер, след като бе спечелил пет хиляди от продажбата на красив афгански килим за къщата на плажа на известен актьор, Хайя го попита дали не може да го придружи на следващия ден.

— На срещата с Ричард Дрейсън. — Той беше директор по продажбите на „Бродерик сторс“.

Ахмед щеше да опита за пореден път да привлече вниманието на голям магазин към установяването на редовни поръчки. Това щеше да е шестата подобна среща за тази година. Нещо не вървеше, както трябва — явно бъркаха някъде. Само си губеха времето и Хайя искаше да разбере защо.

— Щом искаш — съгласи се Ахмед. И той не беше доволен. Нямаше никакъв напредък, бяха заседнали в комфорта на средната класа. — Разбира се. Защо не?

* * *

— Смятаме, че имате много хубава стока, господин Ал Амин. — Очите на търговеца бяха безизразни. — И с удоволствие ще купим два килима.

— Надявахме се да направите истинска поръчка — каза Ахмед. — Малките продажби не покриват направените разходи. Ние сме надежден доставчик и никой не може да предложи по-добра от нашата цена.

Дрейсън поклати глава.

— Килимите ви наистина са превъзходни, но не мога да поема риска.

— Какво имате предвид с това? — възрази Хайя.

— Нашите търговски партньори доставят хиляди килими годишно. Имат установени транспортни системи и постоянна доставка на продукти. Получават изключително представителство в магазините ни, или почти изключително, защото можем да разчитаме на тях. Не мога да ги обидя, като поема риск с човек, който, откровено казано, е дребна риба. Имате хубави килими, господин Ал Амин, но сте само търговец на дребно.

Очите на Ахмед потъмняха и той отвори уста да отвърне, но Хайя нежно постави ръка на рамото му.

— Много ви благодаря, господин Дрейсън — каза тя. Търговецът бе откровен. Нямаше защо да се ядосват.

Дрейсън изглеждаше доволен.

— Значи ще ни продадете два килима — бодро продължи той. — Чудесно.

— Не — внезапно отсече Ахмед и погледна Хайя. — Опасявам се, че не. Сами ще развием бизнеса и отсега нататък нашата колекция ще бъде представена ексклузивно.

Тя грейна насреща му. Точно това си мислеше и тя. Толкова се гордееше с Ахмед — подхождаха си идеално. Маш Аллах, помоли се наум Хайя, за да благодари на бога за съпруга си.

Още същия следобед се захванаха за работа. Намериха подходящо място — по ирония на съдбата — бивш склад за килими — на един прашен кръстопът. Подадоха молба за строително разрешение, намериха си архитект. Баща й познаваше строителни компании.

Хайя предложи името. „Секхмет“. Древноегипетска богиня на отмъщението и войната с глава на лъвица, красива и жестока — каквито щяха да са те за конкурентите си. Тя сама направи макет за статуята, която щеше да стои отпред. Беше внушителна, подчертаваше египетското им културно наследство и, естествено, беше огромна — като всичко в Лос Анджелис. Ахмед работеше заедно с архитекта — големи прозорци, много светлина, вградена защита от ултравиолетови лъчи.

Край на мрачните и прашни стаи.

Това бе мечтата им и двамата работеха с всички сили за осъществяването й. Галерия, в която килимите да са разпънати, изложени като картини. Всеки на своето място като бижу. За да намалят разходите, се спряха на добро осветление, изчистени стени и много малко детайли. Баба̀ се свърза с познатите си, Ахмед се обади на потенциални клиенти. През уикенда, в които откриха магазина, продадоха десет килима.

Не беше блестящо откриване, но резултатът беше съвсем приличен. Солиден.

Хайя донесе цветя и марокански ментов чай. Ахмед пусна малка обява в „Лос Анджелис таймс“. През втората седмица продадоха още дванайсет килима.

Галерията носеше печалба. Бяха на път да постигнат желаното. Работата беше много, но на Хайя й харесваше. Стояха до късно заедно с Ахмед, правеха любов в банята у дома, на задната седалка в колата на някое усамотено място, като тийнейджъри. Увеличиха пътуванията до Египет и тя свикна да работи с доставчиците, посещаваше на място тъкачните от различните племена, разговаряше с митничарите. Арабският й стана перфектен и тя бе доволна. Обичаше съпруга си, обичаше работата си и живота си. Сами творяха бъдещето си; живееха много охолно, но тя все още искаше нещо повече. А Ахмед, който в леглото бе толкова властен, извън спалнята бе неин партньор и съюзник. Хайя имаше всичко, освен приятелките си и… ако е рекъл Аллах, дете.

* * *

— Много се радвам да ви видя. — Маркъс Харди, търговският директор, погледна Хайя и й се усмихна любезно, но чисто формално. — Толкова често в нашия бизнес не успяваме да се запознаем със семейството на партньорите си. Вашият съпруг има изключителен подход към бизнеса; сигурно много се гордеете с него.

В очите на Ахмед се появи весело пламъче, докато в погледа на Хайя проблесна гняв.

— Всъщност моята съпруга има голяма заслуга за това.

— Естествено. Всички имаме нужда от подкрепа у дома. Не бихме могли да се справим без нея.

Подкрепа! Галерията бе нейна идея. Хайя застина от гняв. А сега всички — е, не и Ахмед, но всички останали — се опитваха да си присвоят заслугите.

Баба настояваше, че успехът се дължи на неговите връзки. Във вестниците пишеха за Ахмед, за неизвестния търговец на килими, който се бе превърнал в собственик на галерия. А сега и отговорникът за маркетинга на „Холивуд мол“ я пренебрегваше, макар Ахмед специално да я бе представил като своя съпруга и партньор.

Това я ядосваше.

Джейн Морган не би позволила да я пренебрегват така. А в последно време, вече като възрастен човек, Хайя ал Яна също не можеше да понесе такова отношение.

Хайя внезапно си спомни как Джейн и Сали бяха прогонили онези противни хлапачки в двора, когато тя бе заета с молитвите си. Болката от загубата я прониза като остър нож.

Беше намерила нови приятелки — някои от приятелките на сестра й Жасмин, както и съпруги на клиенти на Ахмед. Те бяха чудесни, но й липсваше онази истинска връзка, която някога бе имала. Едно истинско приятелство бе като любовта, човек винаги знае кога е попаднал на истинско съкровище. А частните детективи все стигаха до задънена улица.

Сега тя се постара да забрави спомените си и се съсредоточи върху Харди.

— Господин Харди, първата поръчка ще бъде за не повече от петдесет килима — твърдо заяви Хайя.

— За всеки магазин ли? Ще искаме повече.

— Не за магазин. За цяла Америка. — Неговата верига от магазини за луксозни стоки бе важна, но не и жизнено необходима. — Трябва да предлагате по един или два килима в магазин. В Манхатън и Бевърли Хилс можем да стигнем до пет в наличност.

— Това няма как да стане, млада госпожо — покровителствено се обади Маркъс. Обърна се към Ахмед. — Какви количества имате предвид вие?

— Чухте съпругата ми.

— Нашите клиенти искат продукция.

— И ще я получат — каза Хайя, — в крайна сметка. След като килимите станат търсена стока, която трудно се намира. Когато има списък с чакащи — като за чанта „Кели“ на „Ерме“.

— Какво?

— Искаме да създадем определено очакване. Тези стоки са произведения на изкуството. Този подход дава отлични резултати в галерия „Секхмет“ — изтъкна Ахмед.

— Винаги трябва да ги караме да искат още. Когато имате налични заявки за петдесет, ще ви доставим още десет. Така ще се създаде пазарна треска — допълни Хайя.

Маркъс възрази.

— Не може да управлявате бизнеса въз основа на краткотрайна модна прищявка.

— Всъщност може. Но в този случай не става дума за модна приумица. Килимите ни са изключителни. Ние само привнасяме допълнително удоволствие от покупката. — Хайя се въодушеви. — Пазаруването е като любовна афера, господин Харди, ако се прави, както трябва. Продължителното ухажване не е лошо нещо.

Той едва успя да се въздържи да не вдигне очи към тавана.

— Ще помисля за това. — Той стана. — Ще ви кажа какво, Ахмед, елате да се видим в офиса, става ли? Много ми беше приятно да се запознаем, мила госпожо. Може би пак ще се видим.

Хайя избухна веднага след като той излезе от стаята.

— Чу ли това? Иска да преговаря с теб.

— Не го оставяй да те разстрои. — Ахмед се изправи и отиде до нея, застана зад гърба й, постави ръце на раменете й и собственически ги плъзна надолу по гърба. Тя потръпна от удоволствие.

— Не тук — прошепна Хайя.

— Защо не? — Той се наведе към врата й, лекичко я гризна и погали гърдите и корема й. — Никой няма да влезе. Не и без да почука. Напрегната си. — Палецът му стигна до основата на гръбнака й и Хайя простена.

— Да се приберем у дома — каза тя. — Хайде, да се прибираме, скъпи.

— Ти тръгвай — каза той. — Чакай ме. Трябва да довърша нещо с Анита, някакви данъчни документи.

— Не се бави. — Опитваше се да успокои дишането си.

— Беше ли на доктор?

Това разруши магията; Хайя неохотно се съвзе.

— Ще науча резултата следобед.

Това беше единственият облак, надвиснал над щастието им. Прекрасен бизнес, къщи в Египет и Холивуд, бяха намерили мястото си и в двата свята. Но нямаха деца.

Тя не бе искала да ходи при лекаря. Онова, което споделяха с Ахмед, бе толкова ценно, толкова интимно. Да разтвори утробата си за медицината, й се струваше толкова клинично студено и смущаващо. Сякаш удряха плесница на природата за дара, който бяха получили — изгаряща любов и страст, която бе толкова силна, колкото и първата нощ, в която я бе обладал. Такава любов не можеше да остане безплодна, нали? Нима децата нямаше да се появят след време?

Но този единствен път Ахмед бе настоял. И тя се бе подчинила. Децата бяха толкова важни за него. Именно затова се бе съгласил да се ожени, преди да се влюби в нея.

Хайя се бе подложила на преглед при доктор Фелиша Невинс, една от водещите специалисти в областта на гинекологията и акушерството в Бел Еър. Жената бе провела енергично и систематично прегледа, бе взела кръв за нужните изследвания и ги бе направила. Хайя се бе почувствала като опитна мишка.

Сега поне нямаше да чака дълго. Резултатите щяха да са готови в пет следобед. Тревожеше се. Ами ако наистина имаше нещо нередно? Ако, боже опази, се окажеше бездетна? Ахмед бе неин завинаги, в това не се съмняваше. Но това би означавало край на този дълъг период на щастие в живота им. Никога повече нямаше да са толкова безгрижни.

— Тогава бързай към къщи, а аз ще ти помогна времето да мине по-неусетно — каза Ахмед. Тя изтича към него и той я целуна, допрял длани до меките извивки на гърдите й.

— Ти побързай — каза Хайя.

* * *

Крачеше неспокойно в спалнята. По дяволите. Къде, за бога, беше той? Навън се виждаше градината им, ухаеща на бугенвилия и рози. Мина й през ум да разпилее розови листчета върху черните копринени чаршафи, които Ахмед предпочиташе, но после се отказа — прекалено изтъркано клише. Хайя все още бе възбудена, тялото й пазеше спомена за докосването му, не искаше да се раздели с него.

Това не бе в стила му. Ахмед не я пренебрегваше за сметка на работни съвещания. Щом кажеше, че си идва, наистина пристигаше.

Хайя взе телефона и позвъни на секретарката му.

— Клеър? Обажда се Хайя.

— Здравей. Кога ще се върнете в офиса, вие двамата? Имам цял куп съобщения. Маркъс Харди…

— Да се върнем ли? Ахмед излезе ли? — Маркъс Харди можеше да върви по дяволите.

— Разбира се, преди час. — Клеър се смути. — Мислех, че се прибира у дома, за да обядва с теб, съжалявам.

— Така беше. — Хайя се зачуди какво ли е станало. — Може би се е отбил да вземе нещо. Ще се обадя, когато пристигне.

След час тя се обади в полицията. С крайно безразличие оттам я уведомиха, че не може да подаде жалба за изчезнал човек, докато не минат двадесет и четири часа.

След още час тя започна да звъни по болниците…

Двадесет и пета глава

— Не може да е вярно. Не.

— Ужасно съжалявам.

— Беше с мен само преди три часа. — Чувстваше се страшно глупаво и не спираше да го повтаря. — Беше си добре. Не може ли да му сложите гипсова яка?

Ахмед лежеше там — тя направо не можеше да повярва, че наистина е той — целият превързан и омотан, с разни тръбички и системи, включени в ръката му. Около нея се вихреше пълен хаос — много напрегнат ден в спешното отделение на една ужасна болница във Венис бийч.

— Преместете го — сопна се Хайя. — Сложете го в самостоятелна стая.

Апаратите зад леглото на съпруга й издаваха пиукащи звуци. Това я успокояваше. Все още бе с нея, беше жив.

— Госпожо Ал Яна. — Лекарката, млада жена от корейско потекло, се стараеше да бъде любезна. — Нямаме такива възможности тук, госпожо…

— Тогава го преместете в частна клиника! Ще платя, колкото е нужно — каза Хайя, през сълзи. — Имам пари.

— Не става въпрос за това. Няма смисъл, госпожо, Ал Яна. Катастрофата е била много тежка — другият шофьор е загинал на място…

Какво я интересуваше? Това бяха просто думи.

— Съпругът ми е още жив — ядоса се тя. — Маш Аллах. И искам той да получи най-добрите грижи… и ще остана до него, затова ми пригответе легло или кушетка, нещо.

— Той не е жив — безизразно отвърна лекарката. — Госпожо, много съжалявам, но вие не разбирате. Съпругът ви е мъртъв. Настъпила е пълна мозъчна смърт. Мозъчният му ствол е мъртъв.

— Хората се събуждат от кома — прошепна Хайя. Сълзите се стичаха по бузите й.

— Той не е в кома. Мъртъв е.

Тази жена бе самият дявол!

— Тогава защо… — Гласът й прекъсна, задавен от хлипане. — За какво работи този апарат? Чувам сърдечния му ритъм. Виждам го!

— Изкуствено поддържане на сърцето. — Лекарката виждаше, че съпругата е на път да изпадне в истерия. Трябваше да продължи. — Поддържаме го с надеждата, че може би ще се съгласите да дарите органите му. Това означава само, че сърцето му бие. От вас зависи, госпожо. — За хиляден път в този ден доктор Ким се постара да говори търпеливо. — Имам един много болен баща на две деца, който се нуждае от черен дроб, както и една много бедна пациентка, която чака за сърце и няма други възможности. — Хайя изглеждаше поразена. — Нуждае се от спешна трансплантация. Съжалявам, че няма време да решавате. Ако отговорът ви е отрицателен, веднага ще изключим апарата и патоанатомът ще си свърши работата. Леглото ми е нужно. — Тя посочи към плачещата и обезверена тълпа отвън. — Виждате как е.

При тези забързани и измъчени думи някакво странно чувство на невероятен покой обгърна Хайя. Той си беше отишъл, беше се пренесъл в Рая, а тя щеше да остане сама. Аллах е всемилостив, каза си тя наум.

Ахмед го нямаше. Неговото голямо сърце би протегнало ръка на нуждаещите се. В това, да спаси чуждия живот, все пак имаше макар и малка трошица утеха.

— Да. Ще подпиша формуляра. Вземете каквото ви е нужно — каза тя, — а после ми го върнете. Още днес. Трябва да бъде погребан веднага. Той е мюсюлманин, вярващ човек. Не можем да отлагаме погребението.

Доктор Ким направо не можеше да повярва. Опита се да прикрие усмивката си, но облекчението и изненадата й бяха прекалено големи.

— Благодаря ви, благодаря. Ще донеса формуляр за съгласие и обещавам да побързаме с аутопсията. Кажете ми къде искате да… — гласът й заглъхна — го изпратим.

* * *

Хайя действаше като робот. Обади се в Египет и на родителите му. Изслуша оплакването на майка му. Обади се в джамията, която посещаваха. Свърза се и с майка си и баща си, като им забрани да идват при нея. Не още. Ахмед лежеше там, в погребалния дом, а тя бе в Холивуд, отново сама, вдовица на двайсет години. Кой щеше да се ожени сега за нея?

Нямаше значение; тя не искаше никого. Ахмед бе целият й живот, нейната голяма любов, слънцето и звездите за нея. Без него животът й се струваше напълно безсмислен.

На погребението дойдоха малкото опечалени, които успя да събере — нейните приятели и мюсюлманите, които работеха за тях в „Секхмет“, — нямаше много хора да застанат край гроба му, да оплакват загърнатото му в саван тяло.

Тя се опита да се помоли, но не почувства нищо. Нищо, освен мрака, който я обгръщаше. Без всякакви чувства тя се взираше в пространството.

Телефонът звънна. Хайя го вдигна автоматично.

— Ало? Госпожо Яна?

— Да?

— Обажда се доктор Невинс.

— Здравейте.

— При мен са резултатите от изследванията ви. И всъщност имам много добри новини!

Американката говореше с професионално бодър тон, от който на Хайя й се прииска да тръшне слушалката.

Не, нямате, помисли си тя. Вече няма никакви добри новини.

— Не сте безплодна. Такива неща просто се случват понякога. Нужно е малко повече време, отколкото сме планирали. Всичките ви показатели са нормални. — Лекарката продължи да бърбори. — Може би съпругът ви е имал по-малък брой сперматозоиди, хубаво е да го накарате да се изследва…

Ярост изпълни гърдите на Хайя.

— Трябва да затварям — каза тя.

— Но всичко това е хипотетично — ведро продължи жената. — Защото, знаете ли, вие сте бременна. Поздравления!

Хайя потрепери.

— Какво?

— Бременна сте. Минали са едва около три седмици от зачеването, но определено сте бременна. Вече има и сърдечен пулс, което силно увеличава шансовете за успешен първи триместър. Затова откажете алкохола — пошегува се доктор Невинс.

— Това е забранено от религията ми. Аз не пия. — Хайя се олюляваше. — Трябва да затварям — повтори тя и остави телефона.

О, Господи! Бременна!

Значи затова се чувстваше толкова изтощена. Затова…

Хайя хукна към банята и повърна.

* * *

През първите два месеца не каза на никого. Не можеше да понесе и това след всичко останало. Не и да се суетят около нея и да я съжаляват — това щеше да я довърши.

Достатъчно й бе, че се налагаше да отлети за Египет и да се потопи в един свят, с който едва се справяше: да даде разпореждания на адвокатите, да продаде къщата, да понесе гнева на родителите му, които обвиняваха нея за смъртта на Ахмед. Нали именно тя го бе замъкнала в Америка, онази безбожна и упадъчна страна, където бе загинал.

Чакаше я и много друга работа. Трябваше да освободи персонала, да им плати компенсации — щедри. Хайя се погрижи всеки да получи шест месечни заплати, които изплати с парите от продажбата на къщата в Кайро.

Но не можа да понесе да продаде килимите, лампите, копринените възглавнички, всичко, което той бе събрал в дома си; доказателството за прекрасния му усет към красивото, с който бе оценил и самата Хайя и бе решил, че я харесва. Събра всичко и го изпрати в Лос Анджелис. Всички я съветваха да продаде цялото имущество на едро. След като тяхната марка бе утвърдена на пазара, имаше оферти за килимите, за самата галерия и за всичко.

В действителност Хайя осъзна, че не може да поддържа бизнеса. Дори и ако притежаваше емоционалната сила. Тя бе вдъхновението, духът на „Секхмет“, но нямаше понятие от детайлите. Поддържането на стоковата линия, управлението на персонала, заплати, дистрибуция — с всичко това се бе занимавал умело Ахмед. Тя не се чувстваше в свои води там.

Закри компанията, като предложи на американските работници компенсация от три месечни заплати — техните надници бяха много по-високи — и продаде галерията. Но стоката прибра на склад.

Хайя не беше богата, но сега разполагаше с малко пари. Достатъчно за около година или две, колкото да може да си поеме дъх. Щяха да й стигнат за раждането на детето. Неговият син или дъщеря. Частица от любовта му, която щеше да се върне при нея.

Точно сега това бе всичко, което я интересуваше.

От друга страна, нямаше да й стигнат задълго. А Хайя нямаше желание да се върне в дома на баща си. Обичаше родителите си, но беше независима жена. Което означаваше, че по един или друг начин, все някога щеше да й се наложи да си изкарва прехраната — и дори много повече. Трябваше да осигури на това дете всичко, за което той би мечтал. Всичко друго щеше да е предателство.

Двадесет и шеста глава

— Пристигнахме. Мамо! — Сали се пресегна към предната седалка и разтърси майка си, която дремеше с полуотворена уста и отпусната на облегалката глава. — Събуди се. Стигнахме.

Отново в Лос Анджелис. Самата мисъл я караше да настръхва. Това бе истинският й дом, а не Тексас, тук някога бе блестяла. С Джейн и Хелън бяха като тримата мускетари. Сали се бе опитала да забрави приятелките си в онзи период, когато животът й се бе разпаднал. Сега повече от всичко искаше да ги намери.

Спомни си за последния, най-страхотния й ден тук, нейното парти в „Грийн Гейбълс“. Трите момичета на върха на света…

Каквото е нужно, независимо колко ще струва да си върна всичко, яростно си помисли Сали.

Мона отвори очи.

— Така ли? Чудесно. — Потърка клепачи. — Имам нужда от питие — замаяно каза тя. — Малко шампанско може би? Да отпразнуваме завръщането.

— Нека да видим апартамента — предложи Сали. Беше се научила да не й отказва направо. Само да успее да качи Мона по стълбите. Сали бе готова да приспи майка си с медикаменти, след като тя си вземе душ и хапне. Няколко хапчета за сън и тя щеше да се катурне в леглото.

Беше опитала всякакви номера, за да държи Мона далеч от алкохола, за да даде почивка на черния й дроб. Веднага щом събере достатъчно пари, Сали бе решила да я прати в център за рехабилитация. „Бети Форд“ далеч надхвърляше бюджета им, но имаше и други заведения. Засега не можеше да си позволи и тях, но скоро щеше да успее. Това бе целта й. Затова й трябваше хубава работа, в която щеше да вложи всичките си усилия.

Струваше си. И не вярваше, че Мона ще се съпротивлява много. Майка й бе преотстъпила мястото си в това семейство, беше се превърнала в дете и бе оставила Сали да ръководи живота им. И когато Сали заповядаше нещо, Мона го изпълняваше.

Дълбоко в сърцето си майка й не искаше да е такава. Освен това сега се бяха върнали в Лос Анджелис. Това даваше на Сали възможност за съвсем открито емоционално изнудване.

— Знаеш, че хората може да ни издадат на вестниците, мамо. Нали не искаш Лусил и Кимбърли — бивши приятелки на Мона — да прочетат за теб в клюкарските рубрики?

Мона потрепери.

— Какво да прочетат?

— Че си била пияна в някакъв евтин апартамент? Само си представи как ще ти се присмиват.

В очите на майка й припламна отблясък от някогашния й дух.

— Не, по дяволите — каза тя. — Ще си взема вана.

— Точно така — въздъхна Сали с облекчение. Тя подкани майка си да влезе вътре и да се качи по стълбите. Жилищната сграда бе боядисана в розово като детска дъвка и боята бе избеляла; парапетите по стълбището бяха от стомана, а на пода бе застлан евтин линолеум. Но поне беше чисто — наоколо миришеше на силен промишлен дезинфектант.

Мона стисна здраво ръката на дъщеря си, докато Сали се бореше с ключа.

— Мислиш ли, че ще го направят? Дали ще открият, че живеем тук?

Сали сви рамене. Беше хубаво, че майка й изпитва известно чувство на срам, след като се бяха върнали на своя територия. Може би щеше да съумее да го използва.

Засега просто се опита да я успокои:

— Виж, мамо, това е прилично жилище. Много по-хубаво от онова в Хартфърд. Има си охрана и подземен паркинг.

— Сали побутна майка си вътре в апартамента. — Виждаш ли? Не е толкова зле.

Беше обзаведено семпло, само с най-необходимото. Диван, легло, четири стола и малък, седемнадесетинчов телевизор. Функционален бежов килим и цялото очарование на крайпътен мотел.

Запита се какво ли биха казали Джейн и Хелън, ако можеха да я видят толкова изпаднала. Но Сали знаеше — и това я стопляше вътрешно, — че те нямаше да бъдат жестоки. За разлика от интересуващите се от пари познати на Мона, тяхното приятелство бе истинско.

— Ти си вземи вана. — В банята имаше малка вана, от онези, в които човек трябваше да свие крака. — А аз ще ида да донеса покупките. — Чаша горещ шоколад с две таблетки за сън щяха да свършат работа. Сали потупа успокоително ръката на майка си. — Няма да останем тук дълго, мамо. Ще видиш.

Смели думи. Зачуди се как ще успее да ги превърне в реалност.

* * *

Сали си намери работа още първата седмица. Това не бе трудно в Лос Анджелис — световната столица на блясъка и суетата, където на всяка втора улица имаше салон за красота. „Бийхайв“ беше малко и непретенциозно местенце на булевард „Сънсет“, чиито клиенти бяха предимно тийнейджърки от заможни семейства в Западен Холивуд. Салонът бе неизвестен и скучен. Сали се съгласи да работи на процент, като за сметка на това нямаше да я вписват в счетоводните книги. Тя не искаше някой да я открие в собствения й град.

Още не. Не и докато не започнеха наистина да се издигат. Естествено, това, което важеше за репортерите, не беше в сила за Хелън или Джейн Морган. Сали позвъни на няколко места, обади се на разни хора, дори отиде в обществената библиотека, за да прегледа стари вестници, запазени на микрофилм.

Но не намери нищо. Бяха изчезнали. И макар да не се отказа напълно, Сали знаеше, че трябва да се захване усилено за работа.

Предлагаше на клиентите пълно преобразяване, правеше прически и поддържаше мястото чисто. Нищо особено вълнуващо, но Сали беше много добра и всички я харесваха. Можеше сама да определя цените на услугите си и да задържи половината сума, както и бакшишите. Така си плащаше наема, а и сметката й в банката растеше. Можеха да си позволят да живеят добре, но Сали още се мъчеше да събере пари за рехабилитационния център. Дори и най-скромното заведение не бе никак евтино.

След месец се охарчи за кола — съвсем приличен „Форд Фиеста“. Но това бе единственото й отпускане. Сали работеше до късно по седем дни в седмицата и ангажиментите й бяха плътно един след друг. Искаше да прави нещо по-различно, но първата стъпка бе да се установи в Лос Анджелис. Да събере достатъчно пари в банковата си сметка, за да има резерв от поне три-четири месеца.

На Сали Ласитър й бе омръзнало да работи за други хора. Искаше да започне свой бизнес, а за това бяха нужни пари.

Нощем, когато се прибереше у дома при отново пияната си майка, Сали отиваше в стаята си и рисуваше скици.

Беше откъснала страници от модните списания — „Ел“, „Воуг“, „Космополитън“. Искаше да прави дрехи — свободни, удобни за носене, модерни. Стилът не бе само в грима. Сали бе планирала всичко — щеше да започне със собствени модели, отначало ушити на ръка. Щеше да ги продава в магазините. Отначало щеше да пусне една бутикова линия, после и още, да залее целия град. Може би дори и цялата страна. Нямаше ограничения. Знаеше, че има талант и съвсем определено притежава свой собствен стил и блясък. Сали Ласитър нямаше никакво намерение да остане завинаги нечий служител.

Но през първата година просто си плащаше сметките, вършеше си работата и спестяваше, колкото може. И всеки ден рисуваше скици на моделите си.

Уши си няколко модела, облече ги на работното си място. Веднага получи комплименти от клиентките си. Момичетата питаха откъде могат да си купят полите и вталените джинси, както и любимите й тениски с едно голо рамо.

— Обожавам ги — обяви Сю Джолиф, приятелката й от салона, пляскайки с ръце и с възхитено изражение на лицето.

— Толкова са стилни, определено имаш талант!

— Благодаря, мила — отвърна Сали.

Сю бе добро момиче. Бяха излизали заедно на кафе няколко пъти, бяха си бъбрили за рок групи и за това къде могат да се намерят евтини дрехи, които изглеждат добре върху тялото. Но просто липсваше онзи магнетизъм, който бе изпитвала към другите две момичета. Понякога едно по-неангажиращо приятелство истински я депресираше, понеже липсата на всякакъв напредък в откриването на Хелън и Джейн отваряше огромна празнота.

Но мнението на Сю бе по-добро от нищо, това бе сигурно.

Сали се ухили. Сега имаше достатъчно пари и реакцията на момичетата й подсказа, че е готова.

И в слънчевото утро на един понеделник Сали стисна ръката на собственичката на салона и й каза, че напуска.

— Не може така. — По лицето на Фиона Брайс бе изписан неподправен ужас. — Ти си най-добрата ми стилистка, Сали, хората идват тук само заради теб.

— Това е много мило от твоя страна, Фи, но искам сама да се захвана с бизнес.

Фиона се опита да я спре.

— Ще те назнача на заплата — отчаяно се примоли тя. — Със здравни осигуровки! И можеш да вдигнеш процента си на шестдесет на четиридесет. Какво ще кажеш?

Но Сали поклати глава и златистата й коса се разпиля край лицето й.

— Искам да спечеля много пари. Това може да стане само ако салонът е мой. Вече спестих достатъчно. Съжалявам.

По-възрастната жена се намръщи; решителният блясък в очите на красавицата пред нея й подсказваше, че няма да стигне далеч с молбите си.

— Да успееш сама, е много трудно.

— Свикнала съм с трудностите.

— Ами, късмет, скъпа. И ако не се получи, винаги можеш да се върнеш тук.

— Благодаря ти. Много си мила.

Но когато излезе през вратата, Сали знаеше, че никога повече няма да се върне. Беше дошло време за завръщането й. Бе чакала години наред и най-накрая Сали Ласитър, закалена от трагедията, бедността и униженията, беше готова за големия удар.

* * *

Следващата стъпка бе най-лесната. Сали записа майка си в рехабилитационен център в града. Изобщо не постави въпроса на обсъждане; просто натовари Мона с багажа й в колата и потегли по „Ла Сиенега“.

— Не искам да ходя някъде без теб. — Това бе най-новото оправдание на Мона.

Сали не я погледна.

— Мамо, ще се оправиш и сама.

— Много е скъпо. Нямам нужда от това, Сали. Мога да намаля пиенето. Всичко е заради стреса.

— Мамо, минаха три години, откакто татко почина. Сега съм на деветнайсет и не искам да си мъртва, преди да навърша двайсет. — Сали не откъсваше очи от пътя. — Не мога да се връщам всяка вечер и да се страхувам, че може да те сваря задушена от повръщане. Лицето ти е подпухнало и зачервено, изглеждаш като шейсетгодишна. Това не ни подхожда, мамо. На татко нямаше да му хареса. Върнахме се в Лос Анджелис…

— Никога няма да се върнем — изхленчи Мона и по гласа й си пролича колко алкохол бе изпила, преди Сали да я качи в колата. — Преди живеехме в Бевърли Хилс.

— И пак ще живеем. — Сали стисна кормилото така, че кокалчетата на пръстите й побеляха. — Ще стана дизайнер. Ще продавам моделите си. Ще видиш.

— Аз трябва да съм у дома, да се грижа за теб. — Сълзливото хленчене на Мона изведнъж стана агресивно. — Спри колата! Не можеш да ме принудиш да ида в онзи дом! Няма да се регистрирам… Аз ще се грижа за теб, Сал.

Сали спря встрани от пътя и погледна майка си, цялата подпухнала и потънала в самосъжаление.

— През изминалите няколко години, аз бяха тази, която се грижеше за теб. Плащах сметките. Грижех се за къщата. Внимавах да не се нараниш и убиеш. Едва успявах да те накарам сама да си измиеш зъбите, мамо.

— Много добре се справях с грижите за теб, Сали…

Мона живееше в пълна самозаблуда. Сали нямаше да позволи да продължава така, нито минута повече.

— Знаеш ли защо напуснахме Тексас, мамо? Защото бях изнасилена. От Лео Фиск. Една вечер, когато се прибирах късно сама, след като цял ден се бях претрепала от работа, за да ни издържам. — Майка й остана с отворена уста от изпитания шок. — А когато се прибрах, ти беше мъртвопияна. Отново. Именно тогава събрах багажа. И се върнах тук, за да може семейството ни отново да постигне нещо.

Майка й започна да плаче, сега вече истински.

— Така изгубих девствеността си — студено завърши Сали. — Заради един изнасилвач. И дори не можех да споделя с теб. Ти не беше в състояние да ме чуеш. Всичко това ще свърши, мамо. Още днес. Отиваш в рехабилитационния център и няма да позволя да удавиш живота си в бутилка водка.

— Ще отида — прошепна Мона. — Сали…

Тя само включи на скорост.

— Не се тревожи. Няма да позволя на някакъв долен нещастник да съсипе живота ми. — Сали гордо вирна брадичка. — Както ти казах, започваме отначало. И днес е първият ни ден.

Двадесет и седма глава

— Мамо. — Сали потропа на вратата на стаята й. Две седмици, откакто се бе върнала от рехабилитация, Мона не бе докоснала алкохол. Но пък прекарваше по цял ден в леглото.

— Мамо, какво ще кажеш?

— Какво? Уморена съм.

Да, винаги беше уморена.

— Искам да ти покажа новите си скици. — Сали бе решена да разбуди майка си, да я накара да осъзнае къде се намира. — Какво мислиш?

Беше сигурна, че тези са най-добрите й модели досега. Къса рокля по тялото в бледожълто, с деликатно набрано деколте и силно вталена. Делови костюм с дръзко излъчване — вталено сако и закачлива плисирана пола. Лека тъмносиня рокля с много къси ръкави, с разкроена и вталена в кръста пола и корсаж — модел за момичетата, които вече не можеха да си позволят да ходят без презрамки.

А в добавка Сали бе нарисувала и бижута. Никакъв минимализъм, Сали бе максималистка. Нейните модели блестяха и искряха от кристали и евтини полускъпоценни камъни.

— Много са хубави. — Мона дори не вдигна очи.

— Искаш ли да излезем на разходка, мамо?

— Никой не ходи пеша в Лос Анджелис.

— Добре, когато се върна, ще те закарам с колата до брега — твърдо заяви Сали. Беше решена да я измъкне от апартамента.

— Къде отиваш? — Майка й отново използваше онзи хленчещ и сълзлив глас.

— Вчера ти казах, че имам среща в „Де Марко“.

— О, добре. Успех. Надявам се, че имат свободни работни места, би могла да работиш на щанда с козметика — уморено изрече Мона и затвори вратата.

Сал поклати глава и се върна във всекидневната. Събра скиците си, както и двата модела, които сама бе ушила. Първият бе любимата й пола — игрива, къса, от син сатен, с вълнообразен подгъв, асиметрично скроена и много подвижна. Вторият модел бе едно колие, което бе сътворила с огромно старание — малки кръгли полускъпоценни камъчета с различна буква, гравирана върху всяко, изписваха думата „късмет“. Бе ги нанизала на сребърна верижка, тъй като не можеше да си позволи златна.

Знаеше, че са много добри. Стилни и модерни. Нещо по-различно. Тя самата би ги носила — всяко младо момиче би ги сложило.

Досега й бе доста трудно — търговските представители отказваха изобщо да погледнат моделите й. Но след седмици настояване Оди Фостър от „Де Марко“ се бе съгласил да й отдели пет минути.

Това щеше да е нейният шанс. Големият й пробив!

* * *

— Виждате колко свободно се движи. — Сали се усмихна и завъртя полата, за да покаже как долният й край се разтваря от лекия бриз. — А тези камъни са създадени, за да се продават поотделно, с верижка. Всеки може да състави собствено послание. Бижу, но като при пиците — клиентът плаща за всяка добавка. Също като бонбони са — никое момиче няма да им устои.

— Интересно. — Фостър автоматично събра пръстите на ръцете си и опря длани една в друга, като същевременно овлажни устни. Сали забеляза как очите му жадно оглеждат пищните й гърди и положи усилие да не се скове. — Имаш ли какво друго да ми покажеш, скъпа? Трудно се пробива в продажбите в този град — наистина трудно.

— Нося няколко скици…

— Не говорех за скиците. Защо не дойдеш с мен в пробната и не ми покажеш как ти стои тази поличка? Нали разбираш, да ме впечатлиш. Имаш сладко дупе, сладурче. Ако искаш да направим сделка, знаеш какво трябва да направиш…

Сали грабна колието си и се завъртя на пети. Мръсник! Спомни си за Лео Фиск и очите й се напълниха със сълзи.

— Къде, по дяволите, си мислиш, че отиваш? — викна той. — Аз имам връзки, момиченце, във всички големи магазини в този град. Трябва да се научиш да играеш по правилата, ако искаш да стигнеш някъде…

Но тя вече бе излязла.

* * *

Сали не се върна у дома. Не можеше да понесе това. Да се прибере и да се занимава със замаяната от въздействието на сънотворните Мона. Сега беше на своя територия, трябваше да направи нещо.

Да вървят по дяволите всички, каза си тя наум с ярост. Толкова по-зле за тях. За всички онези развратници и мижитурки, както и онези, които просто не се интересуваха достатъчно, за да й дадат шанс.

Значи никой нямаше да й помогне, така ли? Добре. Сама щеше да се справи. Просто щеше да прескочи посредника.

Имам десет хиляди долара да си наема магазин, яростно си помисли Сали. Животът бе риск. Защо пък не, по дяволите?

Избърса сълзите си и тръгна от „Де Марко“ по улица „Мелроуз“. Разходката бе дълга, беше горещо, но за нея нямаше значение. Това бе центърът на младите и модерните в Лос Анджелис. Беше пълно с барове на мотоциклетисти, с магазини за кожени облекла, готически костюми, с различни магьоснически атрибути и всякакви гадатели.

Първите четири магазина, в които Сали си опита късмета, й отказаха категорично. Бизнесът им вървеше добре. Или просто не се интересуваха. Преместването си бе едно голямо главоболие. Трябваха й цели три дни, както и безкрайни уговорки, но накрая Сали намери подходящото място.

„Файн фешън“. Много оптимистично име. Занемарено и мрачно местенце, наблъскано с купища евтини тениски от Тайван, които се продаваха за пет долара на едро, пластмасови обици и еластични гривни.

В магазина нямаше никой, но мястото му бе прилично, на средата на „Мелроуз“ и с празен паркинг от другата страна на улицата.

За първи път, откакто се бе върнала в Лос Анджелис, Сали усети тръпка на вълнение.

Влезе уверено вътре. Зад щанда стоеше дребна корейка с отегчено изражение, която четеше списание.

— Здравейте — подхвана Сали. — Вие ли сте собственичката?

Жената мигновено се настрои отбранително.

— Платихме онази глоба, ако сте от градската управа.

— Не съм. Трябва ми магазин. За колко време е наемът ви?

— За шест месеца.

— Ще го откупя. Хиляда и петстотин долара на месец.

Очите на жената се присвиха.

— Сериозно ли говорите, госпожице?

— Напълно. И още три хиляди за рафтовете и стоката.

— Искам пет.

— Не си насилвайте късмета — отвърна Сали. — Магазинът ви не върви особено добре, госпожо. Със сигурност ви спасявам от затваряне. Така поне ще запазите кредитния си рейтинг добър и ще можете да започнете отначало някъде другаде.

— Кога ще донесете парите?

— Обадете се на адвоката си. Аз ще дойда утре с чек и договор. — Внезапно й хрумна още нещо. — Познавате ли шивачки? Искам да наема няколко жени, които знаят как да кроят и шият определени модели.

— Разбира се. Много.

— Ще ми трябват работнички. Четири жени. Можете да ги доведете утре с вас.

Жената се облещи насреща й.

— Сериозно ли говорите?

— Разбира се — потвърди Сали. — Напълно сериозно.

— Ами… добре. — Жената сви рамене. — Мястото не е от най-добрите, госпожице, има много магазини за дрехи, няма толкова клиенти. — Тя махна с ръка към спретнатата рокля на Сали и елегантните й обувки на висока платформа. — Но ти си богата, можеш да си го позволиш. Ще си научиш урока по трудния начин.

Сали се усмихна — първата й истинска усмивка от много време насам.

— Ще се видим утре сутрин — каза тя и си тръгна, за да потърси някой по-евтин адвокат.

* * *

— Ето какво ще правим. — Сали се усмихна на жените, които вече бяха нейни работнички. — Изрязваме едното рамо на всяка тениска. Деколтето ще бъде диагонално. И разрязваме подгъва ето така. — Показа им модела си във формата на пламък. — После го зашиваме обратно. Виждате ли модела? Плащам минимална надница плюс долар отгоре. След като продадем тази стока, ще имаме и здравни осигуровки.

Една по-възрастна жена с огромни торбички под очите се осмели да се обади. Сали се досещаше, че е прекарала живота си в някоя шивашка фабрика.

— Здравни осигуровки ли? — попита тя. — Наистина ли?

— Да. И имаме един час обедна почивка. Аз ще нося сандвичи и кафе. Всички ще работим заедно, дами. — Топлият тексаски акцент на Сали ги ободри. — Мислите ли, че ще се справите?

— Да — отвърна същата жена и се усмихна плахо.

— Да, госпожице — обади се и друга с надежда в погледа.

— Ето. — И тя взе една голяма и квадратна малиновочервена тениска, наложи шаблона на Сали и започна да изрязва.

* * *

— Редакцията на „Лос Анджелис ситизън“.

— Мога ли да говоря с Майк Риърдън? — Сали стисна здраво слушалката.

Това беше — излизаше на показ. Но нямаше избор. Нае служители, откупи наема на помещението — парите, които бе спестила, почти бяха свършили. Сали имаше стока. Сега всичко опираше до продажбите.

Канеше се да изложи живота си на показ. А вероятно и майка си също. Но моментът бе решителен — всичко или нищо.

— Кабинетът на редактора. Говори Джанис. Кой се обажда?

— Сали Ласитър.

— От коя компания? — попита отегчено секретарката.

— Аз съм дъщерята на Поли Ласитър — нали помните петролния магнат, който фалира и почина от инфаркт? Беше голям удар. На всички първи страници.

— Да…

— Двете с майка ми избягахме посрамени в Тексас. — Въпреки болката от спомена тя се насили да го каже. От вестника трябваше да я мислят за жертва или изобщо нямаше да я погледнат. — Сега отново съм в Лос Анджелис и искам да дам ексклузивно интервю. Да разкажа нашата история. — Даде номера си. — Помолете го да се свърже с мен на този номер, ако се интересува. Дочуване.

Сали затвори, а сърцето й биеше ускорено от бурния прилив на адреналин. Отиде в кухнята да си направи кафе и тъкмо отваряше хладилника, когато телефонът звънна.

— Наистина ли говоря със Сали Ласитър?

Мъжки глас. Недоверчив тон.

— Точно така. — Постара се да звучи уверено и спокойно. — Готова съм да сключим сделка, господин Риърдън.

— Не плащаме за интервюта, Сали, такава е политиката на вестника.

— Не търся това. Открих малък магазин със собствени модели. Нарича се „Уейв“. Имам нужда от реклама. Можете да дойдете и да направите голям материал за мен, като включите името на магазина и снимки на тениските ми. Аз ще позирам в някои от моделите си. — Той понечи да каже нещо, но Сали го прекъсна. — Ще ви дам каквото търсите — много емоционална история за татко, за годините на бедност, за държавното училище и как съм пътувала с автобуса. Всичко, което искам в замяна, е малко публичност. Е, какво ще кажете?

Риърдън се засмя.

— Голям кураж имаш, млада госпожице. Ще приема сделката. Но имай предвид, че изобщо не разкрасяваме истината. Това го оставям на „Венити феър“. Ако дрехите ти не струват, моят репортер ще каже точно това.

— Устройва ме. — Сали се почувства въодушевена. — Да го направим.

— Кога?

— Сега. — Даде му адреса. — Ще бъда в магазина след двайсет минути.

* * *

Накара ги най-напред да направят снимките. Знаеше, че след като говори с репортера, очите й ще бъдат зачервени. Най-добре да приключат първо със снимките. Позира пред фотографа, секси, но сдържано, в късата си синя пола и изрязана бяла тениска, която подчертаваше тена й; дългата й руса коса се спускаше свободно до кръста й, ноктите й бяха със семпъл френски маникюр, а сините й очи се смееха.

Фотографката въздъхна с удоволствие.

— Изглеждаш фантастично, миличка.

Репортерката беше с очила и сериозна на вид — с тесни черни джинси и закопчана догоре бяла риза на същински моден експерт. Сали изля душата си пред нея — хлипаше, възмущаваше се от липсата на подкрепа в училището на госпожица Милтън, порица приятелките на майка си. Даде сензационно интервю. Трябваше да е такова. Искаше да се появи във вестника.

— Ще предам материала още този следобед. — Репортерката изключи касетофона си, явно впечатлена. — И още нещо, Сали, мисля, че твоите тениски са много модерни. Толкова са секси. И направо обожавам тези камъни.

— Ето. — Сали скочи, събра шепа камъчета и й наниза колие. — Аналийз. — Името й. — Това е за теб. Ако ти харесва, може би ще го носиш, ще кажеш и на приятелките си.

— Може би. — Журналистката се усмихна. — Статията ще излезе в неделя. Ако бях на твое място, щях да отворя и магазина тогава.

* * *

Другият ден бе четвъртък. Сали отиде на работа и завари магазина пълен. Коко, момичето от Алжир, което стоеше зад щанда, бе отворила по-рано.

— Навън имаше тълпа.

Фотографката от предния ден се бе върнала и бе довела приятелките си.

Докато изисканите млади жени, които Сали определи като студентки, адвокатки, съпруги на банкери и жени със свободни професии — обикновени заможни жителки на Лос Анджелис, пазаруваха и минаваха през стоката й като нашествие на скакалци, Сали се замисли над факта, че в този град човек можеше да е на гребена на вълната само ако е модерен и ако е пръв. Богатите момичета искаха да имат преднина пред тълпата от купувачи, която щеше да се изсипе тук в неделя, след като статията в „Ситизън“ излезе на бял свят.

В края на деня Сали бе реализирала прилична печалба. Даде на работничките малък бонус — по петдесет долара на всяка, само толкова можеше да си позволи.

— По-нататък ще има повече — обеща тя.

Те се засмяха и я прегърнаха, а в очите им блестяха сълзи. Сали остана с впечатлението, че работничките й не виждат често петдесет долара накуп.

Това я развълнува. Най-сетне харчеше свои пари. Налагаше собствения си стил. Собственият си успех.

В неделя излезе статията. Сали не я прочете; нямаше желание да преживее наново цялата мъчителна история. Само погледна снимките. На тях тя сияеше — с развята златиста коса, усмихната и много красива, с късата си модерна пола и вродено самочувствие.

Аналийз, журналистката, бе познала съвсем точно. Магазинът на Сали бе претъпкан. Продадоха почти всички тениски, а бижутата свършиха само за три часа.

След това започнаха да приемат поръчки. Предварително плащане, доставка след две седмици, само с предварително записване.

Сали Ласитър все още бе дребна риба. Не се заблуждаваше. Но също така знаеше, че е успяла.

Двадесет и осма глава

— Не можете да се пазарите с мен, госпожице Морган.

Търнбул Скот, затлъстелият главен изпълнителен директор на „Шоп смарт“, присви свинските си очички и се втренчи в младата дама, вицепрезидент на компанията.

— Историята ти е впечатляваща — стои отлично в отчетите ни, но си прекалено млада за подобно повишение.

— Когато оценявам ръководните кадри, винаги вземем предвид резултатите им. — Джейн се чувстваше странно безпристрастна. Един гълъб прелетя навън, близо до огромния прозорец зад Скот; това я накара да се усмихне, което пък го разгневи.

— Използвала си публична известност, за да напреднеш в кариерата си. Помисли как би изглеждало, ако поемем риска с едно хлапе, което според закона дори не може да пие виното, което продаваме.

— Професионалното ми развитие показва, че това не би могло да се случи.

— Виж, да караме направо. — Никой не разговаряше по този начин със Скот. Ценеше много високо онова, което момичето бе постигнало с намаляването на разходите в личния състав, иначе досега щеше да е изгонена. — Няма да те сложим начело на важен отдел в компанията. Имаш оферта. — Бордът му бе наредил да я задържи в компанията — страхуваха се, че някоя фирма за търсене на ръководни кадри може да я отмъкне. — Това е много щедро предложение — настоя той с раздразнение.

— Така е. — Джейн отново се усмихна. Бяха я молили, умоляваха я и накрая просто я бяха затрупали с пари. Последната оферта бе да удвоят заплатата й. Триста и петдесет хиляди долара. Цяло състояние за момиче на двадесет и една години — дори и най-многообещаващият млад инвестиционен банкер, дошъл направо от престижен университет, не получаваше толкова.

— Не го искам — обясни Джейн.

— Така ще получаваш повече, отколкото ако ръководиш отдел продажби.

— Не ме интересува. Искам да получа нужния опит.

— Опит ли? — Той примигна. — За какво?

— За времето, когато ще притежавам тази компания.

Търнбул Скор се засмя. Джейн — не.

— Говоря сериозно. Ще ме прехвърлите ли на ръководен пост? — попита тя.

— Не! — викна той.

— Тогава напускам. — Джейн бръкна в джоба на сакото си, извади оставката си и ключовете за служебната кола и ги остави на бюрото му. — Беше удоволствие да работя с вас.

С вас. А не за вас. Този човек не й беше началник. Тя издържа на погледа му предизвикателно и с ледено спокойствие.

Скот я зяпна невярващо. Бордът нямаше да хареса това.

— Ти си една арогантна кучка! — изрева той. Но тя вече се бе завъртяла на токчетата си и наперено излизаше през вратата на кабинета му.

* * *

— Има известно спадане в пазара на недвижими имоти — изтъкна Марси Уилкърсън, брокерката на недвижими имоти. — Продажбите стават по-бавно…

Джейн се извърна към нея.

— Хайде, стига, Марси. Когато трябваше да купя, ме увещаваше да действам бързо, да не изпусна момента. Всеки ден преглеждам страниците с новини за пазара на имоти.

— Пазарът се промени, откакто ти купи това място.

— Не, не е. Искам шестстотин и петдесет хиляди за апартамента си.

Очите на Марси направо щяха да изскочат.

— Това е печалба от сто и петдесет хиляди само за осем месеца.

— Съвсем постижима цена — ясно отсече Джейн. — Или ще го продадеш на тази цена в рамките на един месец, или ще си намеря по-способен агент. Сега ме извини, ако обичаш, заета съм.

И отвори вратата. Марси си тръгна.

Кучка, каза си тя, когато Джейн хлопна вратата зад гърба й. Беше корава като камък. Определено имаше нужда от малко секс.

Но се върна в офиса си и обяви апартамента за шестстотин и петдесет хиляди долара.

Човек не можеше да спори с Джейн Морган.

* * *

— Искам един билет до Лос Анджелис, моля.

— Разбира се, госпожо. — Жената зад гишето изгледа любопитно младото момиче, застанало пред нея. Толкова беше хубаво — стройно и младо, в стилна дизайнерска рокля и понесло малка пътна чанта. Звучеше образовано — вероятно беше студентка, която търси билет с голямо намаление в последната минута. — Да видим какво ще излезе от офертите за намаление…

— Не. Искам първа класа.

Жената повдигна вежди, но момичето извади портмоне „Прада“ и хладнокръвно й подаде златна карта „Американ Експрес“.

— Кога желаете да се върнете?

— Няма да се връщам. Еднопосочен билет.

— Струва три хиляди долара — каза по-възрастната жена предпазливо, сякаш питаше за потвърждение.

— Чудесно. Дайте ми го, моля.

Жената изпълни желанието й още по-учудена отпреди. Коя беше тя? Появява се на летището и лети в първа класа? Защо не си бе резервирала билет по-рано? А най-странното бе, че нямаше сватбена халка. Би могла да си представи това момиче като младата съпруга на някой инвестиционен банкер, но на ръката й нямаше халка.

— Салонът за първа класа е горе.

— Благодаря. — Тя взе билета си и си тръгна, хладнокръвна и спокойна.

Жената въздъхна. Тя бе на четиридесет и пет, беше омъжена за заварчик и живееше в малка къща в Куинс. Колко й се щеше да бъде като това английско момиче. В него имаше нещо особено — не беше само богатството. Сякаш нищо не можеше да го смути.

* * *

Джейн мислено сви рамене, когато влезе в салона за първа класа. Нека да я зяпат. Знаеше какво виждат хората в нея и не даваше пет пари. Нима някой се бе интересувал от нея преди години, когато бе по-млада? Само приятелките й. Изобщо не се интересуваше от мнението на останалия свят.

Търнбул Скот я смяташе за луда. За човек, който поема неразумни рискове. Който захвърля сигурния си корпоративен живот заради измамни надежди и амбиции.

Но той просто не разбираше.

Ако останеше в „Шоп смарт“, означаваше да обрече себе си на провал. Джейн имаше много ясна представа докъде иска да се изкачи по стълбицата на професионалната си кариера и ако върхът й опираше в поста на „добре платен изпълнителен директор“, тогава изобщо не си струваше да се катери.

Искаше сигурност. Случилото се с баща й никога нямаше да сполети нея. Искаше да стане наистина богата, като Арън Спелинг или Поли Ласитър. Достатъчно богата, че да може да си позволи да докара машина за сняг за Коледа в Лос Анджелис. Достатъчно богата, за да докара градския зоопарк в имението си за шестнайсетия рожден ден на детето си.

А човек не забогатяваше толкова от заплата, само от притежаването на собственост.

Изпита лек пристъп на страх, докато крачеше към бара, където си поръча минерална вода с много лед. Това беше нова територия. А в бизнес средите я бяха сложили в определена сфера — „Човешки ресурси“ — недотам съществена област. Именно затова „Шоп смарт“ не й бяха дали шанс.

А сега трябваше да й го даде някой друг.

— Може ли да ви купя питие?

Спокоен и самоуверен мъжки глас. Американец — напълно различен от Джуд.

— Не. — Джейн не се обърна да го погледне.

— Точно така. Браво.

Сега вече го погледна — ядосана.

— Моля?

Мъжът, който я бе заговорил, леко наклони глава. Петнадесет години по-възрастен от нея, все още млад, около трийсет и пет годишен, предположи тя. С тъмни очи и гъсти черни мигли. Доста надменна, сурова уста, силна челюст и приличен тен.

— Не мога да ви купя питие, защото тук са безплатни. Но все пак бихме могли да изпием по едно заедно.

— Аз вече пия. Сама.

Джейн се извърна. Това беше игра за заблудените и тя не искаше да участва. Всички започваха мили и забавни, а когато им станеше ясно, че тя не се интересува от връзка за една нощ с някой младши директор по маркетинга, тогава я наричаха лесбийка и кучка.

И баща й бе чаровен — към непознати. А тя самата си бе позволила да се увлече по чаровен мъж, когато бе срещнала Джуд Ферърс и се бе хвърлила в обятията му, заслепена от бляскавите му маниери и празно сърце. А това, след измъчващия я от години спомен за бащиното пренебрежение, само я бе унижило още повече. Донесло й бе само мъка.

Този мъж беше силен и красив, но какво от това?

Джейн бе наранена. Съвсем наскоро. Бе издигнала стена около себе си.

— Чудесна идея. — Мъжът изобщо не изглеждаше обезкуражен. — И аз ще изпия едно сам. Точно до вас. А после и двамата ще се качим на самолетите си и никога повече няма да се видим.

Тя се разкая.

— Извинете, ако съм била малко студена с вас.

— Студена ли? Не мисля, че ви е нужен лед в питието.

Очите на Джейн отново блеснаха. Той й се присмиваше, този надменен господин. Погледът му не се откъсваше от нея, а езикът на тялото му издаваше спокойствие, увереност и високо самочувствие. Всеки друг вече би се дръпнал смутено.

— Това върши ли ви работа понякога? — попита тя.

— Кое? — Той се ухили, без да отклонява тъмните си очи от нейните.

— Да обиждате жените.

Момичето зад бара се приближи към тях и му се усмихна мило.

— Господин Левин. Истинско удоволствие е да ви видя отново, сър.

Джейн мислено прерови бизнес визитките.

— Вие да не сте Крейг Левин?

В очите му се появи палаво пламъче — от удоволствие.

— Да, госпожо.

Крейг Левин. Крейг Левин! За Джейн, която бе редовен читател на списание „Форчън“ и която се прекланяше пред милиардерите и предприемачите, това име бе вълшебно. Той бе кралят в бизнеса. Цялата се изчерви и от прилива на адреналин нежните косъмчета върху ръцете й настръхнаха.

— Какво да ви донеса, сър? Обичайното ли? — измърка барманката.

— Чудесно! И, моля те, наричай ме Крейг, Айрис.

Айрис цялата грейна, явно силно развълнувана, че е запомнил името й.

— Веднага — обеща тя със задъхания глас на Мерилин Монро.

Крейг Левин, както Джейн отлично знаеше, беше богат. Достатъчно богат, че да докара машина за сняг в имението си в Лос Анджелис за Коледа. Толкова богат, че да си купи остров. Или два.

Крейг Левин. Чудото на Уолстрийт. Гениален инвеститор, когото Джейн бе чувала да описват като „новия Уорън Бъфет“ по-често, отколкото искаше да си спомня. Той притежаваше властта да повлияе на стоковата борса. Също като Бъфет и той никога не разделяше акциите в основния си фонд и сега те се търгуваха за осем хиляди долара едната.

Някои от първоначалните му инвеститори бяха спечелили милиони от съвсем незначителен начален капитал. Левин бе тайнствена личност. Никога не даваше интервюта. Нямаше никакви задушевни разговори с журналистите на „Форчън“, затова и никога не бе виждала снимката му. Нямаше телевизионни изяви по CNBC с Мариса Бартимоло, „любимката на богатите“, която да му се усмихва с възхищение.

Левин бе млад, независим и безумно богат.

Нищо чудно, че беше толкова арогантен.

Джейн леко потрепери от мисълта, че се намира толкова близо до него. А Левин определено осъзнаваше въздействието, което оказваше върху околните. Проницателните му очи я наблюдаваха.

— Това, че знаете името ми, означава ли, че ще бъдете по-мила с мен?

Джейн направо замръзна от ярост — отчасти към него, отчасти към самата себе си. Той продължаваше да я гледа с развеселено изражение. Неговата сила и красота, както и непоклатимата му самоувереност, имаха омагьосваща власт; не бяха много мъжете, които можеха да я погледнат снизходително. И тя с ужас откри, че това я възбужда.

Скова се.

— Категорично не. Аз не се продавам. — Джейн не можа да се сдържи; кимна към момичето зад бара, което приготвяше на Левин голям скоч с много лед. — Но може би тя. Може все пак да ви излезе късметът.

Усмивката му рязко изчезна.

— Седите тук, в салона за първа класа, защото имате първокласен билет. Не знам нищо друго за вас, но знам, че сте жена с финансови възможности. Тя е сервитьорка. Вероятно получава малко над минималната заплата. Затова да седите тук в елегантната си рокля и да я наричате проститутка, не е никак хубаво.

Джейн се изчерви до върха косите си.

— Много съжалявам — каза тя, смутена и засрамена от себе си.

Той отвърна хладно:

— Наслаждавайте се на питието си — и се отдалечи към другия край на бара, като взе уискито си от сервитьорката, когато мина покрай нея.

Джейн потръпна. Левин имаше право; би трябвало да прояви повече благосклонност. А той моментално бе изгубил интерес към нея.

Не че това я засягаше.

Левин я бе притеснил. Неговото настоятелно внимание я бе подразнило. Тогава защо се дразнеше още повече, след като то бе спряло?

— Мога ли да ви предложа още нещо, госпожо? — Глуповато усмихнатата сервитьорка се бе върнала в пълно неведение относно случилото се.

— Не. Няма нужда. Благодаря — гузно отвърна Джейн.

— Този Крейг Левин — толкова е секси. И е забавен. Чувала ли сте го да се шегува? Може да разсмее всекиго.

— Често ли е тук? — Любопитството я надви.

Сервитьорката — Айрис, нали така я беше нарекъл, се ухили.

— Непрекъснато. Той обикаля повече и от Дядо Коледа. И помни имената на хората… — Тя въздъхна. — И е толкова красив. Не мислите ли?

Джейн сви рамене.

— Ако си падате по такива.

— Божичко! По всяко време. Но жените, с които го виждам, обикновено са модели. Светски личности… нали разбирате.

— Колко изтъркано.

— Предполагам, че може да има каквото си поиска и просто се възползва. Но никога не съм го виждала да се държи грубо с жена. Виждала съм няколко от приятелките му да плачат, след като се качи в самолета. Никоя не се задържа дълго.

— Богат плейбой. Вечната история — отбеляза Джейн, доволна, че може да се отнесе пренебрежително към Левин.

Но въпреки това й се искаше той да не си бе тръгвал.

Повтаряше си, че всичко е въпрос на бизнес. Левин бе толкова богат, че можеше да купи „Шоп смарт“ само като напише чек. Не можеше да си позволи да ядосва такъв човек. Може би беше добре, че той не знаеше името й.

— Пътниците за полет деветстотин шестдесет и едно за Лос Анджелис да заповядат на изход тридесет и три.

Джейн стана, едновременно облекчена и разочарована.

— Това е за мен. Благодаря, Айрис. — Остави цяла двайсетачка на бара като бакшиш, за да успокои малко гузната си съвест. — Приятен ден.

Джейн мислеше за него, докато вървеше по коридорите и пътеките на летището. Опитваше се да го прогони от ума си, но не успяваше. Та тя специално бе изучавала портфолиото на Крейг Левин. На практика знаеше наизуст биографията му. Джейн никога не бе виждала снимка, не й трябваше; Левин бе нейният герой. Тя си бе изградила образа му в представите си, бе мечтала да го срещне — той беше един от големите играчи, един от великите хора, на които тя най-много се възхищаваше.

А сега той й бе предложил питие, а тя го бе пратила по дяволите!

Ядосваше се на себе си, че съжалява за това. Той всъщност се бе опитвал да я сваля. Не беше приел отказа й. А и Айрис й бе казала, че има цял куп красиви приятелки.

Само се разсейваше. Джейн се помъчи да върне мислите си към най-наложителното. Да намери Хелън и Сали. Да основе собствен бизнес като „Шоп смарт“.

— Добро утро… втората редица вляво…

Стюардесата продължаваше да повтаря малоумните си обяснения; Джейн не й обърна внимание и продължи напред. Защо правеха така? Колко трудно би могло да е да намериш място 2В? Най-отпред на редицата. Вдигна тежката си пътна чанта и се помъчи да я прибере в отделението за ръчен багаж. Две силни ръце взеха чантата й и я наместиха с лекота.

— Благодаря. — Джейн се озърна. Беше Левин. Зяпна от изненада.

— Явно седим един до друг. — Той й се усмихна ведро. — Надявам се, че нямате нищо против.

— Аз… не. — Мислите й препускаха бясно и тя се чудеше дали да не му се извини за случилото се преди малко. Но моментът бе отминал, какво би могла да каже? — Всичко е наред.

Джейн се настани на седалката си. Изчерви се отново. Той беше изключително привлекателен. Много различен от Джуд — мускулест, а не кльощав; загорял и мъжествен, истински богат и силен мъж, а не някакъв си разглезен хлапак с попечителски фонд. От него се излъчваше увереност и пълен контрол.

С Джуд бе станала жертва на сляпо увлечение. Сега бе различно. Левин я дразнеше и притесняваше, но тялото й само отговаряше по начин, който изобщо не бе познала през времето на измислената си авантюра с англичанина.

Кожата й направо настръхваше от близостта му. Усети как се овлажнява и напряга. Изведнъж дрехите й сякаш станаха прозрачни, сякаш той бе Супермен и проницателният му поглед можеше да проникне под тях.

Джейн се постара да прикрие смущението си. Порови в джоба на седалката пред нея и потърси спасение в безплатното списание, преструвайки се, че го чете.

— Да — обади се Левин. — Тази статия за берачите на ягоди в Средния запад е наистина запленяващо четиво. Чух, че двама от авторите в списанието били номинирани за наградата „Пулицър“.

Очите й блеснаха.

— Значи милиардерът се подиграва на бедните журналисти, така ли?

Той се ухили.

— Туш.

Джейн изпита неимоверно силно въодушевление, че е успяла да отбележи точка пред него. Насили се да отклони поглед.

— Госпожице Морган, мога ли да ви предложа шампанско или прясно изцеден портокалов сок?

— Портокалов сок. Благодаря.

— И за мен същото. Едно питие ми стига. — Левин подаде чашата на Джейн. — Да не би да сте заклет трезвеник, госпожице Морган?

— Още поне три месеца. Нямам навършени двадесет и една.

— Колко стар се почувствах — каза той с усмивка, която ясно отричаше думите му.

— Няма защо да се притеснявате за мен. По закон съм пълнолетна. — Вирна предизвикателно брадичка.

— Радвам се да го чуя — отвърна той меко, но с някаква хищническа нотка, която предизвика тръпка в тялото й.

Джейн се укори мислено. Какви ги вършеше, за бога? Месеци, години наред бе отблъсквала мъжете, а сега бе повече от готова да започне да флиртува с Крейг Левин само защото беше толкова властен мъжкар?

— Да видим, значи. — Левин се фокусира някъде в пространството пред себе си; това я притесни. — Морган, жена, на двадесет, британка. Това означава, че сте Джейн Морган, старши вицепрезидент на „Човешки ресурси“ в „Шоп смарт корпорейшън“.

Тя примигна.

— Откъде, по дяволите, знаете това?

— Имам фотографска памет. Много полезно качество при оценката на акции. Значи съм прав?

— За всичко, с изключение на последното. Вчера напуснах „Шоп смарт“.

— Извинете ме за секунда.

— Разбира се — каза Джейн, но се разочарова. Тъкмо бе започнала да се забавлява. Левин леко се извърна и прекара черната си карта „Американ Експрес“ през слота на скайфона, преди да набере номера.

— Ана? Крейг се обажда. Отърви се от „Шоп смарт“. Всичко, целия пакет от половин милион. Кажи на брокерите да ги пуснат бавно. Ще се видим, скъпа. — Той отново се обърна към Джейн. — Разкажи ми останалото от историята си.

Тя се мъчеше да се пребори с неочаквано завладялото я желание, което разтърсваше цялото й тяло. Само заради две нейни думи той току-що бе продал акции на „Шоп смарт“ за над десет милиона долара. Беше го видяла как изтъргува половин милион акции.

Каква сила. Каква решителност. Колко неописуемо секси бе лекотата, с която го бе направил, а после отново се бе обърнал към нея, сякаш само бе погледнал часовника си.

— Защо продадохте тези акции? — едва прошепна тя. Притесняваше се, че гласът й ще прозвучи дрезгаво. Молеше се да не го зяпне нахално.

— Джейн Морган — отвърна той, докато очите му изучаваха лицето й и отбелязваха разширените й зеници, зачервените страни. Направо й се прииска да побегне, само че бяха в небето и нямаше къде да избяга. — Младши вицепрезидент, повишена направо от нивото на работниците. През първата си година намалила разходите в един от магазините с трийсет процента и увеличила производителността с двадесет и седем процента и всичко — само с промени в личния състав. Повишена в централното ръководство, приложила техниките си в цялата страна; последвало незабавно намаляване на разходите за заплати с петнайсет процента, както и съкращаване на излишни ръководни кадри, което довело нови осем процента спестени средства. Данните за увеличението на производителността още не са публикувани. Ясно е, че в магазин с толкова ниски цени разходите за персонала са близо половината от всички средства. Ти си напипала нещо важно. Щом са те пуснали да си тръгнеш, значи са полудели.

Той знаеше всичко за нея. Джейн се опита да овладее възбудата си. И какво от това? Просто фотографска памет, измамен трик.

Бе свикнала да е по-умна, по-амбициозна и по-успяваща от всеки мъж, когото бе срещала. Не и този път.

Опита се да се съсредоточи върху бизнеса.

— Не се интересувам от поста вицепрезидент, отговарящ за личния състав — каза тя. — Искам да бъда главен изпълнителен директор. На собствената ми, изцяло моя компания.

— Защо?

Джейн не бе очаквала точно този въпрос.

— Не ми харесва да завися от някого — отвърна тя след кратка пауза.

— Бих могъл да ти помогна.

— Можеш да ми купи „Сакс“ и да ми го подариш за рождения ден. — Джейн говореше уверено, вече бе на по-сигурна почва. — Но нямам намерение да стана нечия държанка. Искам сама да успея.

Усмивката му стана по-широка.

— Впечатляващо.

— Добре е да знаете няколко неща, господин Левин — дръзко продължи Джейн, предизвиквайки го. — Първото е — нека да изясним това от самото начало, — че знам всичко за вас и ви се възхищавам. Като всички останали в бизнеса, предполагам. Второто е, че нямам желание да стана поредната ви трофейна приятелка. Като останалите еднакви на вид и взаимозаменяеми супермодели, служещи за украса на костюма ви.

— Като какво?

— Помните ли сервитьорката Айрис? Двете си поприказвахме. — Джейн се усмихна тържествуващо. — Изобщо не ме съблазнява идеята да бъда поредната бройка за който и да било мъж, независимо колко е богат и… властен. — Самото изричане на думите предизвика тръпки в стомаха й; Джейн не им обърна внимание. — Така че се надявам пътуването ни да е приятно и ще призная, че беше вълнуващо да се запозная с вас. Но е хубаво да знаете, че цялото това флиртуване е загуба на време. Аз съм заета жена и това не ме интересува.

Той повдигна едната си вежда и се ухили.

— Интересно — каза той. — Обичаш да казваш нещата направо. Повечето жени не биха посмели. Да, разбира се, че флиртувам с теб. И разбирам чувствата ти.

— Чувствата ми?

— Точно така. — Той се усмихна без капка разкаяние. — Имаш пълно право да изразиш мнението си по всички тези въпроси и аз имам пълното право да не го приема. Но не се тревожете, госпожице Морган. Няма да ви преследвам. Досега никога не ми се е налагало да досаждам с вниманието си на някое момиче. Когато решиш, че искаш да се срещаш с мен, а ти ще поискаш, това ще бъде изцяло по твоя собствена воля.

— Много си самоуверен.

— Заслужил съм си правото.

— Не и с жените — възмути се тя.

— Определено и с жените. Попитай която и да е от бившите ми приятелки.

— Бивши — натърти многозначително тя.

Левин леко склони глава.

— За съжаление, да. Не бяха достатъчно предизвикателство за мен.

— Излизаш с красавици, а твърдиш, че търсиш предизвикателства? Я стига.

— Там е работата. Искам всичко в една жена. Интелект, красота, сила, чувство за хумор — определен стил. — Той сви рамене. — Щом се предполага, че трябва да прекараме остатъка от живота си с даден човек, според мен трябва да имаме право на безкрайно дълъг списък с качества. Аз започвам с красотата, вярно е.

— Защо?

— Това е единственото качество, което може да се оцени мигновено — спокойно поясни той. — За да се види дали е интелигентна една жена и дали има силен характер, се изисква да излезете на среща.

— Някой казвал ли ти е, че си изключително нагъл и предубеден?

— Така ли е? Ами ти какво търсиш в един мъж? — попита той. — С колко бедни, грозни, неуспели и плахи мъже си излизала напоследък?

Джейн замълча. Не искаше да споделя с него, че не е имало друг, освен един английски нехранимайко. Това беше Америка и тук всеки беше психоаналитик. Не искаше да я подлага на анализ. Особено пък Крейг Левин.

— Е, какво ще правиш в Лос Анджелис? Бизнес?

— Да, но не мога да ти кажа какъв.

Тя разбираше. Пазарът следеше всяка крачка на Крейг Левин. Ако знаеше от какъв бизнес се интересува, това бе все едно да има вътрешна информация относно борсовите пазари.

— Аз ще основа свой бизнес там. Ще си купя къща. И ще потърся две стари приятелки.

Той се ухили.

— От устатата ти това звучи лесно.

— Защо да не е? — възкликна Джейн. — Хората прекалено усложняват живота.

* * *

Когато кацнаха, тя се обърна към него и делово му протегна ръка.

— Беше ми приятно да се запознаем, господин Левин.

— Крейг — настоя той, докато очите му играеха.

— Не мисля, че е редно. Може би в бъдеще ще работим заедно.

— О, това никога няма да стане — отсече моментално той.

— Откъде знаете?

— Защото ме привличаш. И ти си привлечена от мен. Това са два усложняващи фактора, които нямат никакво място в каквито и да било финансови сделки.

Самолетът спря. Левин скочи, мигновено взе куфарчето си и й подаде нейната пътна чанта. Джейн усети как я залива огромна вълна от тъга и усещане за загуба. Полетът бе приключил, той си тръгваше, за него тя бе само приятно развлечение и повече никога нямаше да го види.

Гордостта й не й позволяваше да каже нищо.

— Нямаш никаква представа дали съм привлечена от теб, или не — просъска тихо тя.

Левин се наведе ниско до нея, както бе седнала на мястото си. Доближи устни до ухото й, така че никой от бизнесмените, които минаваха край тях, да не може да го чуе.

— Естествено, че знам. Има съвсем конкретни физиологични признаци; човек трябва да има само най-основни познания по биология.

Джейн прехапа устна. Никога не бе срещала мъж като Левин. Бог да й е на помощ, мъжествеността му я възбуждаше. Тя стисна здраво ръце в скута си.

— Ето. — Той й подаде визитката си. — Довиждане, Джейн Морган.

Тя взе визитката. Естествено, би трябвало да я накъса на малки парченца пред очите му. Но вместо това я прибра в джоба на сакото си.

Левин се пресегна и загрубелият му пръст небрежно и тайничко погали врата й до началото на гръбнака.

Беше като електрически шок. Безпомощна, Джейн реагира; тялото й потрепери и се наложи да стисне здраво страничните облегалки, за да не може друг да види реакцията й. Изчерви се, беше пламнала от срам и от желание и просто изчака да премине.

Само след секунди той бе изчезнал. Беше в началото на опашката от слизащи пътници; напусна самолета, без да се обърне. Джейн се бе върнала в Лос Анджелис така, както го бе напуснала. Сама.

Двадесет и девета глава

Хайя се изправи неуверено. Беше едва във втория месец от бременността си, но въпреки това краката й отичаха. Тръгна към градината, внимателно пристъпвайки с бродираните си пантофки, стиснала здраво броя на „Лос Анджелис ситизън“.

Стомахът й се бунтуваше — и не беше заради бебето. Това бе Сали, нейната Сал и, във вестника!

Беше толкова объркана. Най-напред бе изпитала истински шок. След толкова време бе зърнала лицето на Сали. Гледаше право в нея, по-възрастна, някак по-спокойна, но несъмнено бе същото златно момиче. Болезнената самота, която Хайя изпитваше след смъртта на Ахмед, моментално бе пронизана от ново чувство. Хайя почти бе забравила какво е простичкото човешко щастие. И когато видя Сали жива, здрава, цъфтяща — това я зарадва силно.

Но после прочете статията. Сали говореше за баща си, за болката, за отхвърлянето от обществото, което бе преживяла. И Хайя се почувства много виновна; Сали бе имала нужда от нея, а Хайя не се бе отзовала; тя бе на другия край на света и се разтапяше от удоволствие в прегръдките на Ахмед.

Какво си бяха помислили Джейн и Сали, когато бяха открили, че е заминала без никакво обяснение. Сигурно им се бе сторило като истинско предателство. И до известна степен бе точно такова, признаваше го сама. Не бе опитала всичко, за да ги намери, дори и след като се бе върнала в Америка. Толкова бе погълната от Ахмед, от бъдещето, което градяха заедно, а след смъртта му се чувстваше изгубена.

И ето, че сега бе видяла Сали. Скандални модели, помисли си Хайя, но със силно изразена индивидуалност. Неоспорим стил. А Сали изглеждаше толкова красива! Дори по-красива, отколкото на онова парти, помисли си Хайя. Трагедията бе придала на лицето й решителност, бе задълбочила въздействието на идеалните й черти.

Дрехите изглеждаха добре върху фигурата й. Личеше добрата й форма, елегантността и дързостта, от която сърцето на Хайя се сви — това беше Сали, щедрата, оптимистично настроена, ведра Сали. Тя не се бе предала, отново се мъчеше да си проправи път до върха. Във вестника бяха дали отлични отзиви за моделите й. Момичето се справяше много добре.

Сърцето на Хайя заби малко по-бързо от притеснение, но тя стисна зъби. Щеше да иде да види Сали. Ако старата й приятелка се разгневи, ако я прати по дяволите, задето не е била до нея в трудния момент, Хайя щеше да я разбере. Как ли изглеждаше отстрани? Сякаш бе зарязала Сали веднага щом тя бе изгубила богатството си.

Но имаше много малко хора, които Хайя харесваше в този свят. Разбира се, че още обичаше баба и майка си, но заради онова, което й бяха причинили… точно сега не ги харесваше особено. Вероятно имаше и други, с които би могла да създаде по-близки отношения, но тя се бе държала на разстояние. Не искаше да казва на никого за детето на Ахмед.

Сали Ласитър бе различна. Хайя отново взе вестника и запамети адреса. Улица „Мелроуз“ — точно така.

* * *

— Много благодаря.

— Наистина са прелестни. Ще взема по двадесет от всеки цвят. Просто ги изпратете на пощенския ми адрес.

— Да, госпожо, благодаря ви. — Сали я озари с бляскавата си усмивка.

— Стоката ви е просто изключителна — отбеляза дебелата дама и величествено се изнесе от помещението, като същински галеон с вдигнати платна.

Сали въздъхна с облекчение. Дамата бе последният клиент. Нямаше нищо против продажбите, но обувките на висок ток — главозамайващи дванайсетсантиметрови токчета на „Маноло“, направо я убиваха.

Веднага щом бе спечелила малко пари, Сали си бе купила убийствени дрехи.

Това бе дори по-важно от новата къща, защото ставаше дума за бизнес. Всички бяха прочели статията в „Ситизън“. Половината й клиенти бяха любопитни зяпачи — идваха да видят нея. Златното момиче, изпаднало в беда. Дъщерята на Поли Ласитър, която започваше отначало.

Да вървят по дяволите. Сали играеше с картите, които й бяха раздадени. Щом искаха да гледат нея, значи тя беше продуктът. Всичко, което продаваше, отразяваше нея самата. А това означаваше, че трябва да бъде бляскава по всяко време.

Добави платинени кичури в медните си коси. Засили тена си с подходящ лосион. Носеше обувки само на „Маноло“ и бижута единствено от собствената си колекция — на колието й пишеше „оцеляла“, и дрехи, които сама бе сътворила. Сали бе избелила зъбите си и непрекъснато използваше парфюм, дори преди сън. Блясъкът, както често си напомняше сама, беше състояние на ума.

Красотата и стилът бяха като добрата физическа форма. Изискваха практика и безкрайни тренировки. Ако имаше нещо, от което Сали Ласитър разбираше, това бе как да бъде звезда.

И клиентите направо се прехласваха по нея.

Кимна на Коко да заключва и облекчено измъкна обутите си в чорапи крака от островърхите обувки.

На вратата се почука. И докато разтриваше болезнените възглавнички на пръстите на левия си крак, Сали чу познат глас.

— Отворено ли е още?

— Съжалявам, госпожице, не. Утре отваряме в девет часа — обясни Коко.

— Исках да видя Сали Ласитър.

— Почакай, Коко, почакай. — Сали замръзна. — Хелън? Ти ли си?

— Да…

— Боже мой! Коко, пусни я да влезе.

Сали скочи, както си беше боса, да посрещне Хайя. Тя беше много хубава, с дълга рокля, малко безформена, със златна бродерия върху небесносинята материя; косата й падаше меко по раменете й, а кожата й блестеше.

— Сали… — започна тя.

Сали бе толкова щастлива, че изпищя като дете.

— Хелън! — викна тя. — Хелън, о, боже мой! Не вярвах, че някога ще те видя пак. Наистина ли си ти?

Очите на Хайя се напълниха със сълзи и тя се усмихна.

— Аз съм.

— Изчакай само секунда. Коко, можеш ли да затвориш магазина вместо мен и да внесеш оборота в банката? Аз ще заведа приятелката си на вечеря.

— Разбира се, госпожице Сали.

Сали грабна обувките си в ръка, изтича до Хайя и я прегърна силно. Гледаше я вторачено, сякаш се страхуваше да не се изпари.

— Виж се само. Страхотна си. Ела, тук отзад. — Искаше Хелън само за себе си.

— Беше ми приятно да се запознаем — учтиво се сбогува с Коко Хелън.

— Можеш ли да вечеряш с мен? — Сали изведнъж се притесни и разбърза. — Има страхотен тайландски ресторант точно зад ъгъла.

— Звучи добре. Благодаря.

Сали я изведе през задния вход. Залезът се спускаше над хълмовете и смогът го превръщаше във фантастично светлинно шоу. Сали не откъсваше поглед от приятелката си; имаше чувството, че е на първа среща. Хелън сега бе толкова величествена; беше напълно различна от плахото момиче, което се бе появило в нощта на партито им. По времето, когато Сали я покровителстваше.

— Маса за двама.

— Да, госпожице Сали. Пак ви видях във вестника — любезничеше сервитьорката. — Всички казват, че изглеждате прекрасно. Къде искате да седнете?

— Някъде отзад — на тихо място.

— Готово. — Поведе ги през претъпкания и шумен ресторант към едно усамотено ъглово сепаре, дискретно осветено от червена лампа. Светлината бе мека, но Сали забеляза, че Хелън е плакала и че има пръстен на лявата си ръка.

Пръстен! Значи историята с женитбата е била истина.

Сали не знаеше откъде да започне. Какво да каже. Гмурна се направо в дълбокото.

— Хелън! Божичко, момиче, много ми липсваше. — В очите й имаше сълзи. — Толкова много ми липсвахте. Ти и Джейн. Търсих ви много дълго. — Тя сграбчи ръката на Хелън. — Е, разкажи ми за себе си. Така бързо изчезна…

Хайя поклати глава.

— Съжалявам, че не се обадих веднага. — Не можеше да понесе да каже истината на Сали. Не още. — Когато заминах за Египет, аз… аз трябваше да уредя някои въпроси. Предполагах, че вие ще сте тук, когато се върна. — Тя се изчерви. — После се обадих след няколко седмици. И тогава разбрах какво се е случило с теб, а Джейн бе изчезнала. А след това не можах да те открия.

— Същото беше и с мен, съвсем същото. Е, сега вече се върна. — Сали се усмихна, щастлива, че я вижда. — Слава богу.

— Разбира се. Знаеш ли къде е Джейн? Обади ли й се, след като напусна Лос Анджелис?

Сали поклати глава.

— Не. Беше почти както при теб. Двете с майка ми заминахме за Тексас и ни беше много тежко. Нямахме пари. Неща от този род. — Тя се изчерви. — Не исках да се обаждам, предполагам, че се срамувах. Когато се опитах да се свържа с Джейн, тя вече се бе преместила.

— Трябва да я намерим.

— О, разбира се — съгласи се Сали, чиито очи също се овлажниха. — Ще го направим, непременно. Сега, когато ти си тук, имам чувството, че мога да направя всичко. Ще наемем детективи, ако се наложи. О, толкова се радвам да те видя отново, Хелън! — Пресегна се през масата и стисна ръката на приятелката си толкова силно, че чак я заболя.

— Така е! Чудесно е. О, маш Аллах — възкликна Хайя. — Просто… познавах много хора, но никой не ме разбираше. Никой не е преживявал толкова заедно с мен.

— Знам — превъзбудено възкликна Сали. — И аз изпитвам същото. Толкова ми липсвахте и двете.

— Но трябва да те предупредя, че вече съм опитвала с детективи. Не стигнах доникъде. И, Сали, смених малкото си име. След сватбата. — Тя въздъхна. — Сега се казвам Хайя — това е рожденото ми име и съпругът ми го предпочиташе пред американския вариант. Затова наричай ме Хайя, ако нямаш нищо против.

— Разбира се. Красиво е. Хайя — повтори Сали, като опитваше как звучи в устата й името. — Хайя. Да, прекрасно. Отива ти. Сега ми разкажи всичко, ама наистина всичко.

— Не знам откъде да започна — откровено каза Хайя. Ами, с основните факти. Бременна съм и съм вдовица…

— О, Хел… Хайя. — Сали отново стисна ръката й.

— Бях в Египет. — Хайя преглътна сълзите си и сега, загърбила гордостта си, разказа историята си пред приятелката си, колкото може по-бързо. Всичко се изля наведнъж; беше хубаво, толкова хубаво, да може да сподели с някого, който щеше да я разбере. — Ами ти — каза тя накрая, докато Сали бършеше сълзите си. — Нямах представа какво се е случило. Когато дойдохме да живеем тук, ти беше изчезнала.

Сали й разказа; не й отне много време. Сподели с Хайя всичко, почти всичко, разказа й за неща, които не бе признавала пред друг: за пиянските запои на Мона, за мизерстването и обществения позор.

И как се бе измъкнала от всичко това.

— Все едно. — Сали избърса отново сълзите си; тук беше тъмно, все пак, а и бе хубаво да остави сълзите си да потекат, да излее чувствата си. Сали вярваше на Хайя. В крайна сметка именно това бе важното. — Изглежда всичко се нарежда. Клиентите идват в магазина… и купуват. Искат малко блясък в живота си.

— Разбирам ги.

— Ами бебето? Как се чувстваш?

— Поне ми остана нещо от Ахмед — вяло отвърна Хайя.

— Сега живея заради него.

— А вече имаш и приятелка.

— Да — съгласи се Хайя и двете се усмихнаха доволно.

* * *

Джейн огледа вилата. Беше уютна и много различна от апартамента й. С гледка към плажа на Малибу и океана, макар и в далечината. Навсякъде имаше дървесни и океански мотиви; къщата бе издържана в модерен стил — пясъчни тонове, сиво, зелено и бяло; отзад имаше приличен басейн.

— Добре. Ще я взема.

Агентът по недвижими имоти грейна и Джейн й каза да задържи къщата; банката й щеше да преведе сумата. Покупката бе разумна, кварталът бе модерен, но не прекалено скъп, а самата къща бе закътана зад пясъчните дюни и далеч от водата, но все пак близо до крайбрежния път.

— Колко струва обзавеждането?

— То не е включено.

— Дайте ми телефона на продавачите — каза Джейн. — Ако се подходи правилно, всичко ще бъде включено.

В Лос Анджелис всички искаха новото и лъскавото. Беше сигурна, че ако си поговори с тях, ще успее да ги убеди и те с радост ще сменят използваните си дивани и телевизора от миналата година с по-нови модели. Джейн щеше да получи отстъпка, а те — нов старт, и всички щяха да са доволни.

— Не мисля, че мога да го направя.

— Можете и ще го направите. — Джейн й се усмихна топло и по-възрастната жена й отвърна с широка усмивка. Ентусиазмът й бе заразителен.

— Ето го. — Тя надраска номера на малко листче. — Успех, госпожице.

— Благодаря — отвърна Джейн, взе телефона и набра номера.

Само след петнайсет минути къщата вече бе нейна. Напълно обзаведена.

О, да, възкликна мислено тя с блаженото чувство за успех. Беше собственик на къща в Малибу. Много подобна на онази, от която я бяха изгонили съдебните изпълнители.

Джейн Морган се бе завърнала!

* * *

Първо се погрижи за най-належащото. Беше хубаво да има какво да върши; така не се налагаше да мисли за основния си проблем — откъде, за бога, да започне.

Освен това не мислеше толкова за Крейг, когато беше заета.

Извика такси, за да стигне до Бевърли Хилс и да си купи кола. Нещо лъскаво и скъпо — подходящо за млад предприемач, който преуспява в кариерата си. Малко сребристо „Порше“, елегантно и бляскаво; допълни вида си с тъмни очила на „Рейбан“ върху косата си и яркочервено кожено куфарче на „Коуч“.

След като свърши всичко това, купи храна и зареди хладилника.

А когато и това бе отметнато, беше време да си купи дрехи. Джейн бе дарила за благотворителност целия си гардероб в Ню Йорк. Не искаше да мъкне много куфари на летището, а имаше и по-важен аргумент — подходящият външен вид бе много важен. Когато търсеше финансова подкрепа от банките, тя трябваше да изглежда така, сякаш изобщо не се нуждае от помощта им, сякаш е затрупана от пари и отлично познава модерния и секси елит на Лос Анджелис. Джейн трябваше подсъзнателно да излъчва посланието, че отлично знае какво ще се продава най-добре.

Пари и стил.

Имаше план. Да съчетае дрехи от висока класа с модерния вид на млад човек от Лос Анджелис. Дизайнерски джинси и умопомрачително скъпо сако на „Шанел“, а под него — къса и секси тениска. Видът й трябваше да е едновременно на богато и модерно момиче. На светлинни години от костюмите й в Ню Йорк в кремаво и сиво, които допадаха като стил на Уолстрийт. Тук искаше да е нещо различно — предприемач с авантюристичен дух и определена мисия.

Чантите, саката и палтата, подходящи за едно богато момиче, бяха лесни за намиране. Кратка разходка до „Родео драйв“ и беше готова. Стилните и модерни тениски и джинси бяха по-трудна задача. Тук не можеше да използва удобните клишета на лукса. Трябваше да докаже усета си за стил. Джейн координираше гардероба си така, сякаш планираше военна атака. Това бе ключов инструмент в продажбите. Ако искаше да се представи като купувач от висока класа, трябваше да направи подходящия избор точно сега.

Разпита наоколо; не надутите продавачки в скъпите бутици, а младите момичета, стилно облечени латиноамериканки и афроамериканки, както и бели момичета със силен тен и татуировки, които караха сърф и чакаха по автобусните спирки или се редяха на опашка да влязат на някой рок концерт.

Често й повтаряха едно и също име — „Уейв“ на улица „Мелроуз“. Това беше най-модерното сега магазинче за стилни дрехи на ниска цена. Дори и някои от знаменитостите пазарували там, както й казаха. Шофьорите им спирали лимузините пред магазина и ги чакали, докато те влизали набързо и си купували цял куп тениски.

Джейн им благодари и запомни адреса. Отлично. Тениска на „Уейв“ под сако на „Шанел“. Това щеше да впечатли инвеститорите. А освен това щеше и да изглежда добре; нещо, което неволно бе започнало да е важно и за самата нея.

* * *

Ето го. Джейн паркира на отсрещната страна на улицата и леко свали очилата върху носа си, загледана за известно време в магазинчето. По дяволите, беше претъпкано. Ясно виждаше и причината за това. Витрината му се открояваше ярко сред редицата занемарени магазини; беше боядисана в искрящо бяло, а логото с вълната бе изрисувано навсякъде в бледосиньо — нямаше начин да го пропуснеш. Беше ярко осветено, а не мърляво или мрачно. Вратите бяха широко отворени и покрити плетени рогозки. Малко късче от плажа направо на булеварда, уникално излъчване.

А колко момичета, жени. Те бяха навсякъде, направо се блъскаха да влязат вътре. Блондинки с яркочервени нокти, дребни брюнетки с апетитни извивки. Джейн забеляза клиентки от различни класи, кльощави момичета, както и дебеланки. Направо не й се мислеше какво е в съблекалните. Нямаше да пробва — нейният размер беше шести. Просто щеше да си купи няколко основни неща, тениски, на които ясно се виждаше логото на „Уейв“, и щеше да се махне от блъсканицата.

Джейн се запита кои ли са собствениците на магазина. Тези хора определено бяха налучкали момента. Дали не можеше да им направи предложение? Дали биха й продавали дрехите си? След като си осигури финансиране за голям магазин… защо не?

Заключи поршето си и прекоси улицата, стиснала здраво новата си чантичка „Прада“. Тук наистина беше претъпкано.

Но магазинът беше много хубав. Вътре също бе много светло, с огледала на две от стените, за да се намали малко натоварването на пробните, както и рисунки на пясък и море. Прочутите тениски на марката бяха подредени гениално. Вместо да бъдат групирани по стил, което принуждаваше купувачите да ровят в купчините, докато намерят своя номер, в „Уейв“ бяха изложили стоката си по размер — от шести до четиринадесети. Щом веднъж намериш своя размер, вече знаеш, че всичко на този рафт може да ти стане. Гениално! Джейн остана силно впечатлена. Дори и тя не се бе сетила за това.

Проправи си път в тълпата до рафтовете с шести размер и грабна десет тениски, които занесе до касата. Опашката беше дълга и Джейн използва момента да наблюдава работата на продавачките. Всички се усмихваха въпреки напрежението; забеляза, че са предимно имигрантки, всичките облечени полуофициално — бледосини панталони и най-различни тениски и блузи в пясъчен цвят. Изглеждаха добре; заети, но въодушевени. Именно така искаше да изглеждат и нейните служители.

Опашката се премести малко и Джейн успя да зърне касата. Зяпна от изненада.

Застанала зад щанда, заета с маркиране на покупките, усмихната и весело бъбреща, беше Сали Ласитър.

— О, боже мой — възкликна Сали. — Джейн, наистина си ти. Ти си!

Всички мисли за бизнеса се изпариха от главата на Джейн като утринна роса.

Успя едва да промълви:

— Сали… О, Господи, Сали…

А после пред очите й се появиха тъмни кръгове, Джейн се олюля леко и припадна.

Тридесета глава

Джейн се свести само след минутка в офиса на Сали, в задната част на магазина; приятелката й плискаше лицето й с вода.

— Добре, добре! — Джейн се засмя. — Стига. Съвзех се. — Зяпна Сали, сякаш виждаше призрак. — Не мога да повярвам, мислех, че съм те изгубила завинаги. Знаеш ли колко пари съм пръснала, за да те намеря? — Тя стисна здраво ръката й. — Имаш ли представа къде е Хелън?

— Намерих я! — изчурулика Сали, която кипеше от вълнение като същински гейзер. — Миналата седмица. И тя дойде в магазина — това е най-хубавото нещо, което някога съм правила.

Джейн се ухили глуповато.

— Това е невероятно. Как е тя?

— Сега се казва Хайя.

— Моля?

— Нека тя да ти разкаже. — Сали изтича да отвори вратата. — Ли Сун, ще си взема почивка до края на работния ден.

— Колата ми е паркирана отпред. О, Сал, Сал! — Джейн с мъка се изправи на крака и стисна в здрава мечешка прегръдка най-близката си приятелка. — Нямаш представа какво означава това за мен! Не можеш да си представиш колко дълго съм чакала да те видя. Липсваше ми, толкова много. Защо не ми се обади?

— Опитах. Ти не се задържаш много на едно място, скъпа. Беше изчезнала от града. Без да оставиш адрес за връзка, без нищо.

— Може ли да се обадим на Хелън? — с надежда в гласа попита Джейн. — Къде е тя?

— Насам. — Сали я изведе през задния вход. — Хайде веднага да идем при нея. Има къща близо до Холивуд Хилс.

— Ето я колата ми — каза Джейн и кимна към отсрещната страна на улицата.

— Уха. — Сините очи на Сали се разшириха. — Явно и ти си се справила чудесно. Ние с Хайя се оправяме някак, но ти…

— Парите не са всичко. Всъщност, без вас двете изобщо не беше весело.

Сали се усмихна и в очите й проблесна частица от стария плам.

— Скъпа, това ще се промени.

* * *

— Оооо! — Хайя изпищя от радост и изтърва чинията, която миеше, в мивката. Изтича на двора и обви ръце около Джейн в мига, в който тя слезе от колата. — Не може да бъде!

— Бременна ли си? — Джейн я целуна и погали закръгления й корем. Стисна здраво лявата ръка на Хайя. — Чух за брака ти, за Ахмед. Много съжалявам.

— Да, сърцето ми е разбито. Но това ми помага — каза Хайя, изпълнена с искрена радост. — Много ми помага. Мислех, че си изчезнала завинаги, Джейн. Сали ми каза за баща ти — и аз много съжалявам. Нямах възможност да ти го кажа.

Джейн сви рамене.

— Вие двете винаги сте били истинското ми семейство. Разбрах това, докато бяхме разделени.

— Наех детектив — изтърси Хайя. — Много сериозно ви търсих.

— Явно всички сме го правили — обобщи Сали. — Някой ден ще обменим опит.

Стояха на алеята пред дома на Хайя и никоя не искаше да помръдне и на сантиметър, не искаше да развали магията, сякаш приятелките й ще се изпарят отново само ако мръдне за миг.

— Имаш ли заден двор? — попита накрая Джейн. — Една бременна жена не бива да стои дълго време на слънце…

— Да! Влезте, влезте вътре. Ще ви направя лимонада. — На Хайя й идваше направо да се разскача от щастие. — Толкова се радвам да те видя, Джейн. Мина много време. Беше ужасно — каза тя простичко и Сали се засмя.

— Амин.

Направиха си импровизиран пикник на моравата с големи чаши ледена лимонада и Джейн си каза, че никой лъскав ресторант никога не е поднасял по-вкусна храна.

— Ами какво стана с теб? — попита Сали.

— Излъгах, че отивам във Вашингтон — призна си Джейн. — Ти беше изгубила баща си и не исках да се тревожиш за мен. Трябваше сама да се измъкна от дупката, нали разбираш. Да постигна нещо сама. Когато онзи негодник почина, отнесе всичко със себе си.

Описа накратко живота си; разказа им за мизерния малък апартамент, за хлебарките, за дните, в които бе работила по шестнайсет часа, за ужасните момичета от училището им…

— Не мога да повярвам, че са го направили — промълви Хайя и остана с отворена уста. — Толкова е долно, дори и за тях.

— Беше за хубаво — сви рамене Джейн. — Така срещнах Родри.

Много накратко описа на момичетата издигането си до върха, като спести голяма част от преживяното. Като се оглеждаше наоколо, можеше да забележи, че Хайя, а до известна степен и Сали, бе успяла да се справи — всички живееха добре, а Сали имаше проспериращ магазин, но само тя беше богата. И не искаше да им навира успеха си в лицето.

— Ами ти? Разкажи ми, Сал. Как беше в Тексас? Разкажи ми всичко.

Сали се поколеба. Дори и пред Хайя не бе споменала за изнасилването. Но сега, когато бяха и трите, се почувства някак задължена. Момичетата бяха най-близките й приятелки, а приятелите споделяха всичко, дори и най-грозните и страшни рани. Може би именно тях най-вече.

— Далечните ни роднини се отрекоха от нас, а приятелките на майка ми я изоставиха. Работех в салон за красота и изкарвах някакви пари. Мама беше, още е, алкохоличка. Но тогава беше по-зле. Понякога имах чувството, че бягам с всички сили само за да се задържа на едно място.

Хайя бе чувствителна жена; очите й се насълзиха.

— Имаше и един негодник. Бяхме в едно и също училище, преди да прекъсна. Беше син на собственичката на салона. Една вечер той ме изведе с колата извън града и ме изнасили. Така изгубих девствеността си.

Джейн потръпна.

— Боже мой. Сали, ужасно съжалявам. Само ако бях успяла да те открия.

— Не можех да ти го кажа по-рано — обърна се Сали към Хайя. — Не можех да намеря думи. — Тя вдигна брадичка. — Но сега ви го казвам, защото не се срамувам. Той трябва да се срамува, а не аз.

— Но добре ли си? Беше ли на терапия? — попита Хайя.

— Нямах време. Някой трябваше да се погрижи за мама.

Хайя си пое дълбоко въздух.

— И аз много се притеснявах да ви кажа, но причината да замина за Египет беше, че родителите ми ме измамиха. Те ми натрапиха уреден брак с Ахмед. Против волята ми. Когато се озовах там, търсех начин да остана за малко, колкото да спася репутацията си, и после да се върна. Но се страхувах от него.

— Сигурно — възкликна Джейн.

— Избягах — каза простичко Хайя. — Но изобщо не познавах Кайро, не знаех езика. Ограбиха ме… Ахмед ме последва и ме спаси. Взеха ми паспорта. Докато чакахме да ми издадат нов, той беше истински джентълмен, отнесе се към мен с по-голямо уважение, отколкото собствените ми родители. Влюбих се в него. И така бракът ни се превърна в истински. — Тя въздъхна. — Хубаво е, че мога да ви го кажа. Аз просто… просто не исках да ви се сторя глупава.

— Аз нямам толкова ужасна история за разказване — обади се Джейн.

— Слава богу. — Сали се ухили иронично. — Това не е съревнование.

— И аз изгубих девствеността си с един абсолютен негодник, но това бледнее в сравнение с преживяното от вас. — Въпреки това им разказа и им сподели какво е осъзнала за Томас. — Много ме бива да се оправям с пари. — Джейн сви рамене. — Не ме бива с мъжете.

— Никого ли си нямаш? — попита Хайя.

Сети се за Крейг.

— Има един мъж… — Тя сви рамене. — Но няма да се получи нищо.

Хайя вдигна чашата си с лимонада.

— Намерихме се и никога вече няма да се разделим.

— Амин! — възкликна Сали.

— За бъдещето — вдигна тост Хайя. — За нас.

— За нас — съгласиха се и другите две, чукнаха чашите си и отпиха.

— Трябва да се връщам в магазина — въздъхна Сали.

— Елате довечера у нас — веднага предложи Джейн и им даде адреса си. — Толкова много имаме да си разказваме. Имам чувството, че едва сме започнали.

* * *

Трите се събраха на вечеря същия ден в задния двор на Джейн. Тя бе купила готова храна от пазара и бе сложила всичко на трапезата — печено пиле, шунка, ягоди, пъпеши, франзели, вино и сокове, както и кана с чиста вода и натрошен лед. Градината й бе суха, но някой я бе засадил много предвидливо — имаше розмарин и лавандула, палмови дървета и кактуси; до устойчиви на сушата рози бяха посадени лехи с провансалски подправки. Джейн запали множество свещи и светлината им грееше меко в спускащия се над Лос Анджелис мрак. Спомни си как бедна и самотна бе напуснала този град и оголената напълно къща, която много приличаше на тази. Приятелките й ги нямаше, а така наречената й бавачка бе изчезнала с най-високата скорост, която колата й можеше да вдигне.

Джейн си позволи да се наслади на мига — беше се върнала и сега, когато имаше приятелките си, вече имаше всичко.

След всички ужаси, след много усилия и мъки най-сетне бяха заедно. И Джейн си каза, че в този миг е сред единствените близки хора, които някога е имала.

Закле си никога да не ги остави да си тръгнат отново.

Независимо от всичко.

* * *

— Харесва ли ви? — попита Джейн. Тъкмо бе развела другите две момичета наоколо; не й отне много време, но можеше да се гордее с къщата си. Беше много по-хубава от всичко, с което бе разполагала благодарение на баща си.

— Фантастична е. Справила си се най-добре от всички ни — отбеляза Сали с лека нотка на завист.

— Ако искаш, ще ти подаря един килим — като подарък за новия дом — предложи Хайя. — Имам един копринен килим от кашмир, който ще подхожда чудесно на спалнята ти.

— Не бих могла да приема подобен дар.

— Искам да е за теб. Ахмед би се натъжил, ако стоката му остане да събира прах в някакъв си склад в Лагуна бийч.

— Трябва да ги продадеш.

— Не мога. Нямам магазин — отвърна Хайя. — А не искам да ги дам на едро на някой прекупвач. Те са много ценни и заслужават нещо по-добро. — Тя сви рамене. — Може би след време, когато се роди детето ми, ще се занимая с тях. Искам да намеря за всички прилични домове — така, както Ахмед искаше да бъдат продадени. С уважение.

— Моите клиентки си падат само по модерното — отбеляза Сали.

— Как вървят нещата? — поинтересува се Джейн.

Сали се усмихна.

— Направо е супер. Всеки ден наемам нови шивачки. Не мога да смогна с търсенето. И давам интервюта. Всички местни вестници искат да поговорят с мен, а аз трябва да задоволя всички. Нали разбираш… — Тя се изчерви. — Да ги очаровам. Направо са луди по американския идеал. Ами ти? Защо напусна сладката си работа на изток?

Джейн им разказа, като не спомена и думичка за Крейг Левин.

— Сега искам да отворя магазин. Утре тръгвам по банките. Имам тринайсет срещи. — Тя сви рамене. — Ще бъде трудно да ги убедя, но мисля, че мога да следвам модела на „Уол Март“ и „Шоп смарт“ и да си набавя малко капитал. В това поне имам опит. Ще ми трябват пари да наема складови площи, да купя стока, компютри, да наема персонал. Става дума за крупна сума. — Опита се да си придаде уверен вид. — Някой все ще се навие.

Хайя внимателно си отряза парче зряла нектарина.

— А защо да не се откажеш от това?

— Казах ти, че не искам да получавам заплата.

— Не, защо не го направиш иначе? Всички ние имаме проблеми. На Сали й трябва пространство за продукцията, както и производител — не може вечно да разчита на домакини, които шият в задната стаичка. Аз не искам сама да ръководя магазин, но познавам бизнеса и имам стока — прекрасна стока. А ти имаш опит в механизма на продажбите.

Сали примигна.

— Да не би да предлагаш да си основем компания?

— Магазин. Да. Защо не? — Хайя постепенно се разпалваше. Погледна приятелките си и осъзна, че за първи път от много години се вълнува от кариерата си.

— Виж каква страхотна къща има Джейн и кола…

Джейн се изчерви.

— Каза, че те бива с парите. Е, и аз бих искала да имам свои. Не парите на баща ми или на съпруга ми, а мои собствени.

— И аз — възкликна Сали. — Но още имам чувството, че съм заседнала на стартовата линия.

— И трите имаме различни таланти. Какво ще стане, ако ги комбинираме? — предложи Хайя. — Да основем наш собствен магазин. И то не какъв да е. Страхотен магазин. Като „Харъдс“ или „Сакс“. — Обърна се към Джейн. — Знам, че си имала предвид масови стоки и много ниски цени, но тази сфера вече е претъпкана. Защо не обърнем модела наопаки? Дизайнерски стоки. Малки количества, високи цени. Всяко нещо ще се продава като бижу. Така, както Ахмед искаше да продаваме килимите си. Като произведения на изкуството. Мисля, че бяхме улучили правилната посока с галерията; просто нямахме представа за технологията на бизнеса.

Джейн направо потръпна от вълнение. Господи! Защо не? Вместо да се опитва да се изкатери сама по стръмния склон, защо да не впрегне и двете момичета? Сали разбираше от лукс като никой друг — сама бе свидетел на това. А от онова, което бе чула за Хайя, разбираше, че момичето е пораснало и се е превърнало в жена, преживявайки трагедията си. Притежаваше онази изтънчена красота, онази дълбочина на характера, която липсваше на блясъка на Сали. Защо да не основат магазин, който продава истински съкровища за ценители — прекрасни източни килими, произведения на изкуството, изтънчена мода, най-добрия грим? В Лос Анджелис имаше толкова много богати жени. А и тази концепция работеше по целия свят.

Самият търговски център като звезда. В Лос Анджелис, както Джейн отлично знаеше, скъпите магазини бяха просто в моловете — големи, бездушни молове, в които се качваш по ескалатори и вървиш по коридори с луксозни магазини. Ако постигнат целта си, Джейн щеше да предложи на тези жени едно-единствено убежище.

Тя навлезе в темата.

— И козметика — непременно трябва да има гримове.

— Мога да разработя собствена линия в козметиката — веднага се обади Сали.

— А аз мога да се върна у дома — да ида в Йордания. Ще ви донеса овлажнители от Мъртво море. Неговата кал има свойства, които и най-добрите лаборатории на Париж не могат да създадат.

— Ами мястото? — Джейн се замисли. — Това ще бъде най-голямата ни инвестиция.

— Но аз вече имам галерия — извика Хайя. — Сега е празна, но е почти хиляда квадратни метра. И има приличен паркинг.

— Ще ни трябва адвокат. — Джейн искаше да започне незабавно; не можеше да чуе за добра идея и да стои мирна.

— Ще основем компания. Какво ще кажете, дами, всяка да участва с една трета?

— Звучи добре… — Сали бе притеснена. — Вижте, вие и двете имате пари. Аз тъкмо започнах да продавам, още нямам нищо спестено.

— Компанията ще ти заеме, колкото ти е нужно. — Джейн махна с ръка. — Сал, ти притежаваш стил, какъвто ние никога няма да имаме. Това ни е нужно от теб, вътрешен дизайн, модни консултации. Не само за дрехите. Хайя може да се погрижи за екзотичните стоки, но ти трябва да се погрижиш за основното — фантастични чанти, страхотни аксесоари, електронни машинки, козметични терапевти. Трябва да е пълно с прелестни и апетитни дреболийки. Играчки за момичета. За магазина трябва да се говори — половината от добрата търговия е в представянето. Трябва да е претъпкано с хора от самото отваряне. Както малкото ти магазинче на „Мелроуз“.

— Значи така ще го наречем? — попита Хайя. — „Уейв“?

— Не — разпалено отвърна Сали. — Това е нещо съвсем ново. Само наше. Трябва ни ново име. Нещо, което да описва магазина. Нещо, което да описва нас самите.

Сали се замисли за миг и после се усмихна.

— „Блясък“ — каза тя.

Тридесет и първа глава

— Не.

— Съжалявам — не е за нас.

— Не мисля, че ще стане.

— Сигурно се шегувате — та вие, момичета, едва сте навършили пълнолетие.

Навсякъде се повтаряше същата история. Варираше само степента на грубост в отказа. Мениджърите клатеха глави. Смееха им се. Оглеждаха ги похотливо.

— Ще ми се Ахмед да беше тук. — Хайя прехапа устна. — Щеше да размаже физиономията на онзи тип. Видя ли как ме гледаше?

— Заради гърдите ти е — невъзмутимо отвърна Сали. — Имаш огромни гърди на бременна, Хайя. Някои мъже направо се побъркват от това, особено след като коремът ти още не личи.

— Роклята ми не е с голямо деколте…

— И пак могат да ги видят.

Беше си вярно. Хайя беше със скромна, дълга кремава рокля е висока талия, която Сали бе избрала за нея. Джейн беше в костюм на „Шанел“ — вече нямаше нужда да го съчетава с нещо младежко и модерно, след като имаше Сали, а Сали беше с тениска на „Уейв“ с едно голо рамо, ефирна къса пола и мъниста по собствен дизайн.

— Нямаше да се отнасят така с нас, ако бяхме мъже. Хайя гледаше намръщено.

— Е, предполагам, че нямаше да ни зяпат похотливо — съгласи се Сали. — Но вероятно щяха да ни изритат. Имаме някакъв опит, но не е нещо особено.

Джейн се намръщи.

— Вие, момичета, се прибирайте. Сали, ти се връщай в „Уейв“, продай малко поли. Ще ни трябват пари в брой.

— Ами ти какво ще правиш? — попита Хайя.

— Ще намеря капитал. — Джейн сви рамене. — От… друг източник.

— Надявам се, че няма да заложиш къщата си на състезателен кон — обади се Сали.

— Не. — Джейн се смръщи. — Това, което имам предвид, не е толкова разумно.

* * *

Когато другите си тръгнаха, Джейн се качи в колата си и затвори вратата. Краката я боляха, беше изтощена. Но се концентрира върху онова, което трябваше да направи.

Трябваше — не че искаше.

Извади тежкия си мобилен телефон и набра номера.

— „Корпорация Левин“, офисът на Крейг Левин.

Макар да беше сама, Джейн силно се изчерви.

— Мога ли да говоря с господин Левин, ако обичате?

— Днес не е в офиса, госпожо. — Любезният отговор подейства на Джейн като ритник; не можеше да повярва колко разочарована се почувства. — Мога ли да му предам кой се обажда?

— Разбира се. Казвам се Джейн Морган.

— От коя компания?

— От „Блясък“. — Донякъде бе истина. — Номерът ми е 555–9856.

— Ще предам за обаждането ви — любезно продължи секретарката. — Благодаря ви, че позвънихте.

Джейн затвори и внимателно облегна глава на кормилото. Защо? Защо бе постъпила така? Той нямаше да й се обади. Крейг Левин имаше по-важни занимания.

Телефонът й звънна. Тя подскочи уплашено.

— Джейн Морган.

— Обажда се Крейг Левин — каза той и тя усети как топлината се разстила от лицето й надолу към гърдите й и свива пипалата си дълбоко в стомаха й. — Разочарован съм, Джейн.

— Защо?

— Не ми се обади у дома, нито на мобилния. Което означава, че искаш да говорим за бизнес, или поне така се оправдаваш пред себе си.

Тъй като не можеше да я види, тя се усмихна.

— Хвана ме.

— Тогава ела да ме видиш. У дома, в Холивуд Хилс. — Даде й адреса си. — В момента съм свободен.

— Обещаваш ли да не ме сваляш? — настоя Джейн, борейки се за малко самоконтрол.

Стори й се, че долавя широката му усмивка през телефона.

— Категорично не. Напротив, обещавам да използвам всички средства, за да те сваля. Ела да ме видиш — но на собствена отговорност, скъпа.

Левин затвори. Джейн веднага запали мотора и се включи в движението. Какъв избор имаше? Трябваше да иде.

Така че нямаше значение, че освен това искаше да отиде.

* * *

— Добър ден. Госпожица Морган?

— Да — отвърна тя с пресъхнала уста.

Икономът се усмихна.

— Моля, последвайте ме, госпожице.

Бащата на Джейн я бе водил в някои много величествени имения, но никога през живота си не бе виждала подобно нещо.

Къщата бе огромна. Дори входното антре — облицовано в мрамор и пълно с колони, проектирано от интериорен дизайнер, с произведения на модерното изкуство и стари шедьоври, съчетани в едно общо пространство. Имаше вътрешни фонтани и пищна зеленина. Докато следваше иконома, Джейн мина под множество колонади и през вътрешни градини, зърна част от огромната библиотека, домашния киносалон и закрития плувен комплекс. Това бе зашеметяваща и откровена демонстрация на богатство. Без излишна скромност. Левин явно бе усвоявал уроците по стил в същата школа като Сали Ласитър. В сравнение с неговото имение, това на бащата на Сали изглеждаше като скромен дом във Вирджиния.

— Очакват ви в заградената градина, госпожо.

— Сякаш има и други — пошегува се Джейн.

— В къщата има шест отделни градини — без да се усмихне, поясни икономът. — Бихте ли дошли насам?

Тя го последва покорно.

— Джейн. — Левин седеше на шезлонг край басейн с олимпийски размери, вкопан в хълма; гладък като стъкло, той бе кацнал на ръба на имението и човек имаше усещането, че плува към небето. Имаше и гравирани дървени канапета с меки бели възглавници и балдахини от коприна, напълно зареден открит бар и зелени плетове, изпъстрени с ароматен червен жасмин. — Радвам се да те видя. — Той стана и се приближи, като я целуна по двете бузи, когато икономът му се отдалечи. — Позволих си да ти приготвя коктейл „Белини“ — с пресен сок от праскова.

Джейн пое коктейла. Това й се стори най-безопасното нещо, което можеше да прави. Така щеше да се концентрира върху глътките студено шампанско, вместо да гледа тялото му. Левин работеше върху тена си: широки гащета, обикновени джапанки и очила — не носеше нищо друго. Гръдният му кош бе много мускулест — човекът явно вдигаше тежести — и блестеше от нанесения лосион против слънце.

Реакцията й на подобна сила бе чисто първична. Никак не й помагаше и фактът, че сега бе тук в ролята на молител и на практика бе дошла, за да падне на колене и да иска помощ. Това зареждаше атмосферата с еротичен привкус.

И, както осъзна Джейн, тя вече бе възбудена.

— Благодаря, че ме приехте…

— Ако кажеш „господин Левин“, ще те изхвърля.

Тя се изчерви; наистина имаше намерение да опита този подход.

— Крейг — предаде се тя.

— Искаш финансиране, а банките не се отзовават.

Джейн примигна.

— Откъде, по дяволите, знаеш?

По дяволите! Сякаш можеше да чете мислите й. Инстинктивно разбираше, че той я познава по начин, който бе напълно непостижим за Джуд Ферърс.

— Ако не беше така, сега нямаше да си тук. — Той се засмя лениво. — Щяха да ти трябват поне още два-три месеца, за да дойдеш и да ме потърсиш. Искаше да откриеш верига евтини магазини; няма търговска банка, която да те финансира. Би могла да изчакаш още няколко седмици и да обиколиш всички банкери и инвестиционни къщи. Но аз те познавам, ти си нетърпелива, искаш целия свят, и то за вчера. — Очите му я пронизаха и Джейн усети как коленете й се подкосяват. — Затова си дошла при мен, защото аз мога да ти го дам. Нали така?

Гърлото й бе пресъхнало.

— Така е. — Отпи глътка от коктейла си. Беше чудесен, с аромата на италианска прасковена градина.

— Казах ти, че няма да правя бизнес с теб.

Смущението на Джейн стана още по-голямо.

— Разбирам. — Опита се да събере останките от достойнството си. Може би беше лудост. Защо да сключва сделка за милиони долари само заради един общ самолетен полет?

— Е, благодаря, че ме прие.

— Но ще ти дам парите — каза той. — Като подарък. Без никакви задължения. Един милион долара.

Не го попита дали говори сериозно; това поне бе ясно.

— Не мога.

— Ти си пълнолетен човек, както сама ми заяви. Можеш да правиш каквото си поискаш.

— Не мога — не мога да бъда зависима от някой мъж. Ако ми дадеш един милион долара, ще съм като Мария-Антоанета, която си играела на овчарка. — Стисна здраво столчето на чашата си шампанско. — Господин Левин, Крейг. Дай ми милиона, но не като подарък, а като търговски заем. Няма да правиш бизнес с мен. Ще работиш с „Блясък“ — това е компания. Не участвам само аз. В нея е и Сали Ласитър. Тя е нашият моден експерт.

— Чувал съм за нея. — Той кимна. — Имаше голяма статия в „Ситизън“, притежава много популярен магазин на „Мелроуз“. Обмислях да й направя оферта за финансиране в замяна на дял от бизнеса.

— Както и Хайя ал Яна. Приятелка от училище. Омъжи се за египтянин — тя има опитно око, виждала съм стоката й. Хайя внася в компанията ни самата сграда и чудесен паркинг, както и страхотни произведения на ислямското изкуство и старинни килими. Тя ще ни донесе и други страхотни стоки, изключителна козметика, която не можеш да си купиш в Съединените щати. — Джейн искаше той да й повярва. И без друго щеше да й даде парите, но сега искаше да го убеди в идеята си.

Отчаяно искаше да впечатли Крейг Левин. И не смяташе да се задълбочава в мотивите си.

— Двете с Хайя си поговорихме снощи. Тя иска нещо специално за „Блясък“. Иска да бъдем в авангарда на етичния бизнес — а и аз искам да го направим, защото това се продава. Като „Боди шоп“, като Анита Родик. Хайя ще организира световната ни мрежа и ще ни снабдява със стоки, ръчно произведени от бедни жени в Йордания и Близкия изток, където има контакти — в Египет, навсякъде. А по-нататък и в Африка и Азия, щом имаме пари за търсене на местни таланти. — Джейн бързаше нататък, усетила, че бъбри несвързано. — Жените ще го харесат, а пресата ще полудее по него. А Хайя е много всеотдайна. Такава е по характер — ако се запознаеш с нея, ще видиш.

— Вероятно ще го направя. — Очите му грееха развеселени, докато тя продължаваше с изложението си.

— Затова трябва да погледнеш на нас като инвеститор. Знаеш за опита ми в управлението на персонала и разходите. И сам каза, че бездруго си имал намерение да се свържеш със Сали. Колкото до Хайя, вярно, трябва да се довериш на думите ми. Но не може да се отрече, че тя ни носи сградата на магазина и паркинга. Така че компанията притежава физически активи.

Левин наклони глава.

— Добро предложение. Сделката е сключена.

— Не. — Джейн беше твърда. — Искам два милиона. За да проработи този магазин, ни е нужно най-доброто. Персонал, униформи, служители, които да паркират колите, стока. Имаме известно предимство, защото имаме недвижима собственост. Но трябва да демонстрираме богатство, Крейг. Ние ще продаваме американската мечта с лек екзотичен привкус и всичко трябва да е на ниво.

— Три милиона — каза той. — И ще получа десет процента от компанията.

— Четири — контрира тя.

Левин се ухили.

— Три, сладурче, иначе се оттеглям, а повярвай ми, знам как да го направя.

— Ще трябва да го съгласувам с партньорите си. — Джейн се усмихна въодушевена от успеха си. — Но съм почти сигурна, че ще са съгласни.

— Добре. — Той се приближи и се надвеси над нея; лицето му бе над нейното, устните му бяха близо, прекалено близо. — Приключихме с това. Можем ли да продължим?

Тя се концентрира, опита се да се бори със себе си; топлината се разливаше по цялото й тяло. Джейн копнееше за целувката му толкова силно, че чак й прималяваше.

— Аз не съм за продан — прошепна тя.

Очите му се впиха в нейните и устните му се приближиха с още сантиметър; устните на Джейн се овлажниха и разделиха. Точно преди целувката той се отдръпна.

Джейн преглътна сухо; остана да копнее за него, разочарована.

— Не искам жена, която мога да си купя. — Очите му изучаваха лицето й внимателно. — Ще подпиша документите и парите ще бъдат преведени във фирмената ти сметката още утре, след като адвокатите ми прегледат договора за дялово участие. След това ще си получила каквото ти е нужно от мен и аз няма да мога да си го взема обратно. — Той протегна ръка и погали с върховете на пръстите си лицето й; Джейн вече не можеше да се сдържи и потрепери от докосването му. Мигновено си припомни колко силно възбудена бе в самолета.

— След това ще дойда при теб. И ще видим какво ще стане.

Тя се насили да отстъпи крачка назад.

— Адвокатите ми ще се свържат с теб. — Трябваше да добави: — Благодаря.

— Утре — каза той с лека настоятелност. — Ще се видим пак, Джейн Морган.

Тя се завъртя на пети и побягна.

* * *

— Не искам да ходя — изхленчи Мона.

— Трябва. — Сали бе непреклонна. — Мамо, трябва. Ето ти маратонките. Искаш ли аз да ти ги завържа?

— И сама мога да се обличам — сопна се Мона.

Сали се зарадва да го чуе; напоследък не бе много сигурна. В стаята на Мона не миришеше особено приятно. Сали бе махнала потните чаршафи от леглото, но застоялата миризма на прекалено много сън и леност все още насищаше въздуха.

Край. Нямаше да се откаже от майка си. Компанията вече бе създадена, имаха и финансиране; за пръв път от години Сали вярваше, че я очаква добро, наистина добро бъдеще.

— Ето. Взех ти нов спортен екип. „Найк“ — най-доброто. Ще тичаме по Венис, покрай плажа. — Защото никоя от приятелките на майка й нямаше да е там. — След това ще те гримирам хубаво и можеш да дойдеш и да видиш новия ни магазин.

— Какъв магазин?

— „Блясък“ — отвърна Сали. — Много ще ти хареса.

Щом можеше да промени стила в Лос Анджелис, значи можеше да промени и майка си. Нали така?

Майка й бе пристрастена. Сали бе признала това пред себе си и го бе приела спокойно. Един пристрастен човек не можеше просто да се откаже. Трябваше да замени пристрастяването си с нещо друго. С нещо положително.

Сали се спря на фитнеса. Майка й щеше да се пристрасти към фитнеса. Ако това означаваше, че Сали трябва да бяга по три километра всеки ден, което бе напълно излишно за нея, тогава така да бъде. Щеше да кара майка си да си мие косата, да си направи маникюр и коламаска, да използва ежедневен грим и да бяга по плажа. Мона бе изгубила цялата си гордост и себеуважение, но имаше хубаво лице за по-възрастна жена. Не би трябвало да е в това състояние. Да се крие зад бутилката или зад шишенцето с приспивателни.

Мона седеше нацупена и облечена в огромен розов спортен екип, а Сали, прибрала дългата си руса коса в стегната конска опашка, носеше същия, но наполовина по-малък. Болезнено съзнаваше колко добре изглежда самата тя и колко окаян вид има Мона, чиито някога стегнати бедра и чисто лице сега бяха загрозени от алкохола, който бе съсипал кожата й и я бе накарал да подпухне.

Но Мона можеше да се промени. Всеки можеше. Сал го бе направила — сега бе директор на компания.

Тя искрено вярваше във философията на „Блясък“. Красотата не бе само повърхностна, тя бе въпрос на гордост. Не всеки можеше да олицетворява идеала за американска красота като нея, но всеки можеше да изглежда възможно най-добре. А най-добрият вид на майка й съвсем не бе този в момента.

— Хайде. — Тя сграбчи със силната си ръка лакътя на майка си; жената миришеше неприятно, на застояла пот, но Сали не се отказа. — Да тръгваме, мамо. Ела с мен.

Всяка сутрин и вечер в продължение на седмица Сали принуждаваше Мона да тича. Отначало беше по-скоро бързо ходене, а и майка й успяваше да измине едва около миля. На втория ден Мона понякога се затичваше, преди отново да поеме ходом. Сали не се притесняваше. И това бе напредък.

Опитваше се да накара майка си да се почувства горда. Първият ден бе най-хубав — накара я да си вземе дълъг душ, да си обръсне краката, да си направи маска на лицето и да измие и изсуши косата си. Сали изпра спалното й бельо и напълни стаята с лавандула и рози. На втория ден, след като се изкъпа след бягането, Сали отдели време да гримира старателно Мона. На третия ден я заведе до „Блясък“ и й помогна да си избере няколко рокли — свободни и красиво изработени арабски рокли от Гада и Египет, които бяха пристигнали предния ден от един от снабдителите на Хайя.

И нещата потръгнаха. Сали забеляза проблясъка на интерес, който се върна върху лицето на Мона, както и начални признаци на себеуважение; Мона започна да се къпе, да сресва косата си, ставаше от леглото, без да я увещават.

В края на първата седмица Сали се върна от магазина и видя, че майка й е пазарувала — съвсем сама. Беше купила няколко възглавнички и свещници и бе пренаредила мебелите в малкия им апартамент.

Само след месец Мона вече се побираше в старите си джинси. Не бе докоснала алкохол — дори и от водата за изплакване на уста, почти половин година. Имаше и други окуражаващи признаци. Бе попитала Сали дали може да иде на зъболекар и да избели зъбите си — вече се гордееше с новата си визия. Мона дори започна редовно да посещава фитнес клуб — добави и работа с тежести към бягането, сутрин и вечер. Сали я записа в курс по йога, където за първи път след смъртта на Поли Мона започна да се сприятелява с нови хора.

В очите на Сали имаше сълзи първия път, когато изпрати майка си на кафе с приятелка. Фитнесът бе помогнал за това — добра физическа форма, себеуважение, както и положителни очаквания за бъдещето. Понякога червилото и една хубава рокля наистина бяха много важни. Нямаше да е силно преувеличено да се каже, че стилът бе спасил майка й.

* * *

Докато Джейн се занимаваше с техническата част, наемаше служители и се срещаше със счетоводители и банкери, подписваше сделки със снабдители и планираше разположението и инфраструктурата на магазина, а Хайя ежеседмично летеше с огромния си корем на бременна до Средния изток, където намираше изумително красиви лампи, килими, мозайки и бижута, Сали напътстваше екипа си от дизайнери. Правеше скици, възлагаше поръчки на фабриките, сключваше договори с други неизвестни таланти. Правеше всичко, за да отрупа „Блясък“ с най-модерните и търсени дрехи и аксесоари, както и с изчистени класически модели. Нищо евтино, нищо разголено. Сали правеше така, че дефектите да изчезнат, не искаше дрехи, които изискват перфектно тяло. Всички поли и рокли бяха ушити от тежки платове и бяха подплатени. Освен това започна с цветови палитри, които можеха да се съчетават.

Имаше и раздел за работещата жена. Защо да жертваш женствеността си в офиса? Сали се насочи към скъпите материи като коприна, сатен, кадифе и плътен памук — никакъв лен, защото се мачкаше, и работеше изключително в черно, бяло, пясъчен цвят и тъмносиньо; всяка дреха подхождаше на другата. Кройките бяха класически, но с женствени детайли. Блузите — с широки маншети и малки копченца като мидички, но вталени и с мекотата на коприната. Полите имаха асиметрична кройка и стигаха до коляното или се спускаха чак до пода и се разширяваха долу като рибя опашка. Панталоните бяха с тясна талия, но по-широки в бедрата, за да помогнат малко там, където повечето жени имаха нужда. Като се прибави и чифт от обувките с платформа и висок ток, които Сали сама бе измислила, всяка жена получаваше височина, комфорт и стил, както и моментална загуба на поне два килограма.

Но Сали знаеше, че „Блясък“ трябва да бъде много повече. Трябваше да бъде желана цел, истинско преживяване. Страхотните дрехи и красивите килими и пъстри мозайки бяха нещо чудесно, но Сали отлично разбираше защо жените пазаруват. Беше заради усещането да попаднат в пещерата на Аладин, да бъдат заобиколени от красиви и прелестни неща.

Сали се зае с разработката на по-дребните стоки: независими козметични компании, органични производства, които се разграничаваха от жестокото отношение към животните, марки, които не желаеха да правят бизнес с големите вериги. Подбираше само най-разкошните стоки. Червила, опаковани като бижута, обсипани с изкуствени рубини и диаманти. Меки четки за грим направо от Изтока, направени от естествен косъм. Парфюми във флакончета от искрящ кристал. Нежни гривнички за късмет, за които можеше сам да избереш камъните, които да добавиш като висулки — клиентите можеха да си гребнат камъни със седефена лъжица, като хайвер, и да плащат на лъжица. Изящни колиета, изработени в Сан Франциско от майстор, на когото се възхищаваше — лъскави листенца от мед и злато, които звънтяха, докато вървиш. Гривни за глезена с малки звънчета. Компактни сенки за очи от едно ателие във Венеция, където много умело ги слагаха в мидени черупки. Благоуханни масла във флакончета, които можеха да ароматизират цяла стая. Свещи, направени като послания, с фитил върху всяка буква — „Горещо“ бе любимият й модел.

И така, бавно, стоките в магазина постепенно добиваха облик. Дантелено ветрило от Париж. Чифт оранжеви кожени сандали на висок ток с тънки каишки и нежни бели розички върху каишките. Масло за вана „Флорис“ от Европа. Шоколади „Карбонел и Уокър“. Шотландски кашмир и ирландски лен. Австрийски сребърни канички за кафе. Това щеше да е уникално място за пазаруване, мислеше си Сали, въодушевена, че е намерила истински майстор, който да й продаде цяла серия гравирани стенни часовници с кукувички, които си имаха дори и танцуващи фигурки на селяни, лисици и катерички, както и майстор на сладолед от Рим, който се бе съгласил да пренасят продукцията му със самолет и да я предлагат в кафенето на „Блясък“. Магазинът щеше да е като ваканция за богатите американци, които не искаха да използват паспортите си. Беше като рай. Дребни, неустоими, прелестни стоки, които просто те караха да посегнеш към портфейла си…

Сали работеше като дявол. Работеше като маниак, също като Джейн и Хайя. Единственото, за което мислеше Джейн, бе как да върне парите на онзи тип Левин. Хайя се бе посветила на задачата да осигури наследство на детето си и да помага на бедните жени, които бяха зависими от мъжете; печалбата не беше много важна за нея. Сали, от друга страна, мислеше за майка си, за баща си, за стила и гордостта. Не беше лишена от егоизъм, съвсем не бе някоя измислена светица. Тя не беше Майка Тереза, в никакъв случай. Именно усещането й за стил я бе довело дотук. Щом можеше да помогне на другите жени, значи тя самата щеше да забогатее. Щеше да си върне предишния живот.

Докато Мона се потеше и се бе посветила на новата си мания във фитнеса, Сали Ласитър не излизаше от офиса си. Потопи се изцяло в модния бизнес и това много й харесваше.

Сали никога не мислеше за друго, освен за новата си работа и грижите за майка си, като я наглеждаше да не се върне към предишното си състояние. Нямаше време за нищо друго.

Определено не и за мъже.

Тридесет и втора глава

— Ето го и океана, точно вляво.

Сали кимна, за да пести дъха си. Супер. Сега майка й беше в по-добра форма от нея. Показваше й новия маршрут, по който тичаше, към магистралата и после направо надолу към брега.

— Ще пробягаме около километър и после тръгваме към каньоните.

— Идеално. — Сали не искаше да говори. Все още бе слаба и с отличен тен, но издръжливостта й я нямаше никаква.

— Ще минем напряко, оттук през горичката. — Мона завиваше наляво и Сали видя как краката й се движат пъргаво по песъчливата пътека. По дяволите, тази жена имаше страхотни мускули…

— Хайде, миличка! — подкани я майка й.

Сали изду бузи.

— Идвам…

— Ооо! — Майка й се подхлъзна. Стана толкова бързо, че Сали не разбра какво ги е сполетяло. Глезенът на Мона се изви и изпука — Сали я чу как изстена, чу ужасното тупване, когато падна на земята, и после тя изхвърча от скалистата пътека, плъзна се през рехавите шубраци и сипкавия песъчлив склон, а отлично поддържаните й нокти напразно се мъчеха да докопат някаква опора по скалистата стена.

Сали се пресегна да хване ръката й, но не успя. Изпищя и се хвърли към ръба на пътеката. Мона се хлъзгаше и търкаляше по почти отвесния склон, удряше се силно и се въртеше. Сали различи кървави петна по ръцете и краката й. Изпищя отново, почти истерично, и се развика диво за помощ, но двете бяха сами…

Мона простена, тупна безпомощно върху една скална издатина и повече не помръдна. Явно бе в безсъзнание. Сали усети как й се завива свят, пред очите й затанцуваха черни петна, цялата бе зачервена и задъхана от бягането. Но не можеше да си позволи да припадне точно сега. Стисна здраво близкото дърво.

— О, господи! Помощ! — извика тя.

— Хей.

Сали подскочи — беше мъжки глас, малко по-надолу по пътеката.

— Мога ли да помогна с нещо?

— Да! Моля ви, елате! Майка ми пострада.

— Идвам — извика той. — Чакайте.

Чу звук от бягащи крака и той се появи на пътеката — загорял, силен на вид мъж с огледални слънчеви очила, тениска и бейзболна шапка на „Доджърс“, а по петите му подскачаше възбуден лабрадор.

— Какъв е проблемът?

Тя го сграбчи за ръката и започна да обяснява бързо.

— О, слава богу. Майка ми… глезенът й пострада. Тя се претърколи. Сега е там долу…

Той хвърли бърз поглед и се изправи.

— Останете тук. Имам телефон в колата си, ще повикам Бърза помощ.

— Благодаря ви…

Той изтича обратно по пътеката. Сали надникна над ръба; майка й не помръдваше. Отчаяно се запита дали не е мъртва. Секундите се точеха ужасно бавно.

Най-сетне той се върна.

— Насам идва патрулна кола. Наложи се да поспоря с тях, струва ми се, че имате нужда от хеликоптер и катер на крайбрежната охрана. Казаха, че няма да се бавят…

Скалната маса се разтърси; няколко камъка, разместени при падането на Мона, се срутиха върху проснатото й тяло. Един удари глезена й. Без да дойде в съзнание, тя се помръдна и увисна още повече от скалната издатина, като тежестта й я теглеше надолу.

Сали изхлипа.

— Мамо. О, боже, мамо. Няма да стигнат навреме. Тя ще падне. Ще умре.

Стисна здраво непознатия. След случилото се с Лео Сали отбягваше мъжете. Никога не бе искала да докосне някого. Но точно сега изобщо не мислеше за това. Вкопчи се здраво в този мъж.

Мона се плъзна още няколко сантиметра. Положението й никак не бе розово. И двамата ясно виждаха действието на гравитацията.

— Почакайте тук — каза той.

— Не ме оставяйте — изхлипа Сали.

Но него вече го нямаше. Тя самата се приближи още малко до ръба. Майка й бе единственото, което имаше на този свят. Като се замисли човек, за какво му е кариера? Без Мона Сали бе изгубена. Нима я бе спасила от пристрастяването й само за да види със собствените си очи как майка й загива в морските дълбини?

Но не виждаше начин да слезе долу. Издатината бе прекалено малка, за да издържи и двете. А тъй като Мона беше в безсъзнание, Сали знаеше, че не може да я вдигне. Ако слезеше по скалите, и двете щяха да загинат…

— Добре. Наглеждайте кучето ми.

Мъжът се бе върнал. Около кръста му бе намотано дебело въже, а на краката си бе сложил обувки за катерене. Изтича до най-близкото дърво — бряст само няколко метра вдясно от майка й, — уви въжето около дънера му и бързо направи възел; после го уви веднъж и още веднъж около себе си.

— Какво правите? — колебливо попита Сали.

— Нямам ремък. Ще я вдигна.

Тя прехапа устни. Мъжът не разполагаше с подходяща екипировка. Можеше да се подхлъзне, да умре. Но Сали не го спря. Ставаше дума за майка й.

— Наглеждайте Феликс — повтори той и отпусна въжето в ръцете си.

Сали затисна уста с юмрук. Брястът нямаше дебел дънер. Стволът му се наклони напред, огъна се от тежестта на мъжа. Той бе висок, силен, едър тип, строен, но много мускулест. Забеляза силните мускули по гърба му да се напрягат, докато се движеше бързо и уверено надолу по скалния склон; камъните и храсталаците поддаваха под краката му, но той само преместваше тежестта на тялото си. Беше много внушителна гледка, стига тя да бе в състояние да се впечатли.

Мона се плъзна още малко надолу.

— Побързайте, моля ви — викна Сали. Той не й обърна внимание и продължи спускането си; надолу и още по-надолу… почти бе стигнал…

Чу се силно изпукване, малката скална издатина се наклони, смъкна се. Безпомощното тяло на Мона Ласитър неумолимо се свлече напред…

И тогава здравата му ръка на тежкоатлет се пресегна и я сграбчи за лакътя.

Сали с ужас забеляза как брястът се приведе и почти се пречупи, а въжето изтъня. Мъжът изпъшка и изсумтя, изгуби опора под краката си и с мъка отново се закрепи, докато вдигаше с неимоверни усилия безчувственото тяло на майка й върху гърба си.

Тя изтича до дървото и го обви с ръце, отчаяно мъчеща се да го задържи. Но силата й не бе достатъчна, не можеше да го спре да се огъва.

Сали надникна над ръба. Той се катереше бавно, мъчително бавно, за разлика от спускането надолу, когато се движеше пъргаво и уверено. Чуваше болезнените му стонове; той придържаше тялото на майка й само с една ръка и използваше другата, за да се катери. О, Господи! Не беше силно вярваща, но сега горещо се помоли на Господ. Да му даде сили. Да не го оставя да я изпусне…

Сякаш след цяла вечност той се изкачи горе, а лицето му бе червено от усилията, докато цялото му чело бе обсипано с пот.

— Поеми я — изпъшка той.

Едновременно плачеща и смееща се, Сали задърпа Мона за ръцете. Майка й се смъкна от раменете на спасителя си и се отпусна тежко на тревата. Беше насинена и ожулена, порязана на няколко места, очевидно имаше сътресение, но все пак дишаше. Докато Сали проверяваше дишането й, разгръщаше блузата й и се опитваше да я свести, мъжът се издърпа с усилие на тревата и падна по гръб, задъхан и борещ се да възстанови дишането си.

Сали го погледна с безкрайна благодарност и мигновено потръпна. Ръцете му бяха изранени, нарязани и кървящи от претриването с въжето. Огромният му гръден кош се повдигаше мощно, за да се възстанови от положените усилия.

— Спасихте й живота — каза тя. Това бе очевидно, но все пак трябваше да го каже. — Благодаря ви, много ви благодаря, господине.

Той отвори очи.

— Къде ми е кучето?

Стомахът й се сви; беше забравила за кучето. Човекът бе помолил за едно-единствено нещо, а тя бе изгубила кучето му. Огледа се диво наоколо. Животинчето седеше спокойно зад нея и помахваше с опашка, сякаш стопанинът му е бил зает с обичайното пазаруване.

— Тук е — гузно отвърна тя.

Той отново затвори очи.

— Забравихте го. Няма нищо. Феликс е обучен.

В далечината се чу вой на сирена, който се приближаваше. Той се помъчи да се изправи.

— Слава богу! — Очите й се насълзиха от облекчение. Полицаите пристигат. Ще ви закарат и двамата до болницата — и вие се нуждаете от лекарска помощ.

Той я погледна за първи път. Не можеше да различи очите му зад тъмните очила, но почувства погледа му върху лицето си и после върху тялото си. Това бе мъж, който бе виждал много жени.

Тя мразеше, направо ненавиждаше мъжете да я зяпат. Но сега бе различно. В погледа му имаше желание, а не презрение. И Сали, за свое удивление, откри, че собственото й тяло му отговаря.

Тръпка на желание пробяга по тялото й и тя сведе очи. Инстинктивна реакция, каза си Сали. Този мъж току-що бе спасил майка й. Но въпреки това тя внезапно съжали горещо, задето изглежда толкова зле; косата й бе потна от тичането, очите й бяха зачервени от сълзите, нямаше грим, рошавата й след съня коса бе набързо прибрана в конска опашка.

— Няма да остана. — Той се изправи. — Майка ви ще се оправи, след като я прегледат в болницата.

— Лекар ли сте? — Не знаеше защо го попита; просто искаше той да остане.

— Не. Но често виждам спортни контузии. — Най-накрая свали тъмните си очила и Сали, и без друго зачервена, сега пламна до уши.

Сега, наред с мускулестото тяло и силно изразената челюст, тя забеляза светлосивите му очи, необичайно бледи, като очите на вълк, на фона на загорялата му кожа.

— Сега ме познахте — каза той без излишна скромност.

— Аз… да. — Сали се опита да прикрие смущението си. — Вие… бяхте на корицата на онова списание. — Защо ли всичко излизаше като заекване? Чувстваше се като глуповат спортен запалянко.

— „Спортс илюстрейтид“. — Той се ухили. — Наистина си нямахте представа, нали?

— Никаква. Вие сте Крис Нелсън. Бейзболният играч.

Сали не беше фен, но беше чувала за Крис Нелсън. Защитникът на „Доджърс“, който имаше основна заслуга за класирането на отбора. Звезда от Висшата лига. Мегазвезда в този град; дори и холивудските звезди му се подмазваха.

— Е, добре, направете ми една услуга. Не казвайте на никого за случката. Не ми е нужна публичността, пресата ще ме преследва седмици наред.

— Няма.

— Бих останал, за да видя как е майка ви, но съм сигурен, че ще се оправи.

— Благодаря ви отново. — Сали прехапа устни. Не можеше да моли човека за нищо друго. Ако сега го направеше, щеше да заприлича на някое от момичетата, които все се опитваха да прекъснат тренировките, облечени с най-късите си поли. — Ще се оправим, щом полицаите пристигнат. И… знаете ли, вие сте герой, господин Нелсън.

Трябваше да го каже. Изчервяването й стана още по-силно.

— Много мило. — Той й намигна и стомахът на Сали се сви. — Много отдавна не съм виждал момиче да се изчервява.

— Ръцете ви са целите изранени.

— Ами, да. Рамото ми сигурно е изкълчено.

— Предполагам, че вашият физиотерапевт ще прати наемен убиец по дирите ми — пошегува се Сали.

— Джон Тепес със сигурност ще го направи, ако пропусна мача срещу „Янките“ — отвърна той. Тепес бе мениджърът на отбора. — Но не се тревожете. Ще дойда да ви спася.

Сирената прозвуча по-близо. Той се изправи и Сали се засрами от себе си, задето съжаляваше, че той си тръгва, докато майка й лежеше в безсъзнание само на няколко крачки.

— Ти си Сали Ласитър, нали?

Тя направо се слиса.

— Откъде, по дяволите, знаеш?

Той се развесели от докачливостта й.

— От вестниците. Моята приятелка ми показа снимка. Купила си е няколко тениски от магазина ти; изглеждаха много секси върху нея.

Приятелка. Да. Естествено. Сякаш имаше вероятност секси атлет със статут на звезда като него да остане необвързан.

— Благодаря, господин Нелсън.

— Мисля, че е редно да ме наричаш Крис след всичко това. Довиждане, скъпа. Феликс!

Той подсвирна и кучето скочи от мястото си и го последва с подскачане надолу по хълма.

Сали още седеше загледана в пространството, когато пристигнаха полицаите. Двамата бяха едри мъже, но с големи кореми, които повече подхождаха на Дядо Коледа. Нямаше да са й от никаква полза.

— Тя е добре, ще я закараме в болница „Мемориал“ в Малибу. Какво е станало тук, госпожице? Как я издърпахте обратно?

Разказа им случилото се, без да спомене името на Крис Нелсън. Те подсвирнаха и се наведоха да хванат майка й за раменете и глезените, след което се запрепъваха по пътеката под тежестта й.

— Каква история само — каза единият. — Какъв човек!

Да, помисли си със съжаление Сали. Страхотен мъж.

* * *

Мона имаше сътресение на мозъка, счупена ръка и леки охлузвания. Сали се чувстваше леко гузна от облекчението, което изпита, когато я оставиха за няколко дни в болницата. Опита се да се зарови в работа. Бейзболистът бе нарушил спокойствието й, бе я разтърсил дълбоко и тя се будеше сутрин, разстроена от полузабравените еротични сънища.

Сали се мъчеше да забрави Крис Нелсън. Той не бе истински, беше медиен герой. Имаше си и приятелка. Може би просто я тормозеха хормоните на пубертета или нещо такова. След Лео не бе искала дори да целуне някой мъж.

Знаеше, че е нормална хетеросексуална жена. Може би Крис просто бе първият мъж, когото бе пожелала. Чисто съвпадение, реши тя.

Но сега, когато го бе срещнала, Сали го виждаше навсякъде — по новините, докато прескачаше между каналите, както и винаги, когато зърнеше спортен запалянко с тениска на „Доджърс“. А само след няколко дни новината се разчу. Неназована „контузия“ го бе поставила в списъка с резервите за цял месец на възстановяване. Нелсън в резервите бе повод за разговори в цял Лос Анджелис.

Сали чакаше със страх нещо да се случи, новината да изтече; ако полицаите бяха проследили обаждането му или… Половината спортни фенове в Лос Анджелис щяха да блокират новия им магазин.

Това не стана. Той просто се подложи на физиотерапия, както разбра от новините по радиото, и спасителната му мисия остана в тайна.

И така Сали продължи с работата си. С дизайна. Покупките. Превръщането на „Блясък“ в истинско послание. Изключително, разкошно, невероятно пищно и разточително преживяване още от мига, в който клиентът оставеше колата си на паркинга. Когато човек пазарува тук, категорична бе Сали, няма просто да си купи рокля или бурканче нощен крем; всеки ще получи късче от холивудската мечта.

Тя имаше своята мечта и другите две момичета я оставиха да продължи. „Блясък“. Името казваше всичко. Всяко пазаруване щеше да е истинска ваканция. Нещо, което да оправдае невероятно високите им цени.

Може би Летиша Бери щеше да дойде да пазарува, помисли си Сали. Приятелката на Крис Нелсън.

Летиша, или Лети, както я наричаше пресата. Бивша Мис Минесота, а сега звезда от телевизионен сериал. Висока, слаба, афроамериканка, с безупречна абаносова кожа, чипо носле и ослепително бели зъби. Тя пазаруваше само в най-добрите магазини, караше „Ферари“ и, както Сали разбра, излизаше с Крис Нелсън от близо година. Имаше слухове за евентуална бременност. Таблоидите пишеха, че ще се женят.

Естествено. Би било крайно невероятно Крис Нелсън да е необвързан. Сали бе искрено благодарна, че беше спасил майка й, затова се опитваше да се радва за Лети. И Крис.

Не се получаваше.

Казваше си, че в морето има много риба и всякакви такива. Сега, след като вече се интересуваше от мъже… След като бе спасила майка си… След като усещаше, че може да диша свободно… Имаше толкова много места, където едно младо момиче можеше да се запознае с мъже в този град.

Но и това не се получи.

Е, каза си Сали. Щеше да го погледне откъм добрата страна. Крис Нелсън бе разпалил кръвта й, бе пробудил в нея нещо, което смяташе, че никога повече няма да изпита.

Желание. Страст.

След изнасилването тя се бе затворила в себе си, бе станала почти като Джейн — истински робот; погълната от работата, от кариерата си, от задачата да спаси майка си и да се измъкне от канавката на бедността. Беше по-безопасно и по-просто да мисли само за това. Когато някой мъж я оглеждаше, тя изпитваше презрение, понякога страх. Никога желание.

Крис Нелсън бе рискувал живота си, за да спаси една непозната. Не беше някой надут милионер. Беше истински мъж, безкористен и мъжествен, за разлика от безволевия и нагъл Лео Фиск. Той използваше силата си за защита, а не за да тормози другите. И Сали, която по характер бе спонтанна и закачлива, бе отговорила на това. Желаеше го, мечтаеше си да бъде с него, да правят любов. Във фантазиите й двамата бяха женени и отглеждаха децата си, които играеха футбол.

Разбира се, във фантазиите й нямаше друга жена.

Но жизнерадостната и женствена природа на Сали, която бе потисната от насилието на Лео, сега разцъфтя като кокиче, което се показва над замръзналата земя. И когато се затрупваше с работа, го правеше, за да се разсее от копнежа си по този мъж, а не, слава богу, заради омразата си към всички мъже.

Сали бе много заета. Независимо от всичко, колкото и да копнееше за Крис, магазинът се приближаваше към голямото откриване. Сега трябваше да организира рекламната кампания. Разпалено се хвърли в нея. Какво друго би могла да стори?

Тридесет и трета глава

Хайя се качи в лимузината с облекчение.

Имаше климатик, което бе истинска благословия след изпепеляващото слънце навън. Тя беше арабка и бе смятала, че ще понася по-леко жегата, но колкото повече напредваше бременността й, толкова по-трудно й ставаше.

— Закарайте ме до Бар ал Яни, моля — каза тя на шофьора.

— Добре, госпожо.

Човекът се включи в натовареното движение с лекота и сръчност и Хайя трябваше да положи усилие, за да остане будна. Страдаше от смяната на часовия пояс, но много й се искаше да приключи с това пътуване. След това можеше да се върне в хотела, да си изключи телефона, да окачи табелка на вратата да не я безпокоят и да си почине.

Беше много важно да купи достатъчно стока. Това пътуване трябваше да е четири пъти по-успешно, защото бебчето й ставаше прекалено голямо и неспокойно в корема й. Вече нямаше да може да лети до Средния изток. Трябваше й достатъчно стока, за да бъде зареден складът поне за пет месеца; нямаше намерение да се качи в самолет, преди детето й да стане поне на шест месеца и да е престанала да го кърми, а щяха да й трябват поне четири месеца, за да обучи някоя жена да следва високите й стандарти.

Сега поне съзнаваше, че не може да свърши всичко сама.

Изборът на скъпоценните стоки бе много важен за Хайя. Сали се грижеше за западните модни тенденции и за дизайна на магазина, а Хайя добавяше екзотичната нотка и етичния подход към бизнеса. Знаеше, че трябва да следва и двете стриктно. Тя купуваше произведения на изкуството, бижута, платове, лампи и килими от ислямския свят, но не от големите търговци, а от конкретни жени или от новосъздадените местни колективи, които се появяваха навсякъде — вдовици, неомъжени момичета, жени, чийто мизерен доход от прекрасните неща, които изработваха, поддържаше живота на децата им. Хайя имаше големи амбиции в това отношение. Искаше богатите американци да се пристрастят към тази красота и да плащат висока цена. Всеки щеше да спечели — купувачите получаваха уникални продукти, а не масово производство, вещи, които щяха да изглеждат прекрасно в домовете им за поколения напред. Жените, които ги изработваха, най-сетне щяха да получат справедлива и дори щедра цена според местните стандарти. Хайя не се съмняваше, че това ще преобрази живота на много хора. И, естествено, „Блясък“ щеше да получи солиден дял от посредничеството си.

Хайя все пак искаше да спечели и пари. Заради собствената си независимост и заради детето си — детето на Ахмед. Печалба и високи принципи. Ако можеше да ги съчетае, Хайя вярваше, че ще бъде щастлива; би могла да извлече нещо добро от смъртта на мъжа си, да промени света към по-добро.

Гада бе последната й спирка в това пътуване. Вече бе изкупила достатъчно мозайки от Йордания, килими от Мароко, лампи и дърворезби от Египет и възглавнички от Палестина, за да напълни трюма на цял кораб. Това отдалечено кралство бе последната точка. Искаше да инвестира в серия традиционни бижута от Гада. Жените от пустинните племена на Севера изработваха прекрасни огърлици и гривни, окичени с множество малки метални дискове — техния вариант на бижутата с монети в другите арабски страни. Хайя смяташе, че изглеждат женствени и нежни и подхождат на всяка жена, а когато бе показала една мостра на Сали, тя направо бе полудяла. Изящните колиета щяха да заемат централно място в колекцията от бижута при отварянето на „Блясък“. Традиционният метал бе сребро, но Хайя искаше да се договори с една женска общност да ги правят от мед. Американците не обичаха среброто, тъй като изискваше много усилия да се поддържа, понеже потъмняваше. Звънтящите луксозни гривни от огнено червено-златисто щяха да смаят холивудските дами. Щяха да купуват цели купчини от сексапилните играчки за жени.

— Може да има задръстване на пътя северно от града — обади се шофьорът, като мина на египетски арабски, който бе разбираемият език в Средния изток.

Хайя въздъхна:

— И защо?

Не искаше да закъснява. Очакваха я в градчето до малкия оазис и доста трудно бе уредила тази среща; тези жени не се доверяваха на американците, дори и на такива с арабско потекло.

— Има посещение на една от придворните дами. Шейха Айша, дъщерята на вуйчото на краля. Ще има голяма охрана.

— Естествено.

Хайя не искаше да бъде груба, затова прехапа устни. Кралското семейство на Гада, изключително богато заради петролния бизнес, както и заради разрастването на сделките с недвижими имоти в градските области по крайбрежието, бе голямо. Начело бе кралят, възрастен и уморен, който бе абсолютен владетел. Следваха многото му братя и синове, дъщери и сестри, все принцове и принцеси. Няколко степени по-надолу в кралската йерархия бяха титлите шейх и шейха. За всеки случай Хайя си припомни протоколните обръщения. Към принца или емира обръщението бе „Кралско Височество“, а към една шейха — просто „Височество“.

— Защо е дошла тук? Да не би да има някакво събитие?

— Жените от кралското семейство често посещават пазарите и базарите в района. Подкрепят местните занаяти.

— О! — Хайя се усмихна. — Наистина ли?

Кой знае, може би щеше да успее да извлече някаква полза от това. Замисли се за любовта на западните жители към титлите. Ако можеха да рекламират огърлиците от Гада като „носени от кралски особи“, щяха да се продават като топъл хляб. Дали тази шейха би се съгласила да я снимат с едно колие? Днес щяха да й покажат няколко мостри. Хайя се въодушеви, ясно си представи рекламната кампания. Още по-добре щеше да е, ако днес имаше и някоя друга дама, някоя по-висшестояща в йерархията, може би дъщеря на краля или негова внучка, истинска принцеса.

— Ако можете да ме закарате там половин час по-рано, ще получите бонус — каза тя. — Особено ако ме закарате възможно най-близо до мястото на посещението.

* * *

Истински триумф. Най-напред Хайя имаше удоволствието да разгледа колиетата, които й бяха представени лично от Бегум Гида ал Али, вдовицата на предишен водач на племето. Тя бе организирала групичката изоставени или бедни жени, много от тях вдовици или бивши бездомници, които живееха в отчайваща мизерия. Те бяха превърнали малките метални дискове в най-нежните и изящни колиета. Заслужаваха да бъдат считани за произведения на изкуството и Хайя не виждаше никакъв проблем да бъдат продадени именно като такива, както бе искал да прави и съпругът й. Сключи договор с тях, жените вдигнаха тост с ментов чай и тя им остави пари като предплата. Радостта, с която ги приеха, изпълни деня й с щастие.

Освен това, събрала цялата си решителност и стиснала няколко мострени колиета, Хайя се приближи до една от дамите в свитата на самата шейха — делова на вид по-възрастна дама, облечена в костюм по западен маниер, закрила косата си с шал и с тъмни очила. Осведомиха я, че височайшата дама не може да я приеме в момента, но жената записа номера й и й каза, че някой от двореца ще се свърже с нея. Да, наистина подкрепяли работата на традиционните занаятчии и винаги били отворени към търговски връзки с Щатите. Стига да убедят и самата шейха, че сделката е справедлива за местните жени…

Хайя нямаше никакви съмнения в тази посока. Остави визитната си картичка на началника на протокола и взе такси до хотела си. Там остана дълго във ваната, изми косата си и после се излегна на мекото легло, увита в пухкав бял халат. Стаята имаше климатик и единственото й желание бе да се наспи, а после да стане и да се качи в самолета.

Работата й бе свършена. Сега й оставаше само да очаква раждането на детето си…

Телефонът звънна. Тя въздъхна дълбоко и се извърна настрани, за да го вдигне.

— Ало?

— Мога ли да говоря с Хайя ал Яна, моля?

Гласът бе изключително приятен; говореше арабски с английски акцент и тя прецени, че явно човекът е получил образованието си в чужбина; не можеше да каже на колко години е.

— На телефона.

— Госпожо Ал Яна, казвам се Джабер ибн Мохамед, работя за двореца и правителството на Гада.

Хайя за миг затвори очи. По дяволите, това не бе обаждане, което можеше да пренебрегне.

— Радвам се да ви чуя — излъга тя.

— Разбрах, че възнамерявате да излетите обратно за Щатите рано сутринта. Имате ли време да се срещнем тази вечер? Мога да дойда в хотел „Радисън“.

— Разбира се, за мен ще бъде удоволствие.

— За да одобри дворецът подобен проект, в който е замесена и една шарифа, ние трябва да го проучим добре.

— Напълно разбирам — отвърна Хайя и мислено се прости с почивната си вечер. — В шест часа удобно ли е? Бихме могли да се срещнем във фоайето или да вечеряме заедно.

— Чудесно. Ще се видим тогава.

— Чудесно — повтори и Хайя и затвори. По дяволите. Настрои алармата на мобилния си телефон; поне й оставаше половин час, а дори малкото сън бе по-добре от нищо.

* * *

Той я очакваше във фоайето. Хайя с изненада забеляза, че е млад мъж, вероятно малко по-възрастен от самата нея, висок, с аристократичен орлов профил и проницателни очи. Имаше маслинена кожа, слънчев тен и беше с много хубав костюм; тялото му бе силно, но не прекалено мускулесто.

— Госпожо Ал Яна, благодаря, че приехте да се срещнем.

— Благодаря ви, че дойдохте.

Очите му я огледаха — одобрително, както й се стори, а после той примигна; погледът му се бе спрял върху корема й.

— Бременна сте — изтърси той.

Тя се усмихна.

— Да, слава на Аллах.

— Извинете ме, не исках да бъда груб. Просто бях изненадан. Съпругът ви с вас ли е?

— Вдовица съм — отвърна хладно тя.

Той се изчерви смутен.

— Много съжалявам.

— Не бихте могли да знаете.

— Да похапнем? — Макар първоначално да бе много самоуверен, сега Хайя усещаше колко е объркан. — Хм, една бременна жена не бива да стои дълго без вечеря. Тук имат отлична кухня, макар да е ресторант от голяма верига; в менюто предлагат и местни ястия.

— Звучи добре. — Хайя се зарадва. Човекът бе внимателен, а тя беше гладна и сега той щеше да остане с нея поне докато траеше вечерята — достатъчно дълго, за да го убеди в идеята си.

— Тогава заповядайте насам. — И за нейна изненада той й предложи ръката си.

Отлични маниери, каза си тя. И красиво лице. А после мигновено се почувства гузна спрямо паметта на Ахмед. Беше бременна в седмия месец, макар и да не й личеше особено, освен в меката извивка на корема. С какво право мислеше така за един чужд мъж?

Поръчаха си съвсем прилична вечеря с местни специалитети като лозови листа, увити около пикантно мляно месо, дребни птици на жар, местния вариант на салата „Табули“, както и малка пита жълто козе сирене с подправки и зехтин. Разбра, че Джабер е учил в Кеймбридж — колежа „Сейнт Джон“, уточни той, — а после бе минал военно обучение в Съединените щати, в академията „Уест Пойнт“.

Хайя му разказа малко от своята история. Но не много; не искаше да намесва прекалено името на Ахмед.

— Трябва да ви разпитам за магазина — каза той накрая, минавайки към деловите въпроси.

— Ще бъде много престижен и луксозен, а цените ще бъдат много високи. Имаме подкрепата на важен финансист — Крейг Левин.

— Левин — повтори името той, явно впечатлен.

— Аз съм пълноправен партньор. Мястото е бившата галерия на съпруга ми. Моята роля е да снабдявам магазина с произведения на изкуството, бижута и козметика от Средния изток. Възнамеряваме да навлезем в етичната търговия, като купуваме от местни жени и им заплащаме справедливи цени.

— И да изкарате солидна печалба.

Хайя не се смути.

— Да, компанията целѝ печалба. В крайна сметка на тези жени не са им нужни подаяния, а дългосрочни търговски партньори. Това може да се постигне само ако купувачите реализират печалба.

Той се усмихна леко, но с одобрение.

— Звучите като жена, която отлично знае какво иска.

— Точно така е. — Хайя леко склони глава. — И трябва да бъдем напълно откровени с вас, след като искаме съдействието на една шейха или принцеса.

— Това е вярно.

— Снимката на една такава дама с бижутата ще подпомогне каузата ни; това ще направи компанията ни по-богата и всъщност ще направи богата и мен. — Хайя леко се изчерви. — Макар изобщо да не се съмнявам, че тези бижута са достатъчно красиви да се продават и сами. — Тя се усмихна. — Вижте, господин Ибн Мохамед, старая се да бъда честна с вас, но това е чисто бизнес предложение, в крайна сметка.

— И то много добро. — Той замълча за миг, докато очите му я изучаваха. — Стига да можете да ми докажете, че ще плащате справедлива пазарна цена на жените в Гада, които ви доставят стоката.

— Веднага щом се прибера у дома, ще се погрижа да изпратят документите в двореца.

— Много добре. — Той се усмихна леко и очите му отново обходиха лицето й. Хайя се смути и извърна поглед. — Значи ще можем да правим бизнес заедно. Предполагам, че няма да се върнете скоро тук.

— Не и преди да се роди детето ми.

— Разбира се. — Той отново помълча, а после я погледна. — Ако мога да отбележа, госпожо Ал Яна, вие сте много необикновена жена.

— Това комплимент ли е?

Джабер се усмихна широко.

— Точно това е. Уверявам ви. Много се радвам да видя сънародник от арабски произход, който преуспява в Америка. Вероятно е още по-добре, че сте жена — и при това вдовица и бъдеща майка, инш Аллах. Това е все едно — как казват американците — „да пуснеш лисицата в кокошарника“.

— Точно така — отвърна Хайя и се засмя, защото той още повече й хареса. — Вие също сте доста необикновен. Очаквах един дипломат да е по-надут.

— Благодаря ви. — Той леко наклони аристократичната си глава и се върна към бизнеса. — Очаквам шейха Айша да се съгласи за снимките. Ако продажбите са успешни и нашите жени имат полза от това, дори и по-високопоставена дама от кралското семейство, вероятно някоя принцеса, може да се включи. Кралят одобрява търговията.

— Отлично — развълнува се Хайя.

— Но ще искаме да увеличите обема на стоките, които купувате от Гада — включително килими, лампи и така нататък.

— Надявам се, че ще отворим и други магазини — увери го Хайя. — Но няма да се обърна към вас, докато това не стане. И може да поръчваме много повече стока от Гада.

— Тогава съм сигурен, че ще сключим сделка. — Той вдигна чашата си с минерална вода за тост.

— Радвам се да го чуя, господин Ибн Мохамед.

— Моля, наричайте ме Джабер.

— Тогава ме наричайте Хайя. — Тя се усмихна.

— И още нещо… — поколеба се той. — Не че е от голямо значение, но когато комуникирате с двореца, не бива да използвате обръщението „господин“… все пак. Вижте, аз следя отблизо делата на шейха Айша, защото тя ми е майка.

Хайя се задави с водата си; закашля се от изненада. А после се изчерви силно, дълбоко засрамена.

— Искате да кажете…

Той не каза нищо.

— Извинете ме, Ваше Височество — измърмори Хайя, която искаше да избяга и да се скрие някъде.

— Няма за какво да се извинявате. Аз ви подведох. Би трябвало аз да ви се извиня. Просто заемам държавен пост и предпочитам да се отнасят с мен като с министър, а не като с член на семейството.

Хайя забеляза, че той не използва думата кралско — не беше нужно.

— Разбирам. Ваше Височество — добави тя отново.

— Предпочитам да ми казвате Джабер. — Той направи знак на сервитьора и му заговори на наречието на Гада прекалено бързо, за да го разбере Хайя. — Сега трябва да тръгвам. Надявам се полетът ви да е приятен, госпожо Ал Яна.

— Хайя.

— Хайя. — Той се усмихна топло. — И ще поддържаме връзка.

Тя се запита дали не трябва да се изправи и да направи реверанс, но беше прекалено късно. Той й се поклони леко, обърна се и си тръгна.

* * *

— Искам да освободя стаята си, моля.

— Разбира се, госпожо.

— Четиристотин и шеста. — Хайя подаде ключа и кредитната си карта. — Имам няколко телефонни разговора със Съединените щати, както и две бутилки минерална вода…

— Всичко е наред, госпожо; нямате сметка за уреждане.

— Моля?

— Сметката ви е уредена от Кралство Гада. По нареждане на Негово Височество шейх Джабер.

— Вечерята тогава…

— Цялата сметка, госпожо.

— Разбирам. — Хайя прикри усмивката си. — Много щедро от страна на Негово Височество. Бихте ли ми извикали такси до летището?

— Няма да е нужно, госпожо. Негово Височество изпрати за вас правителствена лимузина. Очаква ви вече близо час.

През целия път към дома Хайя си повтаряше, че това е само любезен жест. Беше сключила важна сделка, може би им бе осигурила отлична реклама. Само това беше важно.

Джабер беше шейх и министър в правителството. Вероятно вече бе женен. Човек с неговото положение не би се заинтересувал от една бременна вдовица, огромна като слон. Беше важно да стои здраво на земята — дори и в първокласния салон на Кралските авиолинии на Гада. Когато стигна до летището, Хайя откри, че шейх Джабер е наредил да сменят билета й за бизнес класата.

* * *

Когато се прибра, тя незабавно разпореди една от асистентките на Джейн да изпрати по факс договора до офиса на Джабер.

Вече наистина ставаше доста тромава и беше много изморена. Хайя предпочете да остави организацията по грандиозното откриване на Джейн и Сали. Бе обиколила магазина и бе видяла красиво подредените стоки, които тя бе купила; наред с разкошните модни колекции на Сали, те щяха да са душата и сърцето на „Блясък“.

Но точно сега Хайя трябваше да се погрижи за детето си. Беше глупаво да се надява на романтична връзка, а и Хайя не искаше сърцето й отново да бъде разбито. Не направи никакъв опит да се свърже с Гада, освен посредством офиса. Вместо това боядиса детската стая — много хубаво и неутрално жълто. Никой мъж не би искал да отглежда чуждо дете.

След като бебето се роди, тя щеше да забрави всякакви романтични увлечения. Нали така?

Тридесет и четвърта глава

— Е? — Сали отстъпи крачка назад и само се огледа. — Готови ли сте, момичета?

Беше хванала другите две за ръце. Отдясно бе Джейн, а отляво — готова да роди всеки момент, Хайя. Стояха на паркинга и гледаха магазина.

Беше шест и половина и слънцето се спускаше към хоризонта, заляло целия Лос Анджелис във великолепни златни и червени лъчи. Сградата, блеснала в бяло под слънцето, бе обвита в знамена в златиста и сребриста коприна, а на всеки ъгъл имаше множество флагчета в яркочервено и синьо — приличаше на увита в ленти парадна платформа.

— Утре — каза Хайя. — Нямам търпение.

— Нито пък аз — съгласи се Джейн.

Откриването бе на другия ден. Големият ден — връхната точка на месеци изтощителна работа, на невероятни усилия да работят като екип дори когато ужасно се дразнеха една друга. Перфектно разположен, с изключителен персонал и окичен, както казваше Сали, като коледна елха, според тях това бе най-страхотният, най-разкошният и луксозен магазин на света.

Там се намираше невероятно обзаведеният салон за красота. Най-добрите експерти в козметиката бяха готови да предложат маникюр и масаж на уморените клиенти. Имаше прекрасни стоки, меко осветление и гълъбовосиви килими, приглушена музика и внимателен персонал, служители на паркинга в униформи, продавачки, готови да опаковат всичко като подарък…

Истинска мечта.

— Всички ще дойдат. — Другите разбраха, че Сали говори за пресата. — „Таймс“, „Обзървър“, „Ситизън“, „Варайъти“, „Холивуд рипортър“ — всички.

— Претенциозна публика — отбеляза Джейн.

— Да се надяваме, че ще останат доволни — каза Хайя.

— Ще останат. — Сали бе категорична. — Трябва.

Погледна приятелките си; в този миг и трите бяха млади, красиви и твърдо решени да успеят.

— Искате ли да излезем на вечеря, момичета?

Джейн поклати глава.

— Да идем да поспим. Трябва да сме готови за утре.

Бяха решили да се срещнат с репортерите заедно, по обяд.

Джейн бе убедила останалите, че историята им ще предизвика интерес, личната им история. И на трите, минали през своята трагедия. И невероятното им приятелство.

А сега може би се завръщаха?

— Съгласна съм. — Сали стисна устни. — Починете си, дами. Трябва да изглеждаме добре.

* * *

— Джейн! Как се отразява на магазина тази невероятна тълпа?

— Сали! Ще приемеш ли офертата на „Шанел“?

— Не — викна тя, мъчейки се да надвика шума.

Зад тях, в магазина, бе истинска лудница. Джейн им бе казала да не се притесняват; служителите, които бе наела, бяха чудесни, всичко бе под контрол.

— Хайя! Кога се очаква бебето? Момче или момиче?

Светкавиците ги заслепяваха, репортерите ги засипваха с въпроси. Когато мълвата за тълпите в магазина се бе разпространила, бяха надошли още много журналисти. Сега обстановката много напомняше за филмова премиера.

— „Блясък“ по име, блясък по природа — прошепна Сали и побутна Джейн.

Хайя стисна ръката й.

— Не се чувствам много добре. Тук е много претъпкано.

— Ще ги разкарам — отвърна й също шепнешком Джейн. Приятелката й не изглеждаше добре, лицето й беше бледо и дишаше затруднено. Бяха отговорили на достатъчно въпроси. Сали бе великолепна с репортерите.

Каквото и да станеше оттук нататък, денят на откриването бе истински успех.

Джейн се изправи.

— Дами и господа…

— Ооох — изпъшка тихичко Хайя.

Джейн погледна надолу към приятелката си, но Хайя само поклати глава.

— Дами и господа, много се радваме, че дойдохте. „Блясък“ бе мечтата на три приятелки. Днес е реалност. Няма да ви отегчавам с дълга реч, тъй като ще видите, че магазинът говори сам за себе си. — Джейн се усмихна; в дъното, зад тълпата от репортери забеляза Крейг Левин. И го погледна право в очите. Днес бе нейният триумф, но той го бе направил възможен. Устните й се разтвориха и тя мълчаливо му благодари.

— Моля — спокойно каза Джейн, — заповядайте.

Светкавиците блеснаха отново и Левин, без никой да го забележи, й намигна. Тя потръпна от удоволствие и си призна колко силно го желае.

Хайя стисна ръката й. Джейн сведе поглед и забеляза как приятелката й се свива от болка. Седна и долепи глава до тази на Хайя.

— Какво има?

— Мисля, че имам контракции — прошепна Хайя. — Може ли да се махаме оттук?

— Да. Хайде — съгласи се Сали. Тя стана и внимателно вдигна на крака и Хайя.

— Благодаря ви много на всички — бодро каза Сали и провлаченият й тексаски акцент се разля като мед. — Забавлявайте се!

Двете момичета изведоха Хайя, която се усмихваше и махаше, за да не забележи никой болезненото присвиване на тялото й, и докато минаваха, отново ги заля буря от светкавици.

* * *

— Госпожо Ал Яна, майка ви е тук — обади се акушерката. — Да я повикам ли?

Хайя изпищя.

— Повикайте я! — каза Джейн.

— Трябва ми разрешението на госпожа Ал Яна — притесни се жената.

Джейн се обърна към нея с ледена физиономия.

— В момента е малко заета. Чух я да казва „да“.

— Аз също — намеси се и Сали.

— Повикайте тук майка й. — Гласът на Джейн не допускаше спорове и жената се подчини.

Бебето вече бе на път, съвсем близо. Джейн можеше да види как главичката се подава. Стисна погната и гореща ръка на Хайя за кураж; Сали придържаше краката й.

— Ето го — останала без дъх изрече Хайя. Вратата се отвори и вътре нахлу майка й, като говореше забързано на арабски нещо, което Джейн не разбра. Пусна ръката на Хайя.

— Не! — викна тя. — Остани! Останете всички!

По-възрастната жена стисна другата й ръка, приведе се и прошепна нещо на дъщеря си. Хайя отново изпищя и бебето изскочи от утробата й, цялото мокро и хлъзгаво, в ръцете на очакващия го лекар, който го пое, загърна го в кърпа и отряза пъпната връв.

— Дайте ми да го видя! — извика Хайя.

Лекарят й донесе бебето, увито в раирана памучна пелена.

— Ето, госпожо Ал Яна, имате прекрасна дъщеря.

Лицето на майката на Хайя помръкна.

— Момиче — прошепна в почуда Хайя.

Сали се обади с нежен глас:

— Колко е прелестна — толкова е мъничка.

— Прекрасна е, просто прекрасна. — По лицето на Хайя бе изписана толкова искрена радост, че нямаше нужда Джейн да пита дали е разочарована. Тя се наведе и целуна бебето по челото. — Слава на бога — прошепна тя. — Обичам я. Ще се казва Нур. Светлина. Защото тя е светлината в живота ми.

Госпожа Ал Яна леко се усмихна, наведе се и целуна дъщеря си и внучката си.

— Честито — каза Сали, просълзена.

— Прелестна е. Ще се видим по-късно — каза и Джейн. Но Хайя вече изцяло бе погълната от дъщеря си.

— Хайде, Сал. — Джейн избърса една сълза от окото си; за миг се сети за майка си, която почти не помнеше. — Денят беше дълъг. Да идем да похапнем.

* * *

Седяха на предната седалка в поршето на Джейн със свален гюрук, на дискретно разстояние от магазина, хапваха сандвичи с тънки резени телешко месо и пиеха диетична кола, загледани в паркинга.

— Не мога да повярвам — в почуда прошепна Джейн. — Гледам го и въпреки това не мога да повярвам. Само като си помислиш какво се случи с нас.

Сали въздъхна със задоволство.

— Знам. Успяхме. Постигнахме мечтата си.

Двете момичета се прегърнаха.

— И Хайя стана майка.

— Да. Истинска лудост. — Сали отпи от диетичната си кола и погледна приятелката си. — Знаеш ли защо всичко това е още по-хубаво? Искам да кажа, само ако можех да си върна татко, но знаеш ли защо е по-хубаво дори и от „Грийн Гейбълс“? Защото всичко онова беше на баща ми, а това, този магазин, той е мой.

— Наш — поправи я засмяна Джейн.

— Разбира се. — Сали се ухили. — Добре, че успя да вземеш онзи заем от господин Тузаря.

— Добре стана, нали? — съгласи се Джейн и се замисли за Крейг. — Знам какво имаш предвид. Не толкова отдавна трябваше да чистя мъртвите хлебарки от хладилника си.

— А аз пазарувах късно вечер, за да купя намалени стоки.

— Погледни ги само — посочи Джейн. — Направо ги обожавам.

— Добре се справихме — съгласи се Сали. — Наистина много добре.

Подаде ръката си с перфектен маникюр на приятелката си, двете се усмихнаха една на друга и се здрависаха.

Имаше постоянна опашка за влизане и излизане; жените се тълпяха на паркинга като добре облечени мравки, натоварени с лъскавите тъмносини и златни чанти със запазената марка на „Блясък“. На всеки няколко минути се появяваха и служители на магазина в чисто нови тъмносини униформи на „Блясък“, понесли тежки килими, още чанти или мебели, които пренасяха до очакващите ги микробуси.

— Явно статиите, които излязоха миналата седмица, доста помогнаха — отбеляза Сали.

Джейн облиза капчица горчица от долната си устна.

— Това е само първият ден. Не бива да се увличаме. Имаше много реклама. Трябва да видим дали можем да задържим клиентите.

— Но все пак е много добре — настоя Сали. — В „Уейв“ също имаше нещо подобно. И положението се задържа чак докато напуснах, за да се заема с „Блясък“.

— Да. — Не можеше да го отрече. — Добре е. — Леко набърчи чело. — Надявам се, че имаме достатъчно стока…

Сали я удари леко.

— Я по-весело.

Засмяха се дружелюбно една на друга.

— Ще се връщам в офиса. Ще отговоря на още питания от пресата, ще поговоря с персонала в края на деня. — Джейн изпи и последните капчици от колата си. — Ще се обадя на банкерите ни.

— Имаш предвид на Крейг Левин — лукаво я погледна Сали.

Джейн се изчерви.

— Доколкото знам, именно той е банкерът ни.

— Няма да можеш вечно да го отбягваш — отбеляза Сали. — Аз ще ида в магазина. Ще застана зад щанда. Като в „Уейв“.

— Ще се нахвърлят върху теб. Знаеш, че вече имаш обожатели, нали? Репортерите направо те обожават, Сали. Превръщаш се в звезда.

— Скъпа, моля те. — Сали отвори вратата на поршето и отметна дългата си руса коса. — Аз винаги съм била звезда.

Репликата й бе шеговита само отчасти. В действителност Сали започваше да гледа на себе си именно по този начин. Репортерите бяха надушили драматичната история — за сирачето, което успява само в живота, и направо бяха полудели по комбинацията от перфектен външен вид и стилно поведение. Може и да не бе интелектуален гений, но в лицето на Джейн Морган Сали бе намерила подходящата жена, а Хайя, на свой ред, внасяше дълбока етичност в проекта им и така получаваха десет пъти повече отзиви.

Заедно бяха много повече, отколкото би била простата сума от уменията на трите. А Сали бе красивата пеперуда, звездата в триото. Модната им линия бе нейно творение — беше самата тя.

Тя беше лицето. Беше се завърнала. Сали беше „Блясък“.

Може и да не беше умна, колкото другите две, но Сали бе започнала да вярва в себе си и в таланта си. Тя даваше своя принос. Нека Джейн се занимава с техническите подробности; Сали бе тази, която продаваше.

Обърна се и погледна разкошната кола на Джейн, докато влизаше в магазина. До края на седмицата, обеща си Сали, и тя щеше да си купи спортна кола. По-хубава — „Ферари“. И къща в Холивуд Хилс, като всяка изгряваща звезда, която все още бе прекалено малка, за да си позволи имение в Бевърли Хилс.

* * *

— Здравейте — каза Сали за стотен път.

Беше се отбила набързо до стаята за персонала, където бе оправила грима си, сресала бе косата си и бе измила зъбите си, и сега отново бе на линия и се усмихваше на клиентите. На феновете си, както започваше да ги нарича.

— Здравейте! Вие сте Сали Ласитър. Видях ви в „Ситизън“. О, направо обожавам моделите ви, толкова са хубави.

— О, благодаря ви, госпожо.

— А какви фантастични овлажнители имате от Мъртво море. Опитах един върху ръката си и беше толкова мек и разкошен… Опаковката му също беше прелестна. Купихме си и килим, нали Хайм? Ще ни го доставят направо вкъщи.

— Всичко за удобството на клиента — широко се усмихна Сали. — За нас е чест да ви обслужим, госпожо.

Пухкавата дама стисна ръката на мъжа си.

— Не е ли фантастична, Хайм?

— Забележителна — съгласи се той и огледа Сали със смесица от похот и примирение.

— Знаете ли, господине — подхвърли тя, докато ловко опаковаше гривна от дискове от Гада за жената, — имаме специална зала с електронни игри на третия етаж. Там се продават различни устройства, а телевизионните екрани са постоянно включени на спортния канал. Освен това има удобни кресла и дивани, където да отдъхнете, докато дамата пазарува…

— Наистина ли? — примигна мъжът. — Сериозно?

— Да, господине. Има и сервитьори, които разнасят солени бисквити и ледена бира.

Съпругата му го погледна с надежда.

— Миличка — каза той, — забавлявай се, пазарувай, колкото искаш. Това е страхотен магазин.

Той се запъти тромаво нагоре, а Сали маркира покупката на жената.

— Виждате ли, госпожо — престорено снижи глас Сали, — точно такава е идеята. Онази зала е като… като забавачка за съпрузи.

Дебелата дама се засмя.

— Прекрасно! Чудесно. Каква гениална идея. Ще кажа на всичките си приятелки.

— Непременно им кажете. И пак елате да пазарувате. — Сали й намигна и клиентката се отдалечи доволна.

— Е, кажи ми — обади се плътен глас, който тя позна. — На онези телевизори дават ли и бейзбол?

Пред нея стоеше Крис Нелсън. Днес бе с обикновена синя риза и панталони в маскировъчен цвят.

— Аз… да, господине. Има и бейзбол — измърмори Сали. Подпря се на щанда, за да не забележи той как коленете й омекнаха.

Той се приближи още малко и очите му пробягаха по тялото й. Сали изведнъж се притесни заради разкопчаното най-горно копче на блузата си; устните й се овлажниха и леко се разделиха.

— Не ме наричай „господине“ — каза той тихо. — Става ли, скъпа?

— Да… — искаше да добави „господин Нелсън“, но не посмя да го издаде, — … Крис.

— По-добре. — Отправи й ленива усмивка. — Доста оживено местенце.

— Това е само първият ден. — О, Господи! Толкова беше красив. Сали изпъна рамене и вдигна глава. Трябваше да се стегне. — Може би ще убедите Лети да дойде да пазарува при нас. Имаме специална козметична линия за тъмна кожа. Или може би ще хареса отдела ни за парфюми или някоя от ръчно изработените ни мозайки от Йордания.

— Как е майка ти? — попита той, без да обръща внимание на думите й.

Сали се изчерви.

— Добре. Благодаря. — Тя сведе глава. — Извинете, не биваше да ви се нахвърлям, аз… знам, че нямахте намерение да ме сваляте или нещо подобно.

— Естествено, че имах.

Тя вдигна глава.

— Моля? Аз не се занимавам с чужди мъже.

— Дори и с мен?

Нагъл тип!

— Да, дори и с теб — сопна се тя. — Но ще изпратя годежен подарък за госпожица Бери до офиса ви, безплатно.

— Няма да стигне до нея. — Той я погледна, развеселен. Играеше си с нея, реши Сали и отново пламна. — Не сме сгодени. Така че изпращай подаръците в нейния офис.

Тя отвори уста, но Крис я прекъсна.

— И за да изясним всичко докрай, двамата вече не сме заедно. Разделихме се.

— Защо?

— Просто се отчуждихме — спокойно отвърна той. — Тя е прекрасна жена.

Явно не чак толкова прекрасна, ядосано си помисли Сали.

— Е, кога свършваш работа?

— Когато си поискам. Магазинът е мой.

— Тогава може би ще ме почерпиш чаша кафе — предложи той. — За да се извиниш, задето забрави кучето ми.

— Искаш да те поканя на среща ли?

— Какво има? Не си ли от модерните жени?

Сали отметна коса.

— Не се моля на никого.

— Е, ще видим това — бавно каза той и тя усети как стомахът й се свива. — Но засега… кафе?

Гърлото й пресъхна. Тя се обърна към една асистентка, корейка с ведро лице, чиято усмивка не слизаше от устните.

— Ще довършиш ли тук, ако обичаш?

— Да, госпожице Ласитър. Разбира се.

— Благодаря. — Сали излезе иззад щанда и се почувства съвсем гола, когато бе толкова близо до него. За да го разсее, попита: — Как така не си заобиколен от фенове?

— Тук ли? Сигурно се шегуваш, тук е женско царство. Може би, ако се кача горе. В забавачката за съпрузи. — Той се ухили. — Ето това се казва хитър план.

— Къде си паркирал?

— Отвън. И оставих Феликс у дома. Хайде, знам чудесно местенце, където можем да хапнем нещо.

Сали го последва покорно, със сведена глава; и тя не искаше да ги спират по пътя. Не и точно сега. Магазинът, успехът й, всичко беше без значение. Той бе единственото, за което можеше да мисли. Много се надяваше това да не й личи.

— На паркинга е по-добре да побързаме, обаче. Там има повече мъже. — Когато излязоха от магазина, той отново си сложи тъмните очила и преметна ръка през раменете й собственически; като двойка може би щяха да привличат по-малко внимание.

— Хей! — Почти бяха стигнали до колата му — тя разпозна големия джип, първокласна машина. — Ти не си ли Крис? Крис Нелсън?

— Не и днес, приятел.

— Това е Крис Нелсън — извика друг.

— О, боже мой! — изпищя някаква жена. — Обожавам го!

— Сега какво? — смаяна попита Сали.

Той се засмя.

— Тичай!

Успяха да стигнат до колата само с няколко мига преднина. Нелсън й отвори предната врата, Сали скочи вътре и той вдигна затъмненото стъкло на прозореца й; само след секунди и двамата бяха вътре. Тя го видя как сваля собствения си прозорец. По стъклото вече тропаха групичка фенове и той им се усмихна широко.

— Здравейте, радвам се да ви видя. — Отвън се развикаха въодушевено. — Хареса ли ви да пазарувате в „Блясък“?

— Обичаме те!

— Благодаря ви за подкрепата. — Той протегна ръка навън и докосна пръстите на множество хора. — Трябва да се връщам на тренировка, нали трябва да размажем „Кардиналите“ в понеделник? — Отново възторжени викове. — Пак ще се видим тук, приятели. Страхотен магазин.

После натисна копчето, стъклото се вдигна и той включи на скорост. Тълпата се разпръсна покорно, всички махаха с ръце и той ловко измъкна джипа и се включи в движението на Лос Анджелис.

— Много те бива — отбеляза тя.

Той се усмихна.

— Имам доста опит.

— Е, къде е това място?

— В Малибу. На брега, не много далеч. Закътано е и там ме познават. Никой няма да ни притеснява, освен това имат открита тераса със страхотна гледка към океана. — Той я погледна. — Няма да се приближаваме много до ръба.

Сали се засмя.

— Добре тогава.

Той внезапно отби колата и спря встрани от пътя.

— Да не би да тръгнахме по грешен път?

— Не. — Той я погледна, а тъмните му очи пламтяха. — Просто искам да се представя, както е редно.

Сали се изчерви, кожата й настръхна, а Нелсън се пресегна, сложи едрата си и загрубяла ръка върху нежната кожа на врата й и я придърпа към себе си. Устните му мачкаха нейните, докато езикът му галеше настойчиво зъбите й, небцето й. Лявата му ръка докосна нежно и възбуждащо гърдите й. Сали усети желанието да я разтърсва толкова мощно, че едва успяваше да се сдържи; отвърна на целувката му с несдържана страст…

И мигновено съжали. Защо? Защо бе постъпила така? Че кое момиче не се разтапяше в прегръдките на суперзвездата? Помисли си го и неохотно се отдръпна от него. Слава богу, че сутиенът й бе с подплънки и той не можеше да види колко беше възбудена.

— Защо го направи?

— Защото трябваше — простичко отвърна той. — Мисля си за теб от седмици. Още докато бях заедно с Лети. А след като скъсахме… — Той сви рамене. — Снимката ти често се появява във вестниците. Казах си, че трябва да те потърся, да те видя. Със сигурност нямаше да си чак толкова сладка, колкото помнех — не и важна бизнес дама като теб. Само че, когато те видях там зад щанда, не ми се стори сладка. Изглеждаше зашеметяващо секси. А няма друг начин да изпиташ една жена, освен да я целунеш. — Той се ухили. — Някои момичета са красиви, но в тях няма плам. Ти не си такава. Ти си по-гореща и от огън, скъпа.

После, без да й остави време да размисли, Крис отново запали мотора, сложи си пак тъмните очила и се съсредоточи в шофирането.

Сали беше благодарна. Извърна глава настрани и се загледа през прозореца. Надяваше се той да не забележи усмивката й. Да не може да усети страстното й желание. О, Господи! Сега трябваше много да внимава. Да излиза с мъж като Крис Нелсън, беше забавно, но нямаше начин да продължи дълго. Имаше прекалено много момичета, навсякъде, прекалено голяма конкуренция.

Трябваше да внимава да не се влюби.

Тридесет и пета глава

— Радваме се да ви видим отново, господин Нелсън. Добре дошли, госпожице Ласитър.

Сали се изненада и притеснено хвана ръката на Крис.

— Всичко е готово, господине, както поръчахте. Насам, моля.

Салонният управител ги поведе през скъпия ресторант — Сали разпозна две филмови звезди и един сенатор — към терасата в дъното, която представляваше идеално поддържана морава, заобиколена с декоративен зелен плет и розови храсти, увити около дървени рамки. Имаше една-единствена маса с прекрасна гледка към океана, застлана със снежнобяла покривка и върху нея свещи в сребърни свещници. В една голяма сребърна купа на поставка имаше охладена бутилка шампанско и Сали забеляза, че е отлежало „Пол Роже“. Имаше и купичка е натрошен лед, пълна с плодове — нектарини, сливи, свежо грозде; масата бе разкошно аранжирана със зелени и бели цветя и бяха сервирани малки купички с най-различни студени предястия от испанската кухня.

— Студени хапки — изненада се Сали. — Много ги обичам.

Нелсън се ухили.

— Знам.

Салонният управител ги заведе до масата им, отвори и поднесе шампанското, а после дискретно се оттегли.

— Да пием за началото на нещо ново — предложи Крис. И тя отпи с благодарност, с надеждата, че виното ще премахне поне малко нервността й.

— Откъде знаеш, че обичам студени хапки? И откъде знае той името ми?

— След онзи ден направих малко проучване за теб. — Той сви рамене. — Отново прочетох онази статия. Разпитах наоколо. Разбрах, че магазинът на „Мелроуз“ е затворен, и накарах асистентите си да разберат с какво си се захванала заедно с онези момичета. Според мен това е много смела постъпка.

— Проучвал си ме? — възмути се тя.

— Точно така — спокойно потвърди той. — Обзалагам се, че и ти си ме проучила. Проверила си в спортната асоциация, нали?

Сали се изчерви като домат. Беше го направила. И не само това.

— Ами онзи сервитьор?

— Казах му, че ще идвам тук с теб като моя дама. Да не задава въпроси за Лети, защото сме скъсали.

— Водил си я тук?

— Разбира се. — Той сви рамене. — Това е любимият ми ресторант. Опитай парче от шунката с пикантни подправки и ще разбереш защо.

— Но… — Сали се опитваше да осмисли всичко. Имаше чувството, че Крис е поне три крачки пред нея. Може би защото беше точно така, каза си тя, и идеята й се стори безкрайно еротична. — Това значи, че си бил сигурен, че ще се съглася.

— Сигурен бях.

— Не е ли малко арогантно?

Той й се ухили лениво.

— Сали, познавам много жени. И знам как ме гледат. Ти бе заинтригувана онзи ден. Не каза нищо, но нямаше и нужда. Знаех, че щом приключа с Лети, ти ще излезеш с мен.

— Добре, че се оказа прав, иначе щеше да изгубиш приятелката си напразно — хапливо отбеляза тя.

— Така си е. — Той вдигна плато с лозови сармички. — Опитай. Поръчах ги специално за теб.

Тя отхапа. Беше много вкусно; ароматният зехтин леко потече по устните й. Тя го облиза и отново се изчерви. Всеки жест тук сякаш бе зареден с еротика.

— Аз не правя секс — изтърси тя.

Той повдигна вежди; за първи път го бе изненадала.

— Вече не си тийнейджърка, нали?

Сали поклати глава.

— Тогава не се тревожи — отвърна той. — Ще поправим това.

— Имах ужасно преживяване — прошепна тя.

Очите му помръкнаха.

— Колко ужасно? Искаш ли да поговорим за това?

Тя поклати глава.

— Не. — Усещаше как направо прималява от копнеж по него. — Аз не съм… няма да спя с теб — каза тя.

— И какво ми има? — Крис се бе привел напред, хапваше, но не мислеше за храната; очите му не се откъсваха от тялото й.

— Всичко е прекалено — каза тя. — Ти си прекалено хубав и силен и спаси майка ми…

— Надявам се, че това няма да е в моя вреда сега.

— Известен си. Истинска знаменитост. И си богат. И излизаш със супермодели.

— Само един супермодел. Наистина. През целия си живот. И както ти казах, двамата се разделихме. — Крис се оправдаваше, но внимателно. Очите му се вторачиха в нея. Беше напълно сериозен и Сали не можеше да го вини.

— Ти си толкова… — Обърка се, искаше й се да бъде хладнокръвна като Джейн или Хайя, да намери подходящите думи, за да се измъкне от положението, вместо да казва онова, което мисли. — Толкова си секси.

Той се ухили.

— Засега не ми звучи като изброяване на сериозни недостатъци.

— Престани да си играеш с мен! — разпалено отвърна Сали. — Знаеш какво имам предвид. Ако спя с теб, ти ще получиш каквото искаш, ще ме зарежеш, а аз ще остана да страдам като влюбена ученичка. А ти ще минеш към следващото момиче. Някоя актриса или друг модел…

Изражението му омекна.

— Не съм такъв — каза той. — Наистина.

— Исках да остана девствена — изтърси внезапно Сали. — Бях изнасилена.

Ето. Каза го. Усети как от раменете й се вдига огромна тежест и го погледна.

Крис се протегна и хвана ръката й.

— Много съжалявам, че някой негодник ти го е причинил — внимателно каза той. — Мислиш ли, че си го преодоляла?

Сали кимна.

— Но не съм девствена. А исках…

— Да се пазиш за сватбата си ли?

Тя се изчерви смутено.

— Може би. Или поне за някой специален мъж. Специален за мен.

Той въздъхна, победен.

— Е, предполагам, че тази вечер няма да се случи нищо. Макар че щеше много да ти хареса.

Сали не би могла да го отрече; беше я накарал да се гърчи от страст в ръцете му само с една целувка.

— Тази вечер, да. Ами утре? Трябва да внимавам. — Сали упорито вирна брадичка. — Знам кой си, Крис Нелсън. Но знам и коя съм аз.

Очите му светнаха и той се усмихна одобрително.

— Добре тогава — отвърна той и й се усмихна топло. — Край с притискането. Но искам да знаеш нещо.

— Казвай. — Сали взе чашата си с шампанско, пресуши я и си наля още.

— Обвиняваш ме, че съм имал много момичета. Веднага мога да ти призная, че съм виновен. Започнах в гимназията като най-добрия нападател в отбора. Влязох в Младшата лига. Дадоха ми стипендия за колеж. И през цялото време в мен бушуваха хормоните и най-красивите момичета ми се хвърляха на врата. Сама можеш да се досетиш за останалото.

Тя кимна и леко се усмихна. Поне беше честен.

— Единственото, което мога да кажа, е, че използвах презервативи, защото по-големият ми брат направи бебе на едно момиче, което не понасяше, после се ожени за нея и се разведоха след осем години нещастен брак. Най-тежко беше за хлапето. Както и да е, горе-долу по времето, когато станах професионалист, всичко започна да ми омръзва. Не мога да ти обясня защо — просто така се случи. Гледах с пренебрежение на момичета и започнах да презирам и себе си. Събуждах се в непозната стая с някакво случайно момиче, което можеше да започне да плаче или да ме преследва. Беше си голямо главоболие. — Той замълча. — И може да ти прозвучи тъпо, но започнах да си мисля за леля Есме, която ме отгледа, след като майка ми почина, когато бях на две. Тя ми е като майка. Както и да е, тя е омъжена за чичо Джак от двайсет години и имат три деца, освен мен. Преди нямаха много пари, но винаги са били щастливи. И аз исках това.

— Преди нямаха пари? — Сали повдигна вежда.

Той сви рамене, признаваше си.

— Купих им къща и няколко коли, отворих им банкова сметка. И на братовчедите ми също. Сега всички са милионери. Все едно, реших да престана със свалките за една нощ, да порасна и да си намеря момиче. Реших, че трябва да е много красива — като теб например. Има много изкушения. И да бъде силна, защото не искам да се отегча. Когато се запознах с Лети, тя ми се стори подходяща. Освен това беше много богата, така че бях сигурен, че не търси парите ми.

— Звучи разумно — съгласи се Сали, като вътрешно мразеше Лети Бери.

— Никога не е било страхотно, но бяхме добре. Излизахме пет години и никога не съм й изневерявал.

— А какво стана накрая?

Той захапа едно пилешко крилце и се облегна на стола си, за да остави достатъчно място помежду им. Сали забеляза това, но тялото й никак не го хареса.

— Казах ти, скъпа. Отдалечихме се. Случва се. И точно когато нещата съвсем забуксуваха, излязох да тичам. И чух теб. Както вече ти казах, ти ме заинтригува. Просто… не знам какво стана. Ти беше много смела, любезна и сдържана. Поведението ти беше различно от това на останалите момичета, когато разбра кой съм. — Сви рамене. — Макар да виждах ясно, че ме желаеш. Разбира се, казах си, че това е само стресова ситуация и няма защо да й отдавам голямо значение.

Сали се усмихна; тя си бе мислила същото.

— Но после започнах да научавам повече за теб. За куража ти. За твоя талант. Как си се грижила за майка си, не само в онзи ден на скалите. Ти и твоите смели приятелки. И те са много симпатични.

Сали се намръщи, усети как ревнува.

— Но съвсем не са като теб, Сал. И знаеш ли, започнах непрекъснато да мисля за теб. Отбивах се от пътя си и минавах покрай магазина, за да гледам как камионите разтоварват стока. Наистина работехте здраво. Кое друго двайсетгодишно момиче може да го направи? Всички други пилеят парите на бащите си в колежа и работят върху получаването на диплома. И една вечер, докато бях с Лети и вече се бяхме скарали, започнах да си мисля за теб. Това бе най-близката ми до изневяра постъпка. — Сали се изчерви.

— Скъсах с нея на другия ден.

— Тя разстрои ли се?

— Да. Не ми се говори за това.

— Съжалявам…

— Наистина ли?

— Съжалявам, че е била наранена.

— Ако я обичах истински, нямаше да мисля за теб. — Нелсън сви рамене, посегна към виното си, изпи го, а после напълни и своята, и нейната чаша. — Няма да кажа, че съм влюбен в теб, та аз едва те познавам. Може да си някоя луда. Но ако искаш да изчакаме и да видим колко сериозни са нещата помежду ни, преди да скочиш в леглото ми, нямам нищо против. Мога да чакам. — Той помълча. — Малко.

Сали се усмихна.

— Благодаря ти.

— Харесва ли ти храната?

— Сменяш темата.

— Не ме изкушавай, момиче. Все пак съм мъж — изръмжа той.

Тя почувства познатото изгарящо желание и покорно гризна резенче от пикантната наденичка.

— Да. Вкусно е — каза тя.

Нелсън се изправи, наведе се над масата и я целуна по устните, като устата му едва се допря до нейната; целувката бе много по-скромна от първата, но Сали пламна.

— Опитай прасковите — предложи той. — Сладки са. И студени.

Тя не можа да се сдържи и лек стон се отрони от устните й.

— Добре — каза той и се отдръпна. — Поне ще знам, че няма само аз да страдам. Искаш ли минерална вода?

* * *

Когато я остави пред апартамента й, той отново я целуна.

— Ще ти изпратя билети за утрешния мач. Има специална ложа за съпругите и приятелките на играчите. Започва в осем, така че може да си свършила в магазина.

— Репортерите ще ме видят…

— Скъпа, обзалагам се, че вече знаят. Ще дойдеш ли?

— Знаеш, че ще дойда — каза тя и напълно се предаде на силното и изгарящо желание, което кипеше в нея.

— Добре. Така по-лесно ще сломя съпротивата ти — каза той и й намигна. После вдигна стъклото на прозореца и си тръгна.

* * *

— Къде беше?

Мона се сърдеше. Ръката й още беше в гипс и се ядосваше, че Сали не й се е обадила цяла вечер.

— Извинявай, мамо. Другия път ще ти се обадя. Хей, утре ще ти свалят гипса.

— Ами, да. Това е хубаво. — Мона подсмръкна. — Няма да мога да тичам още четири седмици, но в салона имат голям басейн и мисля да започна да плувам.

— Звучи чудесно.

— Сали! Кой е мъжът, с когото се срещаш?

Сали се сепна, гузно.

— Откъде знаеш, че съм била с мъж?

— Заради изражението на лицето ти.

— Просто… един мил човек. Утре ще излизаме пак. Той е мъжът, който те спаси, мамо.

— Е, добре. Предполагам, че няма проблем, стига да не направиш някоя глупост. Помни, че татко те гледа отгоре.

— Добре, мамо — отвърна Сали и усети как въодушевлението й помръква. Как знаеше майка й точно какво да каже? Може би майките имаха някакъв инстинкт.

— Обадиха се Джейн и Хайя. Хайя ти благодари и каза, че можеш да минеш през болницата утре в два часа.

— Добре.

— Нали няма да си имаш проблеми с тези двете момичета, скъпа?

— Какво искаш да кажеш?

— Не знам. — Мона сви рамене. — Притесняват те у дома. Онази Джейн, знам, че винаги си я харесвала, но ми се струва малко високомерна.

Сали се ухили.

— Мамо, това е заради акцента й. Джейн винаги е била най-добрата ми приятелка.

— Е, миличка, надявам се това да продължи — със съмнение в гласа изрече Мона. — Толкова се гордея с теб и с работата, която свърши за този магазин. Знам, че е хубаво да има лосиони от Средния изток и други подобни…

— Хайя върши много повече от това, мамо.

— А Джейн оправя сметките ти, но това не е най-важната част от работата, нали? Ти си тази, която притежава блясък и стил, миличка, ти избираш онова, което те продават.

— Знам, че е така. И те го знаят.

— Магазинът е твой — покровителствено заяви Мона. — Ти трябва да си шефът. Не искам някакви си надути чужденки да ти го вземат само защото сте били заедно в училище. — Лицето на майка й бе порозовяло и това определено бе най-дългата реч, която Сали бе чувала от много време. — Вярвам, че ще станеш много богата, миличка, а татко ти някога изгуби всичко. Направо ще умра, ако някой се опита да ти го отнеме отново. Толкова дълъг път изминахме.

— Мамо! Обичам тези момичета. И двете знаят, че аз съм „Блясък“ и нямат нищо против. — Сали потупа Мона по рамото. — През толкова много изпитания минахме заедно. Не сме съпернички.

— Е, щом си сигурна — бавно отрони Мона. — Както и да е, Джейн искаше да ти предам, че откриването на магазина било поставило някакъв рекорд. Каза, че ще имате проблем с наличните количества стока и дали не би могла да донесеш нещо, останало от „Уейв“?

— Добре! — Сали се ухили. Ето, това беше удовлетворението от успеха. Крис Нелсън искаше нещо повече от красиво лице и тя нямаше намерение да бъде само това.

— Обадиха се и много журналисти да питат дали излизаш с някакъв бейзболист.

Тя застина.

— Какво им каза?

— Затворих им.

— Браво, мамо.

— Излизаш ли?

Сали се предаде.

— Да. Мъжът, който те спаси, играе бейзбол.

— Защитник в отбора на звездите? — настойчиво попита Мона. — Играе за „Доджърс“? Бил е на корицата на „Спортс илюстрейтид“? Бъдеща звезда на Алеята на славата?

— Не знам защо ме питаш, щом вече знаеш — нацупи се Сали.

— Не знаех. Журналистите ми казаха. — Мона се усмихна. — Щом толкова известен човек ме е спасил, сигурно е добър човек. Знаменитостите обикновено са разглезени нехранимайковци. Той пое риск.

Сали си спомни изранените му ръце.

— Определено рискува.

— Само помни, скъпа, че имаш само едно сърце.

Сали отиде до майка си й я целуна по челото.

— Повярвай ми, мамо — каза тя. — Старая се.

Тридесет и шеста глава

Джейн полагаше усилия да остане здраво стъпила на земята. Беше минала само седмица, една пълна седмица. Имаше различни фактори: любопитство, добре планирани публични изяви. Допълнителна публичност от неща, които не биха могли да планират, като раждането на Хайя и срещите на Сали с известен спортист — боже, репортерите направо бяха полудели по това. Дори и Джейн, която се стараеше да остане на заден план, бе станала доста известна.

Но не можеха вечно да заблуждават хората. Ако клиентите се връщаха, то щеше да е заради отличното обслужване, първокласните служители и цялостното преживяване от пазаруването в магазина, което предлагаха.

Може би трябваше да изчака и да види дали щяха да се върнат.

Но, божичко, какви резултати. Бяха излетели от терена. Като топка, ударена от бейзболната бухалка на приятеля на Сали. Хоумрън. Рекордно постижение.

Сега се налагаше да избягва повечето телефонни обаждания. И не само от модните издания. И от анализаторите на Уолстрийт.

Изключи компютъра си и се стовари на леглото, беше изтощена. Последните три седмици бяха истински ад. И след като Хайя я нямаше, а Сали бе заслепена от Крис Нелсън, цялото презареждане бе легнало върху раменете на Джейн, както и ръководството на персонала, уреждането на сметките и всичко останало.

Каза си, че трябва да наемат мениджъри. Вицепрезиденти. Кого можеше да открадне от „Сакс“? И това не бе всичко. При този паричен оборот, ако трябваше да бъде честна, Джейн знаеше, че нивото няма да спадне, а напротив — щеше да нарасне. Марката им сега бе натрупала критична маса и качествените основи бяха налице. Успехът им бе мигновен. Е, е това темпо на растеж скоро щеше да се наложи да се разраснат. Да се пренесат и на Източния бряг, в Ню Йорк, после и в Чикаго, Вашингтон, Сиатъл. Отмяташе градовете по реда на значимост. След това трябваше да се огледат за нови големи инвестиции и за локации в чужбина — Париж, Лондон и може би един бутик на остров Мавриций, за да бъдат по-различни. „Блясък“ бе точно това. Трябваше да има клонове в Сен Тропе и Милано…

Магазинът щеше да пожъне огромен успех. Вероятно трябваше да настоява да оформят официално водещата й роля в компанията. Само за да се избегнат недоразуменията по-късно. Нима всички нямаше да са по-доволни, ако ролите им бяха ясно разделени?

Но сега имаше да се върши толкова много. Може би по-нататък.

Джейн усети как изтощението я надвива, а не можеше да си го позволи. Душевният срив бе нещо, което се случваше на другите. На стоковите брокери… Тя трябваше да е в състояние да замества Хайя за няколко месеца. Решително свали дрехите си, захвърли ги в коша за пране и си сложи банския. Басейнът на двора щеше да й се отрази добре. Денят бе изпепеляващо горещ и така щеше едновременно да се разхлади и да потренира.

На другия ден щеше да обяви къщата за продан. Сали и Хайя вече се местеха. Това място бе прилично, но много малко, а сега тя можеше да си позволи нещо по-голямо. Част от „Блясък“ бе реализирането на мечти, все пак; естествено, че собствениците му трябваше да живеят добре. Те самите бяха олицетворение на марката, както бе показал опитът на Доналд Тръмп.

Гмурна се в басейна. Господи, колко обичаше физическото натоварване. Това бе единственото време, в което можеше напълно да се посвети на себе си. Физическите усилия й позволяваха да проясни мислите си. Сметките, финансовите проблеми, сделките — всичко се изпаряваше. Ако ме бяха тренировките, вероятно щеше да се прекърши. Джейн направи двайсет дължини, наслаждавайки се на движението на водата край тялото си, а после лениво се изкачи по стъпалата в плиткото, бавно излезе от басейна и посегна за хавлията…

— Добър вечер.

Извика сепнато. Крейг Левин седеше удобно излегнат на шезлонга й, облечен в лек летен костюм. Погледът му лениво обходи тялото й, преди тя да се загърне с хавлията.

— Какво, по дяволите, търсиш тук? — сопна се Джейн.

— Обаждах се, пращах факсове, писма в електронната поща. Никакъв отговор. — Той се ухили. — Започнах да си мисля, че ме отбягвате, госпожице Морган.

Така си беше.

— Бях заета — отвърна уклончиво Джейн. — Седмицата след откриването…

— Забелязах. — Той леко наклони глава. — Все пак съм вложил два милиона в твоя магазин. И притежавам десет процента от компанията. Което според мен ме превръща в най-големия акционер, който не е собственик.

— Единственият — призна Джейн.

— И изглежда ще получа отлична възвръщаемост срещу десетте си процента.

Определено.

— Аз ще изкупя дяловете ти — заяви тя. — Четири милиона долара и ще си удвоил парите си за шест месеца.

— Защо да продавам нещо за четири, след като в момента струва пет, а силно подозирам, че ще струва поне двайсет или трийсет след няколко години? — спокойно попита Левин. — Ако беше на мое място, щеше ли да продаваш?

Джейн бе принудена да поклати глава.

— Не.

— Тогава не ми задавай глупави въпроси.

Тя стоеше цялата мокра, водата капеше от косата й и се стичаше надолу по гърба, а стъпалата й бяха боси върху горещите плочки. Само хавлията разделяше Левин от голите й бедра; банският й бе високо изрязан и коремът й оставаше открит. Осъзнаваше, че той вече има отлична представа за тялото й — от плоския стомах, та до нежната извивка на гърдите.

Левин бе облечен. Носеше елегантни обувки и вратовръзка е класически флорални мотиви. Дрехите стояха страхотно на мускулестото му тяло.

— Трябва да се облека — измърмори тя.

Той разпери ръце.

— Никой не те спира. Но няма нужда да го правиш само заради мен.

Джейн побягна към спалнята си и дръпна плътно завесите.

Само след пет минути се бе върнала обратно със сресана назад мокра коса, сандали на висока платформа и облякла първото, което й бе попаднало — една от роклите в новата лятна колекция на Сали. Дрехата бе с втален корсаж, тънки презрамки и ефирна пола, която се разкрояваше свободно и стигаше до коленете й.

— Чудесно — отбеляза Левин и на нея й се прииска да си бе наметнала шал. Само че бе прекалено горещо.

— Мога ли да ти предложа студен чай? — засуети се Джейн. — Имам голяма кана в хладилника.

— Благодаря — прие той за нейно съжаление. Това значеше, че ще остане. И че ще трябва да му поднесе чай. Дребен жест, но някак си зареден с подтекст.

Поне вече не беше по бански. Джейн донесе по една голяма чаша чай за него и за себе си, пълна догоре с лед, и добави резенче лимон.

— Прекрасно — оцени напитката той. — Не е подсладен.

— Внимавам за фигурата си — призна Джейн.

Левин поклати глава.

— Няма нужда. Повярвай ми.

— Е, какво мога да направя за теб? — попита тя възможно най-делово, предвид обстоятелствата.

— Искам да ми изпращаш ежедневни доклади в офиса.

— Не става.

— Притежавам десет процента. Искам място в борда на директорите.

— Не може. Говори с адвоката си.

— Ако искаш от мен пари за разрастване на бизнеса, ще ми съдействаш.

Джейн вдигна рамене.

— Мисля, че сега банките ще са склонни да говорят с мен.

Той се ухили.

— И аз така мисля. Но много добре знаеш, че няма да може вечно да запазиш компанията фамилна собственост. Дори и „Брансън“ излязоха на борсата. И когато и ти го направиш, аз ще те чакам с чековата си книжка.

— Но дотогава ще ти изпращам месечен отчет — заяви Джейн. — И ще изплащаме заема на годишни вноски.

Левин продължаваше да я гледа по онзи смущаващ начин.

— Разбираш, че за мен си дребна като мравка, нали? Че бих могъл да получа каквото си поискам от теб. Мога да накарам градските власти да те затворят заради нарушения в паркирането или рискове за здравето и безопасността на гражданите. Мога да откупя договорите ти с доставчиците. Мога да отмъкна служителите ти, като им предложа двойно по-големи заплати и ги изпратя на проучвателна мисия в Канкун.

Джейн изпъна рамене.

— Ще те съдим.

— С каквито и средства да разполагаш, дори и всичките да ги използваш срещу мен, ще бъде все едно да мяташ камъчета в океана — изложи фактите той. — Разполагам с толкова пари, че дори и консорциуми и търговски банки не смеят да ми се противопоставят.

Тя стисна зъби.

— Няма да ти позволя да заемеш място в борда. По-скоро бих фалирала.

— Не се тревожи — усмихна й се той. — Няма да те принуждавам. Но искам да знаеш, че мога да го направя.

— Това върши ли ти работа често? Да се пъчиш като някой гълъб в размножителния сезон?

— Ти уважаваш работата. И успеха. — Очите му се спряха одобрително върху нея. — Искам да ти напомня за моите, за да престанеш да ми се съпротивляваш толкова. Двамата с теб би трябвало да сме съюзници. Бил съм посрещан по-добре от компании, които са били цел на превземане от моя страна. Въпреки усмивките ти по време на онази пресконференция.

Беше гузна. Знаеше го. И той го знаеше.

— Познавам те, Джейн Морган — внезапно заяви Девин. — Затова ме интригуваш толкова силно. Ти си една от най-амбициозните жени, които съм срещал някога. Смела си, не безстрашна, това не е същото. Ти си решителна и дръзка. И няма да си губиш времето с неподходящ мъж. Но аз не съм неподходящ. Не съм Джуд Ферърс.

Джейн застина.

— Откъде, по дяволите, знаеш за това?

— Не е някаква злокобна тайна. В Ню Йорк не си имала много приятели от мъжки пол. Когато си започнала да излизаш с Джуд Ферърс, на хората им е направило впечатление. Предимно са се питали дали напълно не си изгубила ума си. — Очите на Крейг се присвиха. — Някакъв си богат плейбой, слаб телесно, слабохарактерен по душа. Не е бил достоен да ти носи кафето, какво остава да излиза с теб. Но, да, разпитах за теб. И знам, че си се опарила.

Джейн не отговори. Не смяташе, че е нужно. Той не й се подиграваше. Говореше със съчувствие.

— Имаш нужда от мъж, който е по-силен, а не по-слаб от теб. Защо мислиш, че съм толкова увлечен? Ние двамата си приличаме.

— Никой не е по-силен от мен — каза тя с пресъхнала уста.

— Не си толкова корава, колкото смяташ — изтъкна Крейг. — И искам да ти го докажа. Искам да бъда онази част от живота ти, която си пренебрегвала досега. Виждам пред мен една много женствена дама. Толкова си нежна и чувствена. И, разбира се, страшно красива.

Джейн се изчерви силно. Откъде, по дяволите, знаеше точно какво да каже? Как можеше да изразява толкова точно чувствата й?

— Е, кажи ми — проточи той. Явно се забавляваше. С всички свои благодетели ли се отнасяш по този начин?

Джейн се помъчи, но не успя да измисли остроумен отговор.

— Тогава защо го правиш с мен? Знаеш, че можех да ти помогна много повече. С още пари, контакти, рекламен бюджет. Досега би трябвало да имаш цели страници във „Воуг“ и „Ел“.

— Извинявай — каза Джейн, смутена. — Трябваше да бъда по-отзивчива.

— Въпросът ми е защо не беше.

Опита се да каже:

— Толкова бях заета…

— Заета със стотици делови телефонни разговори. Само на мен не се обади.

— Аз…

— Кажи ми истината — настоя той с усмивка. — Признай си. Ще се почувстваш по-добре.

О, Господи. Джейн тръсна глава. Беше толкова близо до нея, толкова силен. Прекалено властен, по дяволите. И толкова красив.

— Аз… намирам те за привлекателен.

Ето. Беше го казала на глас. Сведе глава.

— Така е по-добре — каза той. — И знаеш ли какво, мисля, че това си е съвсем законно във всичките петдесет щата.

— Най-добре е да не се обвързвам с колега! — добави тя в изблик на вдъхновение.

— Стига, Джейн. Толкова добре се справяше досега, а пак се върна към старата песен. — Увереният и закачлив тон на Крейг бе толкова възбуждащ; Джейн не смееше да го погледне. Изчерви се и остана загледана в сандалите си. — Да ти помогна ли? Ти си силна жена — и искаш да си останеш такава. Страхуваш се от мен. Страхуваш се от това, че ме желаеш, от предишните ми приятелки и от това, да не се превърнеш в поредната бройка в списъка. Леко се срамуваш от себе си, задето използва увлечението ми по теб, за да сключим сделката. Твърдо решена си да ми върнеш парите и никога повече да не ме видиш. Плашиш се от романтично увлечение и от всеки мъж може би. Мислиш, че някой ден вероятно ще си намериш съпруг, който да стои у дома, някой мил и благ човечец, който има проблеми със самочувствието и който ще ти направи едно или две деца, а после ще се усамоти и ще се грижи за фермата, докато ти носиш парите вкъщи; някой, който никога няма да те предизвиква…

Очите й блеснаха.

— Престани!

Левин приближи лицето си до нейното.

— Прекалено близо съм до болезнената истина, нали скъпа?

— Едно ще ти кажа. Никога няма да се оставя да бъда използвана от някой мъж.

— Но използва зашеметяващата си красота, за да се добереш до мен, нали?

— Не.

— О, да, направи го — меко натърти той. — Така беше, Джейн, и ти отлично го знаеш.

Тя облиза устни. Искаше да го целуне. Или да побегне.

— Ти си силна — каза Левин. — Най-силната жена, която някога съм срещал. Нямам никаква представа защо толкова упорито те преследвам. Нито пък защо ти бягаш.

— Аз просто…

— А сега ще те целуна — заяви той и се приведе напред, а тя замръзна, без да може да помръдне и мускулче, и после устните му се озоваха върху нейните, като едва ги докосваха, просто лекичко галеха кожата й; усещаше уханието му, чувстваше силното му тяло до своето…

Джейн не можа да се сдържи. Той я дразнеше нарочно, не настояваше. Предизвикваше я да му се противопостави. Или да помоли за още. Тя бе влажна и възбудена, тялото й бе толкова напрегнато и сковано, но изведнъж сякаш се размекна и разтопи, тя изстена приглушено и се предаде, езикът й се стрелна в устата му, устните й се притиснаха към неговите умолително…

Той се засмя, без да я пуска. Тялото й под роклята сякаш изгаряше, докато той бавно спускаше ръката си надолу.

Джейн се отпусна в прегръдките му, усещаше много ясно сакото му, колана, копчетата на ризата му. Сетивата й бяха невероятно изострени. Желаеше го толкова силно. Вътрешният й глас й казваше да спре, да го остави да си тръгне. Та те дори не бяха излизали на среща. Но тя не искаше да слуша. Копнееше за силата му, за увереното му докосване, навсякъде, сякаш му принадлежеше… искаше го в този миг, искаше го повече от всичко на света.

Левин я целуна отново тържествуващо и я грабна на ръце, сякаш бе лека като перце. Джейн зарови лице в гърдите му, притисна се към него. Докато я пренасяше през плъзгащите се стъклени врати към прохладната й спална, Левин вече разкопчаваше горната част на роклята й.

* * *

Тя лежеше съвсем гола и изтощена до него. Вече бе нощ. И двамата бяха потни, а тялото на Джейн бе отпуснато и спокойно, сякаш оргазмът бе размекнал всяко мускулче в него. Чудеше се дали има сили да помръдне.

— Крейг…

Той нежно и лениво целуна върха на рамото й.

— Поне вече се отървахме от „господин Левин“.

Джейн сведе поглед.

— Какво направих?

— Бих могъл да ти припомня — каза той, — ако имаш проблеми с краткосрочната памет.

— Престани — възпротиви се тя, но се усмихна. Беше ли възможно да я желае отново? Три пъти в бърза последователност; този мъж имаше енергията на тийнейджър.

— Престанах — въздъхна той. — Или поне така мисля. Ти си опасна. Добре, че поддържам форма. — Отдръпна се от нея. — Хайде да се изкъпем. Заедно.

Но Джейн гледаше надолу и мачкаше с пръсти чаршафите.

— Ще те видя ли пак?

Сега беше нещастна. Тялото й се чувстваше прекрасно, но сърцето я болеше. Ето, точно от това се бе страхувала.

Беше го желала, копняла бе за него месеци наред и веднага щом я докосна, тя падна в ръцете му като зряла праскова.

И той бе накарал тялото й да пее и танцува, най-накрая я бе задоволил, бе я принудил да му се отдаде толкова всецяло, че сега тя бе безпомощно и безнадеждно влюбена в него.

Но преследването бе свършило, той бе получил онова, което искаше. Сега тя бе просто поредното му завоевание.

— За такъв ли ме смяташ?

— Не те познавам — отвърна тя. — Там е работата. Почти нищо не знам за теб.

Само, че те желая, но това не го каза на глас. Само, че трябва да те имам. И че мисля за теб непрекъснато.

— Хайде под душа — предложи Левин, докато очите му играеха по голото й тяло, окъпано от лунната светлина, топло и размекнато от ласките му. — Но няма да ти обещавам, че няма да те закачам. А после ще се облечем и ще дойдеш с мен.

— Какво говориш? — попита Джейн, която се срамуваше да покаже, че плаче.

— Нали искаш да ме видиш пак?

Тя кимна. Той я познаваше толкова добре, знаеше колко страстно реагира на докосванията му; вече нямаше смисъл да се опитва да крие нещо.

— Тогава защо да чакаме? Излез с мен сега. Ела у дома. Ще прекараме нощта у нас.

— Дори не сме излизали на среща — изтъкна Джейн.

— Значи това ще е първата ни среща. За вечеря. Аз бих хапнал. А ти? После и закуска. И ще мина да те взема за обяд. Това прави три срещи за, колко, осемнадесет часа? — Той й намигна. — Много ме бива в наваксването.

Тя свали дългите си крака от леглото. Дори и сега, когато се стараеше да не таи големи надежди, да не се въодушевява прекалено, той не й оставяше друг избор. Джейн се опита да приеме положението; когато бяха замесени двама души, не би могла да има пълен контрол. И се страхуваше, че това ужасно й харесва.

— Добре — каза тя. — Добре.

— И отново ме желаеш.

Левин дойде, седна на леглото до нея и протегна длан. Тя въздъхна дълбоко и се притисна към него.

— Толкова си секси, скъпа — каза той. — По-страстна, отколкото съм си представял. А аз си представях доста. — Той поклати глава и й подаде ръката си. — Хайде, Джейн. Позволи ми да спечеля доверието ти.

Тридесет и седма глава

След толкова гореща страст, след всичко, което бе направила в леглото, му беше странно колко стеснителна е тя. Левин носеше следите от ноктите й по вътрешната страна на бедрото си, по долната част на гърба си. Нейната кожа също бе осеяна с малки и нежни следи от устните и зъбите му. И все пак, сега бяха напълно облечени и седяха в трапезарията му — или по-точно в една от трапезариите, на масата за вечеря. Обстановката бе романтична — свещи, съдове от порцелан от „Севър“, свежи цветя. Но Джейн бе нервна като тийнейджърка.

— Хайде, хапни нещо. — Левин махна с ръка към резените печена яребица, които бяха подредени изискано във формата на ветрило, гарнирани с пюре от пащърнак и спанак.

— Ако не ти харесва, готвачите могат да ти приготвят нещо друго.

— Да не би да имаш повече от един готвач?

— Петима са.

По дяволите. Тя навлажни устни.

— Не съм гладна.

— След всичко би трябвало да си. — Той набоде с вилицата си един гарниран печен картоф, хрупкав и с леко кафяви крайчета, и го изгълта лакомо. — Избрах това, защото е в британски стил. Но могат да ти донесат каквото пожелаеш.

— Аз… притеснявам се — измърмори тя и сведе глава.

Левин я наблюдаваше и за свое удивление откри, че отново се възбужда. Каква жена. Защо се държеше така? Беше толкова сдържана и толкова красива?

— Защото не ме познаваш ли? Освен в библейския смисъл.

— И от страниците на „Форчън“ — призна Джейн.

— А, да. Спомням си, че каза, че ми се възхищаваш. — Той се ухили. — Често го чувам. Но от твоята уста ми подейства много възбуждащо. Имам предложение да сключим сделка.

— Сделка ли?

— Яж си храната. Пийни малко вода, малко сок, чаша шампанско. Не искам да припаднеш от изтощение по-късно.

— По-късно ли?

— Само ако си добричка, не давам никакви обещания. — Тя се усмихна неволно. — Ти яж, а аз ще разказвам неофициалната версия за живота ми. Така ще ме опознаеш. Бих направил всичко само за да се отпуснеш.

— Добре — меко каза Джейн.

Левин не приличаше на никого от мъжете, с които се бе срещала. Той не се огъваше пред нея, нито се плашеше от резервираността й. Твърдо отстояваше своето и поемаше контрол над ситуацията. Тя опита от яребицата, месото бе вкусно и тя усети, че иска да хапне. За да му угоди.

— Моята история не е на бедно хлапе, което забогатява с мъка. Израснах като единствено дете в семейството и това е всичко лошо, което може да се каже за ранното ми детство. Баща ми работеше като администратор в Санитарната инспекция, а майка ми беше съдебен репортер. Имахме малка самостоятелна къща в добрата част на Куинс в Ню Йорк, хубава кола, повечето лета ходехме на ваканция в Джърси. Имах двама работещи родители и многобройно семейство от по-близки и далечни роднини. Не бяхме силно религиозни, но имаше много сватби, ритуали „бар мицва“, такива неща. Повечето ми приятели също бяха евреи. — Той се усмихна широко. — Мразех живота си. Не ти ли звучи ужасно? Обичах родителите си, мразех живота си. Беше толкова буржоазен. Чувствах се в капан. А в училище аз бях дребното малко еврейче. Имаше разни по-едри хлапета, кои то имаха навика редовно да ме ступват. Баща ми не беше съгласен да напусна, казваше, че трябва да съм силен. Браво, добро момиче — сега пийни малко вино.

Джейн отпи глътка. В тялото й отново започна да се разлива топлина и не мислеше, че се дължи само на алкохола.

— Трябваше да има нещо повече. Знаех го. Всеки път, когато отивах в града с метрото — бяха седемдесетте години и беше пълно с престъпления и мръсотия, но пък беше и много вълнуващо. Всички онези небостъргачи — направо ме караха да настръхвам. Уолстрийт, големите театри, Таймс Скуеър, Пето авеню. Манхатън бе истинският живот, а Куинс бе нищо. Сякаш си залепил нос за постоянно в лъскавата витрина на живота, а те искаха от мен да си намеря прилична и сигурна работа. Най-много да стана брокер на недвижими имоти или училищен директор. Бях по-умен от повечето хлапета, които познавах. Отчасти заради особената ми памет, когато имаш фотографска памет, лесно изкарваш най-високите оценки на тестовете. Но също така и защото бях добър в математиката. Много добър. Училището ме отегчаваше до смърт.

— И какво направи?

Сега, след като бе започнала да се храни, тя откри, че има страшен апетит. Джейн изгълта зеленчуците си и си взе голямо парче от малиновия чийзкейк, поднесен на сребърна табла пред нея.

— Най-напред се записах в спортния център и започнах да вдигам тежести, докато не заякнах достатъчно, за да мога и аз да натупам по-нахалните хлапета. Казват, че насилието никога не решава проблемите. Глупости.

Джейн се ухили.

— После седнах и си съставих план. Ако исках да стигна до Уолстрийт не само като пътник в метрото, трябваше да стана брокер. Започнах да си купувам „Уолстрийт джърнъл“ с джобните, които нашите ми даваха. После започнах да разучавам цифрите и таблиците. Да забелязвам моделите.

Интересувах се от акциите. Напуснах училище рано и родителите ми спряха да ме издържат. Но по това време вече имах работа като момче за всичко в една брокерска къща. Понякога им давах съвети — винаги отлични. Всички смятаха, че имам вътрешна информация. — Той се усмихна. — И сами биха могли да се сетят, ако просто обръщаха повече внимание на работата си. На осемнайсет вече бях в търговията с акции. Преди да мога да пия легално, вече имах собствен апартамент. Да ти звучи познато?

— Засега да — леко наклони глава Джейн. — Но аз никога няма да стана толкова богата като теб.

— Това е вярно — абсолютно хладнокръвно потвърди той и тя се развълнува. — Няма да стане.

— Родителите ти простиха ли ти?

— Веднага щом се увериха, че се справям добре. На двайсет бях старши брокер, а на двайсет и една — вицепрезидент. На двайсет и три имах чудесна малка къща във викториански стил във Вилидж и карах „Ферари Спайдър“. На двайсет и четири напуснах фирмата. Започнах да създавам собствен фонд. Знаеш останалото.

— Чувала съм, че си работохолик.

— Аз не го считам за работа. — Очите му заблестяха и тя отвърна на страстта му. — Обичам бизнеса, обичам цифрите. Аз просто… виждам акциите. Не знам как иначе да го обясня. За мен борсата е като компютърна игра. Забавлявам се, докато печеля. Забавлявам се с парите. Петима главни готвачи — винаги съм искал подобно нещо, исках да живея като на хотел. Имам много служители в къщата и им плащам неприлично високи заплати. Давам много и за благотворителност. Сега родителите ми са във Флорида, в собствено имение и частен плаж. Аз не обичам публичните изяви, не говоря с журналисти, просто си играя по моите правила. И печеля в деветнайсет от двайсет случая.

— А в двайсетия?

— Може би понякога сам се саботирам. За да е по-интересно.

— Добре. — Тя гребна с лъжичка последните остатъци от чийзкейка, разтапящо сладък на фона на тръпчиво-сладките малини, които бяха отличен контраст. — Разкажи ми за личния си живот.

— Мислех, че вече съм го направил. О, имаш предвид жените?

— Имам предвид жените — повтори Джейн и присви очи.

Левин се усмихна.

— Имаше и разни момичета. Харесвам красиви жени. Никога не съм им давал сериозни обещания. Освен ако не съм вярвал, че ще ги изпълня. Имал съм три сериозни връзки — една за шест месеца, една за две години и още една за година. Просто не се получи и в трите случая.

— Защо?

— Ако знаех отговора, не бих започнал връзките поначало — изтъкна логично той.

— Ами аз?

— Ти си различна. Невероятно различна.

— Кажи ми защо.

— Хайде в леглото.

— Преди леглото.

— Не вярваш, че докато си прегръдките ми, ще можеш да си обективна ли? — Джейн се изчерви силно, а Левин се усмихна доволно. — Много добре. Ти си по-умна и по-независима. Никога не съм излизал с празноглави момичета — може би, когато бях много по-млад, е имало една-две девойки, като например мажоретките на „Джайънтс“ в Ню Йорк, сещаш се за какво говоря. По-късно излизах с модели, но само интелигентни момичета. Една от сериозните ми приятелки беше преподавател в колежа „Васар“. — Очите му пробягаха по тялото й. — Никоя от тях не беше като теб. Делова жена, издигнала се сама. Която е преживяла трагедия — сирак. Онова, което си постигнала в „Шоп смарт“, е забележително. А напускането на компанията също бе много смела постъпка. Може би има известна суета в това; в теб виждам нещо от себе си. Ти също не искаш уютно местенце. Къща в предградията или вицепрезидентски пост — всичко това е глупост, ако можеш повече. А и, естествено, в бизнеса просто няма чак толкова преуспели жени.

— Сексистки негодник.

— Това е истината и ти го знаеш. Ти и приятелките ти сте попаднали на нещо голямо. Но те предупреждавам, не мисля, че ще се получи. Не и в дългосрочен план.

Джейн замръзна.

— Какво искаш да кажеш?

И тя самата се тревожеше за същото. Но я заболя да го чуе от него.

— Три жени, всяка със силен характер. Напълно различни. С различни отговорности. Но и трите сте изпълнителни директори? — Той поклати глава. — Споделянето на властта никога не е добра идея, скъпа, питай ООН. Някой трябва да е шеф. И ти ще искаш това да си именно ти.

Джейн сви рамене.

— Аз вземам бизнес решенията, Сали се грижи за стила, а Хайя добавя етичния елемент. Няма причина да се ревнуваме. А и освен това ние сме приятелки.

— Така е сега. Но докога?

— Аз създадох компанията — настойчиво обясни Джейн. — А и ти не ни познаваш.

— Ще видим. Признавам, че имате чудесен модел. Вълнуващ. Успешен. Ти не си просто красива и секси, а и този британски акцент…

— Английски.

— Все едно. Ти си като мен. В една игра сме. Ти си… — Той замълча. — Не си обикновен цивилен.

Тя отвърна на усмивката му и се изправи.

— Да не забравяме и че си адски секси. — Левин се ухили.

Джейн му протегна ръка. Съзнаваше, че е в голяма опасност, че вече е превзел сърцето й и че тя му се е отдала напълно. Защото ужасно много искаше да повярва, че тъкмо тя е жената, единствената, която можеше да осмисли живота му.

Беше й разказал всичко за живота си. Но не ставаше дума само за това, да го опознае. Джейн искаше много повече. Искаше да бъде неговото момиче, единственото в живота му. Да, това бе чисто женско желание и старо като света. Джейн вече знаеше, че копнее за брак.

Но тялото й бе предател; то копнееше за него. Сега.

Крейг се приближи към нея и остави храната си недокосната.

— Мислех, че просто искаш да се наспиш — измърмори той, нежно докосвайки шията й, целуна я и езикът му я погали изкусително.

— Това беше преди — отвърна Джейн. — А и сега поне сме минали първата среща.

Тридесет и осма глава

— Можете да ми се доверите. — Госпожа Даути, Емили, беше категорична. — Тя ще бъде добре. Нали, принцесо? Кое е най-хубавото момиченце?

Нур размаха малкото си свито юмруче и изгука щастливо. Усмихна се беззъбо на майка си и на бавачката.

— Нали помните за затоплянето на бутилката? И не използвайте онези готови мокри кърпи. Само кърпи с топла вода, иначе получава обрив…

— Госпожо, отгледала съм четири собствени деца. — Ирландката поклати глава. — Сега се качвайте в таксито. Колкото по-скоро тръгнете и се заемете с търговията или каквото там правите, толкова по-бързо ще се върнете при нея. — Тя побутна Хайя. — Минаха четири месеца. В работата също имат нужда от вас. Тръгвайте вече.

Шофьорът на лимузината натисна клаксона и Нур сбърчи личице. Започна да плаче и на Хайя също й се доплака.

— Вървете — настоя Емили Даути.

Хайя направи, както й казваха, и докато лимузината потегляше, видя как бавачка гушка бебчето й до рамото си.

— Летището на Лос Анджелис?

— Просто карай — сопна се Хайя. Извърна лице към прозореца, за да не види той сълзите й.

Сега всички в града знаеха коя е Хайя ал Яна. Човекът каза само: „Да, госпожо“, и настъпи газта. Това я устройваше.

Знаеше, че трябва да го направи, разбира се. Нур беше на четири месеца и Хайя не можеше да остане у дома завинаги. Не и с темпото, с което се развиваше „Блясък“. Пред магазина всеки ден имаше опашки само за да влязат вътре. Джейн преговаряше с някои западнали вериги и се опитваше да купи изгодни парцели, търсеше място с приличен наем на Пето авеню или Америка авеню, постоянно летеше до Лондон и Париж. А Сали, когато имаше свободна вечер от бейзбола, се превръщаше в истинска звезда; прекарваше дните си, заета с дизайн, а нощите й бяха посветени на бляскави премиери, появявания в различни токшоу програми и интервюта за списания. Наричаха я „Марта Стюарт на модата“ или с по-жестокото „Бизнес Барби“ Но Сали понасяше всичко като професионалист и абсолютно всичко, с което се появяваше пред публика, бе от „Блясък“.

Следващият магазин, който предстоеше да открият, щеше да е в Ню Йорк и както Джейн, така и Сали лично бяха помолили Хайя да се върне. Етичният бизнес беше истинска златна мина — женските списания направо бяха полудели по сътрудничеството им с местните занаятчии и когато Сали бе позирала за „Уиминс уеър дейли“ с една от роклите, станали нейна запазена марка — дълга до земята, тясна, от червено кадифе, и беше сложила едно от колиетата на Гада около стройната си шия, поръчките направо заваляха.

— Имаме само още стотина килима — вече има списък с чакащи поръчки.

— Бижутата се разпродадоха още преди седмици. Сега имаме празни отдели в магазина.

— Хайя — настоя Джейн. — Не може просто да пътуваш и да купуваш всичко сама, трябва да намериш служители купувачи — хора, на които имаш доверие. Те могат да се занимават с етична търговия на едро, стига да отговаря на стандартите. Не бива да рискуваме марката си.

— Джейн е намерила подходящо местенце и във Венеция. Трябва ни стока за шест нови магазина. До края на годината ще станат дванайсет. — Сали се усмихна широко. — Кажи „здравей“ и на „Блясък“, Токио.

— Предполагам, че сте прави. Няма начин да изпълня толкова много поръчки. — Хайя се вълнуваше много. — Наистина ли е толкова оживено?

Сали простена:

— Моля те, върни се.

Естествено, че обожаваше Нур, нейното малко слънчице, но… беше време да се върне към живота на възрастните. На Хайя й липсваха приятелките й, бизнесът. Беше прекалено амбициозна, за да прекарва цялото си време в детската стая.

— Значи, да наема купувачи?

— Поне двайсет. Ще ти дам схема на заплащането, моля те, не се отклонявай от нея — каза Джейн.

Хайя разпери ръце.

— Наемането на служители е твоя специалност. Но трябва да са подходящите жени, хора, на които да се доверя, че няма да купуват всякакви вехтории и че ще подбират само подходящите доставчици.

— Можеш да назначиш мъже за купувачи. Стига да запазим политиката си за подкрепа на бедните жени — обади се Сали. — Нашите клиенти го искат. Превръща се в нещо като женски клуб заедно с дизайнерските джинси.

— Добре тогава. — Хайя кимна; щеше да има нужда от помощ. С бебето нямаше начин да се върне към непрекъснатото летене през океана. — Мисля да наема хора във всяка държава, нали разбирате, някой в Египет, друг в Мароко… за да търсят различни стоки.

— Това е твоята сфера — каза Джейн. — Работи, както намериш за добре.

Хайя се съгласи. Изтощените лица на приятелките й бяха добавили красноречиво Само се справи с работата!

А и, честно казано, тя не искаше да губи позициите си. „Блясък“ бе нейна идея, именно тя бе дала предложението онази нощ в дома на Джейн. Без етичната нотка, която тя бе добавила в компанията, те щяха да са само поредният „Сакс“ или „Харъдс“ — нищо чак толкова специално. Женските списания и телевизионните канали отразяваха ентусиазирано изявите им само заради онова, което правеха за развиващите се страни. Хайя чувстваше, че „Блясък“ е лично нейно творение. Ако тя се махнеше, с нея щеше да изчезне и душата на компанията.

Това не биваше да се случва. Сега този магазин бе дълбоко в сърцето й. Това бе нейно постижение и щеше да се бори като тигрица, за да го защити. И да защити себе си в него.

Така бе справедливо. И сега отново бе на път към Аман, Йордания. Оставяше Нур за цели четири ужасни дни.

Трябваше да го направи, но не бе длъжна да й харесва.

* * *

Джабер тръсна глава и се опита да се съсредоточи. На монитора пред очите му имаше куп факти и цифри, в таблица беше представен напредъкът в изпълнението на обществените поръчки в град Гада. Това беше важно; тук бяха разходите за училищата и болниците, в които той бе убедил краля да инвестира.

Един проект много близък до сърцето му.

И знаеше, че трябва да се концентрира върху него. Истината бе, че неговата звезда изгряваше в кралството. Имаше много съветници, от банкери до генерали, както и множество по-дребни принцове и роднини, които се тълпяха около краля. Но той винаги бе стоял настрани от тях. Просто си вършеше съвестно работата, методично и без излишен шум, и владетелят на Гада го бе забелязал.

Отначало му бяха възложени повече отговорности. Като проектът за язовира на юг, инвестициите в завод за обезсоляване на морска вода, за да може да се осигури напояване за пустинните равнини на запад, привличането на компании за модерни технологии в столицата Гада. Нямаше никакви парични компенсации, нито почести, както в двореца, така и извън него. Някой по-дребнав човек би се оплакал. Джабер се зарадва на новите задачи. Имаше амбицията да променя нещата. И скоро последва и официално повишение, а кралят издигна в ранг майка му и самия него.

Беше много вълнуващо. Джабер беше изгряваща звезда. Другите придворни се ядосваха, някои от съветниците мърмореха. Той не им обръщаше внимание. Беше погълнат от работата си. В редките случаи, когато си позволяваше да посъветва краля, той се вслушваше в думите му.

Джабер също имаше своите човешки слабости. Разбираше, че кралят вижда нещо по-специално в него: комбинация от западна ефективност и традиционни местни добродетели, както и пълна липса на желание да ласкае и да се подмазва. Виното на властта бе много упойващо. Желанието му да се издигне в управлението се засили. Имаше вероятност, много реална вероятност, той да стигне до най-вътрешния кръг, да има думата в управлението на кралството. Неговият принос щеше да бъде в областта на реформите, на прогреса в цялата страна.

Започна да работи много до късно. Направо се превърна в робот. И продължи да увеличава влиянието си и да върши много полезни дела.

Определено бе време да затвърди позициите си, да се ожени за подходяща жена от кралско потекло, която да му роди синове и заедно с която да заемат полагащото им се място в светския живот на двореца, както и в коридорите на властта…

Но тогава срещна Хайя ал Яна.

И всичко се промени.

Какво си въобразяваше? Джабер потърка слепоочията си с тъмните си пръсти, които бяха изтощени от много писане на клавиатурата. Тя със сигурност бе крайно неподходяща. Вярно, беше мюсюлманка, но само толкова. Американска гражданка, образована в Лос Анджелис. Не беше девойка, а вдовица с дете и изявена чувственост, която направо го опияняваше. Щеше да отгледа дъщерята на друг мъж, при това дете на търговец, в разкошните вили и градини на кралския дворец. А и тя бе пълна противоположност на жените, за които се женеха братовчедите му — стройни, от аристократични семейства, без други амбиции, освен да организират подходящите партита, да носят подходящите рокли и да спечелят благоволението на кралицата на деня. И може би да пазаруват по малко в Дубай и Париж. Както и, разбира се, да народят цял куп привилегировани деца.

Хайя ал Яна бе различна. Тя беше… как да я опише? Истински играч. Човек на действието в живота, също като него. Съвсем невръстна булка, която бе преуспяла два пъти в различен бизнес, бе постигнала глобален успех, самотна майка и защитничка на онеправданите. Но не по обичайния за богатите жени начин, организирайки благотворителни балове и пишейки чекове. Хайя отиваше при хората и даваше препитание на бедните общности, помагаше им да започнат малки производства, даваше им пазар за стоките, плащаше им справедливи цени за труда им и положителните резултати бяха видими навсякъде. Една преуспяла жена, която помагаше на другите да успеят, и то не с благотворителни мисии, а посредством пари в брой. Посредством търговията. Беше го видял със собствените си очи — тя се отнасяше с всички като с равни.

Зашеметяващото й лице и зрялата й красота бяха съизмерими само с амбицията и интелекта й. В краткото време, което бе прекарал с нея, както и в няколкото телефонни разговора, които бяха провели впоследствие, Джабер нито за миг не се бе отегчил.

И макар често да си бе повтарял, че това увлечение е лудост, той не бе престанал да мисли за Хайя от деня, в който тя бе заминала от Гада. В сравнение с нея другите жени, с които се съгласяваше да излезе на вечеря, бяха скучни като кукли. Тя бе влязла под кожата му и не можеше да я изличи от съзнанието си.

А сега… сега Хайя ал Яна се връщаше тук. И Джабер щеше да се срещне с нея.

Нямаше никаква представа какво ще се случи.

* * *

— Добре дошла, госпожо Ал Яна. — Служителят се усмихваше ослепително. — Радваме се да ви видим отново, госпожо. Надяваме се, че престоят в Гада ще ви хареса.

— Благодаря.

— Конферентната зала „Рузвелт“ е резервирана за срещите ви в девет часа утре сутрин, както пожелахте.

— Чудесно. Бихте ли ми дали ключа от стаята, ако обичате…

Хайя беше много уморена, денят бе много дълъг и сега с нетърпение очакваше да седне пред телевизора и да хапне нещо набързо, а после да поспи.

— Заповядайте. Президентският апартамент. Вземете асансьора до мансардния етаж, втория вляво.

— Не съм резервирала този апартамент — уморено каза Хайя. Надяваше се, че това няма да я забави много; утре трябваше да започне работа отрано.

— Не, госпожо. Това е бонус. И имаме съобщение за вас — загадъчно се усмихваше човекът на рецепцията — от Негово Височество шейх Джабер.

Хайя примигна шокирана. Той си спомняше за нея?

Преговорите с двореца в Гада се водеха по официалните канали на офиса и само по телефона, а Хайя бе изпратила документите чрез една от асистентките на Джейн. Изобщо не бе очаквала отново да види Джабер.

— Заповядайте. — Служителят на хотела й подаде плика; беше от плътен картон, с малък златен герб на гърба, изобразяващ стилизирано палмово дърво. — Да повикам ли пиколото, за да ви заведе до апартамента ви?

— Не, ще се оправя.

Хайя тръгна към асансьора, като едва забелязваше къде върви. В куфара й — малък и спретнато подреден, имаше леки дълги рокли. Качи се до Президентския апартамент; беше невероятно луксозен, със затъмнени прозорци от четирите страни и с изглед към столицата Гада. Хайя го огледа бегло, стовари куфара на леглото и разкъса плика.

„Скъпа госпожо Ал Яна,

Поздравления за раждането на дъщеря ви. Службата по протокола ме държи в течение с развитието на вашата компания. Правителството на Негово Величество е много доволно от средствата, които гражданите ни получават досега. Склонни сме да обмислим по-нататъшно участие на кралското семейство в замяна на по-значими поръчки в световен мащаб.

При все това, предпочитам да обсъдим подобни въпроси лично с вас. Бихте ли се обадили в двореца, за да потвърдите дали сте свободна за обяд в събота, в един часа?

С най-добри пожелания, Джабер.“

Престани, каза си мислено Хайя. Влагаш прекалено много подтекст в думите. Той е красив и млад шейх и не е мъж, който би се изкушил от една самотна майка, вдовица. А и какво, ако беше така? Тя беше партньор в „Блясък Инкорпорейтид“, а той работеше за правителството тук. Нищо нямаше да излезе.

Но нямаше полза. Сърцето й биеше учестено, докато набираше номера на служебната бланка. О, по дяволите, наистина бе вълнуващо. През последните четири месеца бе стояла в детската стая, заобиколена с памперси, и бе гледала само филмчета с плюшени мечета. Трябваше да гледа на това като на делови успех.

Все едно. Беше страхотно. Хайя си позволи да се наслади на усещането. Замисли се за Ахмед, за любовта му. Сега той беше в рая — не би имал нищо против дори и ако нещо стане. Преди се бе чувствала виновна, но сега, когато имаше неговата Нур, която обичаше и боготвореше, сега изпитваше невероятно спокойствие.

Хайя се огледа внимателно наоколо. Веднага разбра защо са й дали най-хубавия апартамент в хотела. Колкото и нашумял да беше магазинът им, тук имаше и други преуспели бизнесмени. Не, това беше благодарение на Негово Височество. И тя прие всеки разкошен детайл като комплимент.

— Добър ден — заговориха й на арабски.

— Здравейте. Казвам се Хайя ал Яна…

— О, да, благодаря, че се обадихте, госпожо. Ще можете ли да се срещнете с Негово Височество за обяд?

— Да, ще мога — отвърна Хайя, изненадана, че служителят отсреща мигновено бе разбрал.

— Прекрасно. Ще изпратим правителствена кола да ви вземе от хотела в един без двадесет, ако ви е удобно. Моля, вземете си и паспорта, за да удостоверите самоличността си.

— Благодаря — отвърна Хайя. Правителствена кола! Не можеше да повярва. Защо отново й постилаха червен килим?

— Ще се видим утре, госпожо, инш Аллах. Приятен ден.

Тя затвори и отиде в разкошната баня на апартамента, където имаше огромна вана на крачета, направена от чиста мед и толкова голяма, че можеше да плуваш вътре. На другата сутрин трябваше да проведе интервюта, имаше осемнайсет кандидати за шест места и трябваше да приключи до дванайсет и половина.

Можеше да се справи. Бе се научила да вярва на инстинктите си. Онези, които имаха усет за красотата и обичаха Гада, щяха да се отличат. Важното бе да ги наеме бързо, да отсее излишните хора и после бързо да се върне тук. Независимо дали имаше право за интереса на Джабер, или не, трябваше да изглежда зашеметяващо. Само ако можеше да привлече за участие истинска принцеса от тази страна… Прелест. Рекламата и популярността на „Блясък“ щяха да скочат до небесата точно когато Джейн планираше отварянето на новите магазини.

Хайя бе извън активна дейност известно време. Искаше да даде своя принос, да бъде също толкова значима, колкото и Сали и Джейн. Първоначално бяха само те двете, а Хайя бе дошла по-късно. Не искаше да бъде аутсайдер, ненужно трето колело в „Блясък“.

Ако можеше да осигури повече популярност и реклама от Сали, тогава никой нямаше да я обвини, че се е присъединила допълнително.

* * *

— Ето, че пристигнахме, госпожо. Паспортът, ако обичате.

Хайя покорно го подаде. Шофьорът — или по-вероятно войник с униформа и палми на еполетите, го подаде на гвардееца на входа. Хайя се приведе напред и погледна през прозореца към дворцовия комплекс.

Беше смайващо красив. Изумително голям и покрит със сини и златни плочки, като украсата върху главата на някой фараон. Блестеше като скъпоценност под слънчевите лъчи, а градините се простираха пред погледа й, тучнозелени и прекрасно аранжирани. В дворовете имаше фонтани, които нежно ромоляха. Хайя забеляза и тухлената настилка — червена и древна. Тук сякаш витаеше духът на вълшебната Алхамбра. Потрепери от вълнение. Дали изглеждаше достатъчно добре? Бе избрала традиционен йордански кафтан от червена коприна, избродиран със златни нишки, антична изработка, стигащ чак до глезените й и спускащ се красиво върху фигурата й. Нямаше почти никакъв грим, само малко фон дьо тен, блясък за устни и спирала, както и нежното ухание на „Шанел №19“, който Хайя винаги бе предпочитала; парфюмът бе по-свеж и по-лек от по-известния си събрат. На шията си носеше оригинално колие от монети от Гада, част от продаваните в „Блясък“ стоки; струваше й се извънредно чувствено, като малки звънчета при всяко нейно движение.

— Благодаря. — Върнаха й паспорта и лимузината мина през величествените гравирани порти, покрити с мозайки в марокански стил. Хайя се постара да не зяпа прекалено неучтиво, докато шофьорът я водеше към лявото крило на двореца покрай маршируващи гвардейци, а после влязоха в малък двор и паркираха на мястото, посочено им от гвардеец, който ги поздрави и после дойде да й отвори вратата.

— Добре дошли, госпожо — поздрави я той на английски със силен акцент.

— Благодаря — отвърна му на арабски Хайя.

Войникът се усмихна и заговори на родния си език.

— Принц Джабер ви очаква в кабинета си. Заповядайте насам.

Хайя кимна и тръгна след него по изумително великолепни мраморни коридори, чиито стени бяха облицовани с дърво, гравирано изящно в ислямски стил. Накрая стигнаха до една по-малка стая в модерен стил, която бе част от прекрасно проектирано допълнително крило, където седеше Джабер.

Той скочи на крака.

— Гостенката ви, Ваше Височество — каза гвардеецът, поклони се леко и се оттегли.

— Хайя. — Той се приближи и сърдечно сложи ръце на раменете й, след което я целуна по двете страни по арабски маниер; Хайя, доста смутена, направи тромав поклон.

Джабер вдигна вежда.

— Няма нужда от поклони. Макар обноските ти да са прелестни като лицето ти.

Тя се изчерви силно; дано тенът й да бе достатъчен, за да прикрие това от него.

— Бях очарована от писмото Ви — започна тя официално.

— Добре. И ме наричай Джабер. Надявам се, че няма да се наложи да те наричам госпожа Ал Яна цял следобед, нали?

Тя поклати глава.

— Само Хайя.

— Тогава ела. — Той й протегна ръка. — Наредих да ни поднесат обяд в покоите на майка ми — тя е на една арабска конференция за децата в Дубай.

* * *

Хайя се опита да хапне поне от учтивост. Тя бе гост и бе грубо да откаже гостоприемството, но беше силно смутена. Нито раздразнителните американски бизнесмени, нито грубите доставчици и правителствени чиновници по митниците, които обичаха да демонстрират властта си, никой от тях не я бе карал да се чувства така. Тя уважаваше Гада и Джабер. Това бе една красива и богата страна, но тук се грижеха и за номадите, за жените от пустинните племена и бедните вдовици, на които тя се опитваше да помогне.

И ето, че сега се намираше в едно малко кътче в центъра на властта. А той седеше от другата страна на масата, докато почтителни слуги му поднасяха ястия, а после обслужваха и нея. Струваше й се изключително красив, пленителен и силен — и не в онзи абстрактен смисъл, който човек влага, когато говори за някой банкер или магнат от пресата, не като човек, който има влияние, а такъв, който категорично и напълно владее ситуацията. Като представител на правителството и член на управляващото семейство.

Джабер не бързаше. Разговаряше любезно с нея за магазина, за кандидатите, които бе интервюирала, за програмата за развитие на „Блясък“.

— Ами ти? — попита накрая, докато тя побутваше в чинията си крехка баничка с печено пилешко и стафиди. — Нима участваш активно във всичко? Изглеждаш така, сякаш изобщо не си била бременна, макар, естествено, да знам, че не е така.

— Това е първата ми сериозна задача, откакто родих Нур.

— И ще имаш сериозен успех — увери я той спокойно. — Питах се дали си следила събитията в Гада междувременно?

Хайя се засрами.

— Не съм… аз почти не съм следила новините, откакто бебето се роди. Кърмех… — Гласът й заглъхна. Дали това не бе прекалено интимен детайл, за да го сподели с него? — Както и да е — побърза да добави тя, — мисля, че „Ню Йорк таймс“, който прочетох в самолета, е първият вестник, който съм виждала от месеци насам. Моля, да извините невежеството ми, Ваше… — Тя зърна израза на лицето му. — Джабер.

— Така е по-добре — каза той. — И не се притеснявай. Това ми се струва много освежаващо. Както и да е, Негово Величество реши да окаже висока чест на моята майка — неговата братовчедка, която е вдовица, и я издигна в ранг на принцеса с титлата Кралско Височество. По нашите закони това е абсолютно негово право.

— Това е чудесно — автоматично отговори Хайя, докато се мъчеше да прецени какво означава това за компанията й. Вече имаше снимки с благородната дама — сега принцеса, с бижута на „Блясък“. Нима работата й тук бе приключена? Биха могли да разработят новата си рекламна кампания върху вече направените снимки.

— А колкото до мен — продължи делово той, — аз участвам в правителството, както знаеш. Не се занимавам само с протокола. Имаше един спор с Дубай относно някои нефтопроводи. Успяхме да го разрешим. По този въпрос работех директно с краля.

Хайя се обърка.

— И той те е преместил от протоколния отдел ли?

— Сега съм външен министър — каза Джабер и сви рамене. — И титлата ми е повишена в емир, принц.

Хайя осмисли чутото.

— Значи сега сте Кралско Височество?

— Да.

— Не мога да продължавам да те наричам Джабер.

— След като лично съм те помолил за това, би било крайно неуважително да сториш друго — заяви той.

Слугата се появи с ментов чай и табли с дребни сладкиши за десерт. Хайя му благодари многословно, доволна от разсейването. Джабер махна с ръка, за да бъдат оставени насаме; сервитьорът и останалите слуги се оттеглиха мигновено.

— Няма нужда да ни оказваш ненужни почести — делово заяви той. — Аз, както и майка ми, сме уверени в почтените ви намерения. Майка ми ще участва в представянето на стоките от Гада, които вие продавате. Можеш да уредиш детайлите с моите наследници в протоколния отдел.

— Благодаря. — Хайя кимна. Това беше голям успех. Именно затова бе дошла. Ами сега, трябваше ли да си тръгне? Задачата й бе изпълнена.

— Питах се дали би искала да прекараш следобеда с мен — каза той и внезапно заговори забързано и нетипично притеснено. — Не по работа… като среща.

Хайя направо подскочи от мястото си. Беше я поканил на среща — наистина я бе поканил!

— Нали знаеш… че съм вдовица… и имам дъщеря?

— Каза ми. Поздравления. — Джабер се усмихна и светлите му сиви очи я огледаха изпитателно. Хайя не бе свикнала с подобно внимание и моментално сведе очи.

— Сигурно знаеш, че си много красива — каза той — и ме заплени още при първата ни среща. Следях развитието на компанията ти и успеха ти. И се надявах, че ще се върнеш тук. Една среща е нещо съвсем нормално, Хайя — стига да нямаш нищо против.

— Аз… да, благодаря — свенливо отвърна тя.

— Прекрасно. — Той се усмихна широко в отговор, сякаш напрежението се бе разсеяло. — Край града има страхотни персийски руини. Мисля, че би ти харесало да ги разгледаш. Без шофьори — ще идем с моята кола.

* * *

Разхождаше се с него край величествените древни стени сред руините на Шира и се възхищаваше на крилатите лъвове с глави на брадати мъже, на издяланите в камъка изображения на богове и на плочите с клиновидно писмо, осеяли улиците, на полегналите сред оскъдната трева колони, по които се катереха гущери, а наоколо пърхаха пеперуди.

— Наистина е великолепен.

— Искаме да го превърнем в туристическа дестинация. — Джабер й се усмихна. — Радвам се, че ти харесва. Къщата ми е наблизо.

— Имаш къща в дворцовия комплекс?

— Вече да.

Хайя кимна. Бе й разказал малко за живота си. Баща му починал, когато бил само на три, майка му се помъчила да му осигури нормален живот, доколкото било по силите й; получил образованието си във Великобритания, после за кратко бил в армията като офицер от „Пустинните плъхове“; опитал се да си намери място в управлението на страната, за да бъде полезен. Той, на свой ред, бе разпитал Хайя деликатно, но изчерпателно за Ахмед, за родителите й, за Америка, Нур, за всяка част от живота й. Докато му разказваше за училището на госпожица Милтън, Джабер се бе усмихнал многозначително — и той самият бе тормозен като ученик на Запад.

Осъзна, че се опитва да бъде сдържана. Той бе толкова интелигентен, толкова чаровен, но и много проницателен; и очевидно тя не би могла да има никакво бъдеще с него. Хубаво е, че излязоха на среща, казваше си Хайя. Но щеше да е пълна глупачка, ако си позволеше да се надява на нещо.

— Сигурно е било голяма радост семейството ти да бъде издигнато от краля.

— Бих излъгал, ако кажа, че майка ми не се вълнува силно — откровено заяви Джабер. — Не толкова заради титлата, макар да й е приятно. А заради онова, което означава за мен. Крал Назир ми има доверие. А той е стар, синовете му се борят за наследството. За известно време бих могъл да направя разни неща — да променя много. Сега строим училища във всеки район, създаваме единна съдебна система. В крайна сметка, бих искал монархията да има по-скоро декоративна роля, като във Великобритания. Но ще е нужно време. Засега поне мога да поставя началото.

— Предполагам, че кралят ще ти избере подходяща принцеса, нали така? — подразни го Хайя.

Той спря и я изгледа продължително; тя се изненада и отклони очи.

— Аз съм старомоден. Не вярвам в развода. Не искам да сменям съпруги. Жената трябва да бъде подходящата — да бъде идеалната. Ясно съм заявил, че няма да приема уреден брак.

— Разбирам. — Хайя не смееше да вдигне поглед. Опита се да смени темата. — Виж този амфитеатър… изключителен е.

Джабер не се хвана.

— Да седнем за малко — предложи той. — Искам да ти кажа нещо.

Хайя се остави да я заведе до едно сенчесто местенце. Седнаха един до друг на белите каменни пейки, издялани преди хилядолетия, загледани към арената; Хайя се запита дали там не бяха умирали хора. Това бе древна земя, красива и пълна с призраци.

— Бих искал да излизам с теб — каза той. — Много. Мисля, че си красива. Ти си скромна, истинска дама, но има и още нещо. Притежаваш желязна воля. Започнала си невероятно успешен бизнес, летиш по света, за да организираш всичко, намерила си начин да печелиш пари и да помагаш на другите. Възхищавам се как успяваш да работиш с приятелките си от Запада. И все пак си вярваща. Дъщеря ти носи мюсюлманско име.

Хайя се усмихна.

— Баща й настоя и аз да сменя моето. Той не одобряваше английските имена за мюсюлмани.

— И имаш кураж, не се страхуваш да говориш за съпруга си пред мен. Не бих могъл да се възхищавам на жена, която би пренебрегнала паметта му.

— Обичах го.

— Това е ясно. — Джабер излагаше всичко с прямота, която много й харесваше. — Кажи ми сега, преди да се увлека прекалено, би ли могла да обикнеш отново?

— Възможно е — отвърна Хайя. — Влюбих се в Ахмед едва след като го опознах… Не искам да прибързвам с брак, Джабер.

— Не. Разбира се. — Той бе нетърпелив. — Ти имаш дете. И собствен бизнес. Разбирам, че няма да станеш моя само защото така съм поискал, Хайя. Затова ще ти направя предложение. Не за брак — добави той, ухилен, и тя се усмихна. — Засега. Защо не се установиш в Гада за шест месеца? Можеш да създадеш офис тук и да правиш кратки пътувания с кола, заедно с детето си; аз ще осигуря бавачка от двореца или дори две. Ще можеш да купуваш местни стоки и да изпращаш заместниците си на по-далечни мисии, например до Европа. Имаме всички необходими съвременни технологии — електронна поща, факс. Течаща вода. — Той й намигна. — Всъщност можеш да създадеш тук цял отдел на компанията — за проучване и покупки, който ще оглавиш именно ти. Това ще затвърди позициите ти на фирмата много по-красноречиво, отколкото няколко големи удара в закупуването на стока. Междувременно, детето ти ще расте тук, където ще чува навсякъде да се говори арабски.

— И ще мога да се виждам с теб?

— Не съм казвал, че нямам и користни мотиви. — Джабер сви рамене. — Нека видим дали ще си допаднем взаимно, истински. Независимо какво ще се получи, ти ще имаш моята закрила. Ако се окаже, че не можеш да ме понасяш, какво толкова ще си изгубила? Нищо. Кариерата ти ще процъфтява. — Очите му потърсиха нейните. — Казах ти, че много мислех за теб. Кажи ми истината, ти някога помисли ли за мен?

— Да. Но не вярвах, че…

— Повярвай — каза той. — Е, ще дойдеш ли? Ще прекараш ли известно време тук?

Тя се замисли. Много обичаше Гада. Същевременно искаше да бъде равна на Сали и Джейн. Това щеше да означава да ги остави сами, разбира се. Щеше да раздели триото за втори път…

Но сега „Блясък“ бе нещо голямо. Много по-голямо от тях. Вече не можеше просто трите да ръководят компанията, учейки се в процеса на управление. Хайя бе вкусила от властта и влиянието и това й бе харесало. Анита Родик бе успяла да създаде собствена глобална империя в етичната търговия и сама бе станала милионерка. Защо не и Хайя ал Яна?

— Страхотна идея — каза тя. — Естествено, ще трябва да я обсъдя с приятелките си.

— И ако те кажат не?

Тя го погледна, вгледа се в красотата на персийските руини, в пустинния хоризонт, който се простираше на запад и потръпваше в омара.

— Пак ще дойда — каза Хайя. Усмихна се. — Свикнала съм сама да вземам решенията.

Тридесет и девета глава

Обсъдиха го по време на вечеря, два дни след завръщането й. Завари Нур в прекрасно здраве и не особено въодушевена от пристигането й. Бебчето й бе погълнато от шумното биене на барабанче, което Емили Даути й бе купила.

Хайя се намръщи.

— Какво съм ти направила?

— Ммм — измърка щастливо Нур и продължи да удря с дървената си лъжица.

— О, оставете я да се забавлява. След малко ще я сложа да спи. — Емили се засуети с бебето, което изгука и зарови пухкавото си личице в полите на Хайя. — Вие си вземете душ и вървете на вечеря. Виждате, че оцеляхме.

— Добре — съгласи се Хайя и се загледа в дъщеря си. Питаше се как ли ще й понесе животът в пустинята. И как ли ще се справи самата тя без приятелките си.

Всички бяха облечени официално за срещата. Не се бяха уговаряли предварително, просто и трите знаеха, че така трябва. В този момент бяха нещо като знаменитости, а Сали се превръщаше в истинска звезда. Хайя избра разкроена, дълга до земята рокля от египетски памук, в яркожълто, избродирана със зелени нишки; комбинира я с малка чантичка на „Шанел“ и една от звънтящите гривни от Гада, а на краката си сложи бледожълти сандали на „Маноло“ с тънки каишки и висок ток. Сали беше с червена рокля по неин дизайн, с рубинено колие от колекцията на „Блясък“, творение на „Монфърт джуълс“. Джейн бе с костюм от кремава коприна, с перли, чорапи на „Уолфорд“ и обувки на „Кристиан Лобутен“ в гълъбовосиво.

Срещнаха се в „Айви“ и позираха за обща снимка отвън, прегърнати, усмихнати и весели. И трите знаеха, че снимката ще се появи във всички вестници още на другия ден — Сали по средата, златното момиче в дръзко яркочервено; Хайя, в класически етнически тоалет, елегантна и пленителна, яркожълтото, контрастиращо прелестно с тъмната й мастилена кожа; и Джейн, по английски сдържана, олицетворение на деловата жена.

Бизнес пресата обожаваше подобни снимки. Те бяха бляскави като компанията си. Три секси приятелки, три силни жени.

Никой не подозираше за напрежението зад усмивките им.

Работата заедно бе изпитание. Истинско изпитание. Джейн се дразнеше, че другите две не разбираха финансовите й сделки. Сали се засягаше, когато Хайя и Джейн не се въодушевяваха от новата й модна линия, от секси рокля или нов бижутер, с който работеше; Хайя явно смяташе това за типично западни главоболия, които са под достойнството й, и просто отказваше да се появи с къса рокля или по-дълбоко деколте, докато Джейн имаше очи само за тъпите цифри. А Хайя се гневеше, че остава настрани; обичаше приятелките си, но те не полагаха достатъчно усилия, не показваха нужния интерес към намереното от нея или етническите програми, които бе стартирала. Бяха един отбор, но всяка все повече се ангажираше със своята дейност. И всяка бе убедена, че върши по-голямата част от работата.

В тази вечеря имаше някаква обреченост.

— Знам за какво е всичко — мрачно започна Сали веднага щом сервитьорът се оттегли. — Заради Нур е, нали, Хайя? Искаш да напуснеш, нали? Нае нови купувачи и сега напускаш. Искаш да си останеш у дома.

Джейн я погледна въпросително.

— Не напускам. — Хайя малко се ядоса, че Сали може изобщо да предположи подобно нещо. — Но заминавам. Трябва да се установя в Средния изток.

Обясни им, без да споменава за Джабер. Това бе нещо прекалено скъпо, ново и крехко и не можеше да говори за него точно сега.

Джейн я изслуша мълчаливо и после погледна към Сали.

— Не можеш да заминеш! — възрази Сали. — Няма да успеем…

— Ще успеем — каза Джейн. — Всъщност и аз мисля, че трябва да замина.

Сали примигна.

— Какво?

— За Ню Йорк.

— Не разбирам. Кой ще обучава персонала? — Сали се ядоса. — И за какво изобщо говориш? Не мога сама да се оправям с проклетия магазин.

— Сега имам заместници, които ще обучават персонала. Ари Габриел е страхотен, Лилиан Ковач — също. Имам им доверие. Отговорностите трябва да се разпределят. Дори и за теб важи, Сали.

— Салатите ви, дами.

Сервитьорът им поднесе салатите с пържени раци, зае се да обяснява многословно вината в листата и най-накрая, слава богу, се оттегли.

— Вече сме прекалено големи — простичко изложи нещата Джейн. — Трябва да решите какво искате, момичета. Компанията не може да продължи по този начин, докато ние си стоим в Лос Анджелис. Аз трябва да съм в Ню Йорк. Ще се занимавам с банките, сделките с недвижими имоти, договорите за дистрибуция. Цялата основна дейност.

— Но това не е основното, нали? — логично изтъкна Сали.

Но Джейн продължи:

— Сали, ти си дизайнер и лицето на компанията. Ти си „Блясък“ — това, което иска да бъде всяко момиче — каза тя, за да умилостиви приятелката си. — Не си ни нужна заровена в някакъв офис в Лос Анджелис, трябваш ни на кориците на списанията. И ако ти си лицето, то Хайя е душата на компанията. Затова съм съгласна, че тя може да изпълнява ролята си, както трябва, в онзи регион, а не тук. Напразно хаби таланта си в Лос Анджелис. Както и аз. Но ти трябва да си точно тук — ти си звездата.

Хайя им каза за майката на Джабер.

— Страхотно! — Сали мигновено забрави за яда си. — Можем да направим рекламни снимки с една принцеса? Аз ще се снимам с нея. Това ще се появи в „Ел“. Може би дори във „Венити феър“, ако добре си изиграем картите.

— Ти си нашата бляскава знаменитост, Сали, а сега има ме и авторитета на кралското семейство. Това ще ми е от полза в Ню Йорк. Сега всички говорят само за американската кралица на Йордания. — Джейн се усмихна широко. — Боже мой, момичета, ще се получи страхотно.

— Но това означава ли, че не можем да останем заедно? — мрачно попита Сали.

— Пак ще си останем приятелки — отвърна Хайя. — Ще видиш. Този път ще имате телефонния ми номер. — Тя се усмихна.

— Знам, че трябва да стане. — Сали бе съкрушена. — Просто… не мислех, че ще е толкова скоро.

— Такъв е животът — каза Хайя и впери поглед в Джейн.

— Има замесен мъж, нали? Твоят Крейг Левин. Той живее в Ню Йорк.

— Има къща и тук — опита се да се защити Джейн.

— Но живее предимно там.

Не можеше да го отрече.

— Може да е свързано отчасти и с това, да.

Сали плесна с ръце.

— Ледената кралица се размеква?

Джейн се изчерви.

— Бог да ми е на помощ, обичам го — призна си тя. Приятелките й решиха, че в тона й се долавя и известно отчаяние. — Никой друг мъж, когото съм срещала, не ме разбира така добре. И никой друг не е достатъчно силен за мен. Но именно затова ти можеш да останеш тук, Сали, нали така? Ти почти живееш с Крис Нелсън.

Сали се изчерви.

— Всъщност наистина живея с него. Вчера се пренесох у тях.

— Ами майка ти?

— Настанена е в къща за гости в имението му в Малибу, но иска да си наеме собствен апартамент. Има една много луксозна сграда в Сенчъри сити. — Сали се усмихна. — Тя харесва Крис, не иска да го притеснява. А и вече няма нужда от мен.

Хайя изпита усещане за загуба — Мона може и да нямаше нужда, но не бе сигурна, че същото важи и за нея. Сали бе първият й покровител. А сега щеше да остане съвсем сама.

— Ами ти? — Сали отметна лъскавата си руса коса. — Хайя, много си мълчалива по темата. Но аз те познавам. Има нещо в погледа ти. Има ли някой мъж на хоризонта?

— Възможно е. — Не искаше да казва повече. — В Гада… Но не знам, още дори не сме започнали да излизаме заедно…

— Е, ще трябва да се върнеш след шест месеца — твърдо заяви Сали. — Със или без кавалер.

— И защо?

— Нямахме намерение да го обявяваме, но след като и двете напускате града… — Сали снижи глас. — Двамата с Крис ще се женим.

* * *

— Сали!

— Сали Ласитър! Насам!

— Дай ни усмивка, скъпа! Нека видим камъка!

Сали се обърна и помаха, после ги заслепи с усмивката си.

— Ето. — Тя протегна ръка, за да покаже пръстена с естествено розов трикаратов диамант, струващ милион долара.

— Трябва да ида да пазарувам — обяви тя пред тълпата от репортери и примигна с дългите си мигли.

— Сал! От магазина ли ще бъде сватбената ти рокля? — викна някой.

Тя измърка като гальовно котенце.

— Разбира се. Какво мислите, че ме вдъхнови да отворя сватбен бутик в „Блясък“? Поръчала съм да ми направят специален парфюм за сватбения ден в „Блясък“ — Париж. Двамата с Крис ще заминем там за медения си месец.

Обожаваха я. Светкавиците блеснаха отново. Сега тя бе почти толкова известна, колкото и той. Но Сали пъргаво се завъртя на пети и се втурна към магазина, като помахваше на клиентите, които направо занемяваха от възторг, докато охраната я придружаваше до служебния асансьор. Оставяше ги да я чакат навън; репортерите трябваше винаги да се оставят незадоволени, да искат още. Сали щеше да пазарува в „Блясък“ за сватбата на годината в спортните среди. Това бе всичко, което трябваше да знаят.

— Страхотно изпълнение там навън. — Макси, нейна асистентка и консултант по връзките с обществеността, изтича да я посрещне, понесла обичайната за Сали голяма чаша газирана вода с лед и резенче лимон.

— Видя ли ме?

— От един прозорец. Справяш се с тях, сякаш си родена за това.

О, точно така е, помисли си Сали.

— Обадиха се от „Ню Йорк таймс“. Искат да направят голям материал в раздела си за стил за теб и „Блясък“.

— Дай им съгласие.

— „Аксес Холивуд“ искат да заснемат сватбата.

— Не, но могат да направят кратък репортаж от сватбения прием.

— Госпожо, господин Нелсън е на първа линия — обади се една от секретарките.

— Как си, скъпа?

— В магазина съм за роклята, затова не идвай да ме вземаш, носи лош късмет.

— В магазина ли? — В гласа му звучеше недоверие. — По дяволите, момиче, ти си истински търговец. Дори и когато става дума за сватбата ни.

— Всички ме наблюдават, знаеш го.

— И още как — мрачно отрони Нелсън.

— Не се сърди. Ще се измъкна през задния вход и скоро ще бъда при теб. — Искаше да му разкаже за новите корици на списания, за поканите за телевизионни шоупрограми, за офертата от Холивуд, която бе отказала — бизнесът бе във възход, а тя, Сали Ласитър, беше „Блясък“. — Ще ти се реванширам, скъпи — обеща тя.

Сали долови широката му усмивка дори по телефона.

— Определено.

— Марк Коен е на втора. — Тя натисна копчето, за да прекъсне връзката с Крис и да се чуе с Марк. Уха! Този магазин бе истинска лудница. Ако не напуснеше физически сградата, телефоните й никога нямаше да престанат да звънят. Марк бе новият човек на Джейн, прехвърлен от Ню Йорк — главен мениджър на „Блясък“ — Лос Анджелис, техния първи и представителен магазин. Джейн бе настояла ръководството му да е като на първокласен хотел.

— Получихме разрешението от градската управа.

— Фантастично. — Мястото на Хайя и Ахмед бе прекалено малко, бяха разбрали това още преди месеци. Сега можеше да се концентрира върху построяването на нещо величествено. С много опушени стъкла, размечта се тя, вътрешна закрита градина с истински големи дървета, както във фоайето на сградата на Агенцията за творчески таланти…

— А резултатите от продажбите за месеца са скочили тройно. Продаваме стоката веднага щом пристигне в магазина. — Коен бе във възторг. — Госпожица Морган се обади и помоли да ви предам, че още три консорциума са направили оферти. Иска да се срещнете, за да обсъдите излизането на борсата. — Той замълча за миг. — Госпожице Ласитър, след невероятните цифри от продажбите при отварянето на магазините в Ню Йорк и Лондон съзнавате ли точно колко сте богати?

— Няма значение. Това е само началото — хладнокръвно отвърна Сали. — И предай на асистентката на госпожица Морган, че ще се свържа с нея.

Тя затвори, нареди на Макси да се заеме със съобщенията й и се приготви да се измъкне през задния вход.

Имаше важна среща с брокер на недвижими имоти и годеника си. Няма съмнение, помисли си Сали. Животът е сладък.

* * *

Крис подсвирна лекичко веднага щом настоятелната брокерка ги остави насаме.

— Това се казва къща, скъпа — отбеляза той. — Сигурна ли си, че ни е нужно толкова пространство?

— Помисли си само колко ще се забавляваш, докато правим секс във всяка стая.

Той я целуна бавно и с наслада, което винаги я караше да се разтреперва и да пламва от желание.

— Ако ви харесва мястото, офертата е десет милиона — каза брокерката, която се появи отново само след минутка. Сали се отдръпна от годеника си подразнена.

— Нужно ни е време да помислим. Моля, оставете ни малко насаме.

— О, разбира се — високомерно отвърна жената. — Но имам друг оглед в пет.

— Ако не напуснете веднага, ще се обадя на собствениците и ще им кажа, че лично вие сте провалили продажбата.

Брокерката изчезна.

— Страшна си — възхити й се Крис и пошляпна дупето й; Сали настръхна под роклята си, пожела го още на момента, направо на кухненския под. — Но, миличка, десет милиона. Не съм чак толкова богат. Съжалявам.

— Ще предложим пет — каза Сали. — Ще приемат. Трябва да имам тази къща.

— Има много други хубави къщи…

— Ти може да не си толкова богат, но аз съм — прекъсна го тя и го целуна на свой ред, като се надигна на пръсти, за да го стигне. — „Блясък“… се развива успешно. Направо отлично — обобщи тя накратко.

— Господи. — Той пое дълбоко въздух и издиша. — Когато те срещнах, ти живееше в мизерен апартамент. Наистина ли е толкова успешен магазинът ви?

Сали кимна гордо.

— Е, поне знам, че не се жениш за мен заради парите ми.

Крис я шляпна.

— Само заради това, когато те прибера у дома, ще те накарам да тренираш чисто гола.

— Обещания, обещания… — подразни го на свой ред Сали, но беше възбудена и той го виждаше ясно.

Крис я хвана за ръка.

— Да вървим. Искам да те видя на онова колело. — Подсвирна високо и брокерката се появи тичешком, като послушно кученце.

— Седем и половина. И нито цент отгоре — категорично отсече той. — Обадете ми се, когато имате готов договор. Хайде, сладурче.

И той я поведе навън към колата.

Не бяха изминали и километър, когато телефонът в колата звънна.

— Крис? Обажда се Джема.

— Здравей, Джема.

— Приеха офертата! — изчурулика тя. — Ще ти изпратя подписания договор по куриер в Малибу. Поздравления! Сигурна съм, че много ще ви хареса в Бевърли Хилс.

— Добре. Ще преведа парите още утре. — Той натисна бутона и прекъсна връзката. — Изглежда ще имаш къщата, скъпа. — Нелсън поклати глава. — Господи, толкова е голяма, сякаш съм собственик на цяла държава. Доста път изминах от Бронкс. — Небрежно повдигна полата й с лявата си ръка и погали вътрешната страна на бедрото й. — И с какво толкова те привлече точно тази къща? Има много други имения… В Бел Еър…

— Не разбираш — прекъсна го Сали. — Това беше домът ми. Имението на баща ми. Онова, от което ни изхвърлиха. — Лицето й сияеше от заслужена гордост. — А сега отново е мое. Мама може да живее в къщата за гости. Някой ден може да й подаря цялото имение.

Той се шокира.

— Седем и половина милиона долара?

— Както вървят нещата, скоро ще можем да си позволим шест такива — осведоми го Сали.

— Господи, и какво правя аз по цял ден на тренировки?

— Готвиш се да спечелиш Световната купа?

— И това го има. — Ръката му се придвижи още по-нагоре. — Въпреки това ще тренираш гола. Някой трябва да те държи изкъсо.

Четиридесета глава

— Видя ли последната поръчка? — Хайя бе ядосана. — Очаквам да контролираш качеството, Сури. Не може просто да се довериш на честна дума.

— В девет от десет случая…

— В деветдесет и девет от сто — прекъсна я Хайя. — Но ние обслужваме изключително скъпа и луксозна верига. Искам качеството да бъде на ниво в сто от сто случая. Когато направих внезапна проверка на пристанището в Кайро, открих четири машинно изтъкани килима. Машинно изтъкани! Знаете ли какъв скандал ще се получи, ако ги представим за нещо друго? И още по-лошо, разбирате ли какво означава това?

По-възрастната жена сведе глава.

— Че доставчиците не са ги купили от местен занаятчия?

— Точно така. Не само ние сме измамени, но и някоя бедна жена, която разчита на нас за препитанието си.

— Няма да се повтори, принцесо Хайя.

— Най-добре да не се повтаря. Иначе сте уволнена. И не ме наричайте „принцесо“ — сопна се Хайя. Всички го правеха. Мразеше тези предположения, очакванията, че Джабер ще се ожени за нея, когато му дойде времето, че ще я направи своя.

Колкото повече се появяваше в двореца, толкова повече говореха, че работата е сигурна. И само Хайя знаеше, че не е така.

Когато разговаряше с него, тя можеше да бъде истинска. Той бе умен, силен и мъжествен, но в същото време я уважаваше, интересуваше се от бизнеса и начина, по който работеше. С Джабер можеше да се отпусне и независимо колко се стараеше, тя знаеше, че все повече се влюбва в него.

И все пак, през последния месец той се бе отдръпнал. Бяха излизали на вечеря само два пъти и той бе мрачен и разсеян. Приличаше на предишния Джабер единствено когато си играеше с Нур, която бе на десет месеца и предпазливо правеше първите си стъпки.

Имаше друга жена, уверена бе Хайя. И сърцето я болеше от това. Сега страшно обичаше Гада, но не можеше да остане тук; не можеше да включи телевизора, да чете местната преса и да гледа емира, уважавания външен министър, придружен от някоя нова принцеса, неговата избраница. Джабер работеше много за благотворителността, посещаваше всяко събитие и всеки концерт, на който бе поканена и Хайя. А тъй като беше една от най-преуспелите мюсюлмански жени в света, това се случваше доста често. Хайя и „Блясък“ бяха прочути в Гада. В целия Среден изток. Тя твърдо отстояваше принципите си — етично отношение и печалба, и хората я обичаха заради това. Хайя даваше интервюта само пред местната преса. Компанията имаше определена стратегия и тя бе златното момиче Сали да представлява лицето на „Блясък“ пред Запада.

Значи щеше да й се наложи да се премести. И Хайя вече бе решила да се върне в Аман, да се настани в някоя голяма къща, изолирано кътче, в което Нур да може да порасне, в страната, която баща й бе напуснал заради Америка. Тя щеше да затвори кръга. Винаги щеше да обича Съединените щати, но щеше да живее с наследството на прадедите си.

— Разбирам — разкаяно отвърна Фада. — Лично ще проверявам всичко, госпожо Ал Яна.

На вратата се потропа.

— Влез — извика Хайя.

Появи се един войник. Носеше еполети на кралското семейство и на колана си имаше пистолет. Фада се дръпна към Хайя, която инстинктивно прегърна служителката си.

— Какво искате? — попита Хайя, като се стараеше да запази спокойствие.

— Госпожо, трябва да дойдете с мен — каза той на английски с гърлено произношение. — Негово Кралско Височество нареди така.

— Никъде няма да ходя.

Той я погледна с безизразен поглед.

— Наредено ми е да ви заведа насила, ако се наложи. Заради вашата безопасност. — Той вдигна оръжието си. — Моля ви, елате.

Хайя се ужаси, дланите й започнаха да се потят.

— Какво става? — викна тя. — Къде е Нур? Къде е Нур?

— В двореца има неприятности. Вашето бебе и бавачката вече са на сигурно място — в покоите на Негово Височество са. — Той направи крачка напред, за да я хване за ръка, но Хайя вече го бе изпреварила.

— Заведете ме при дъщеря ми — отсече тя. — Незабавно. Не ме ли чувате?

Изненадан, войникът направи лек поклон.

— Да, принцесо — каза той.

Този път тя не възрази.

* * *

— Ти си тук. — Той се приближи до нея и я целуна по двете страни. — Маш Аллах, в безопасност си.

— Ами Нур?

Стояха в личните му покои и Хайя още трепереше. Докато минаваха по улиците с бронираната кола, придружени от въоръжена охрана на мотори, бяха попаднали под обстрел и тя с писък се бе хвърлила на пода. В центъра на Гада имаше пожари. Хората тичаха по улиците и викаха, хвърляха камъни. Дори и в дворцовия комплекс всичко бе различно. Гвардейците от охраната вече не изпълняваха церемониална роля, бяха строени, въоръжени с автомати и готови за битка.

— Тя е горе. Един от слугите ми ще ви заведе в една от стаите за гости. Имаме запаси, бебешко мляко. Прекалено известна си като моя близка — щяха да дойдат да те отвлекат.

— Какво става?

— Синовете на принца наследник са нетърпеливи, подготвили са преврат. Тук има наемници, които възнамеряват да убият краля. Аз ще се бия с тях. Ако загубя, вземи това. — Той се обърна и извади някакви документи и пари от едно чекмедже. — Паспорти под чуждо име за теб и детето, пари, с които да минете границата. Личният ми телохранител ще ви изведе от двореца.

Хайя заплака — искаше да го прегърне, да го целуне. Но те дори не бяха сгодени.

— Бъди внимателен — изрече тя. — Върни се при мен, върни се жив и здрав. Ще се моля да се върнеш у дома!

— Няма да се бавя — мрачно отвърна той, а после, за нейна изненада, се наведе и леко я целуна по устните.

— Хайя, обичам те. Може би това не е нито времето, нито мястото, но нямам избор. Ако оцелеем след това, ще се омъжиш ли за мен?

Тя отвори уста да приеме, но Джабер я спря.

— Знаех, че ще стане така. Затова не ти предложих досега. Но, Хайя, трябва да знаеш нещо. Като моя съпруга ти не можеш да бъдеш пряко ангажирана с „Блясък“. Ще бъдеш принцеса. Ще трябва да останеш само партньор в компанията и вместо да се занимаваш с търговия, ще изпълняваш други задължения заедно с мен. — Той стисна ръката й. — Наистина важни задължения, Хайя, от които няма почивен ден. Затова избирай.

В далечината се чуха изстрели. Тя го погледна; сега, когато бе заложено сърцето й, нямаше избор. Не и когато той можеше да загине.

— Приемам — каза тя и целуна ръката му. — Бог да те пази!

Той остана загледан в нея за миг, после взе оръжието си, което лежеше на масата, и изтича навън.

Една камериерка в униформа на двореца се приближи плахо и направи лек реверанс пред Хайя.

— Ще ви заведа при дъщеря ви — каза тя.

— Да, искам да я видя незабавно. — Сърцето на Хайя щеше да се пръсне. Ужас и радост, и чувство за загуба, всичко се смесваше в едно. О, Господи! Обичаше го, толкова много го обичаше.

Нямаше никаква представа какво ще им донесе нощта. Стисна здраво документите. Разбира се, че ако се наложеше да бяга, щеше да го направи. Безопасността на Нур бе на първо място. Но не искаше да тръгва. Не искаше никога да оставя Джабер.

Бебето пълзеше из стаята, докато уплашената Емили Даути мъжествено се опитваше да си играе с нея; засмя се облекчено при вида на Хайя. Отвън се чуха нови изстрели, този път по-близо.

Хайя вдигна Нур и я покри с целувки, а после я гушна до сърцето си.

— Какво е това? — попита госпожа Даути, загледана в документите в ръката на Хайя.

— Безопасен изход оттук. Ако искаш да тръгнеш, Емили, ще ти осигурим въоръжена охрана до границата. Лично ще се погрижа за това.

— Аз имам внуци. — Възрастната жена закърши ръце. — О, Господи! Какво ще правим?

— Нямам нищо против, ако искаш да заминеш, но смятам, че ако тук има размирици, същото ще е и на летището. Принц Джабер е оставил въоръжена охрана, за да ни пази. Аз оставам тук — заяви Хайя. Беше хладнокръвна и на бавачката й направи впечатление царственото й излъчване. — Ти трябва сама да решиш. Тук има достатъчно пари и паспорт за теб.

Госпожа Даути погледна своята приятелка и работодателка; Хайя бе изпънала рамене, а кафтанът се увиваше около глезените й.

— Щом смятате, че е по-добре да останем, значи оставаме — отговори тя. — Имате глава на раменете си, макар че дори не сте шотландка.

* * *

Хайя пое контрол над ситуацията. Погрижи се Емили Даути и тя самата да се обадят на разтревожените си семейства по един от сигурните телефони в двореца; после продиктува завещанието си и го изпрати по факса на баща си. Опита се да разсее безпокойството на персонала в къщата, като се погрижи да сготвят вечеря на единствения работещ газов котлон в кухнята на Джабер. Когато размириците бяха наблизо — толкова, че можеха да чуят изстрели в градините навън, на по-малко от километър, Хайя пееше детски песнички на Нур на висок глас, за да не я изплашат гърмежите и трясъците.

Докато бебето спеше дълбоко — Хайя бе наредила да преместят креватчето й в средата на къщата, в личната баня на Джабер, възможно най-далеч от шума от насилието, — сраженията бяха заглъхнали. В нощта се чуваха откъслечни престрелки или в небето се издигаше единична сигнална ракета. Хайя остана будна, стиснала документите в ръка, готова да побегне всеки момент. Багажът на Нур бе приготвен и лежеше в краката й.

В три и половина той най-сетне се върна; по ризата му имаше кръв, както и засъхнали пръски по брадата му. Изтощен се стовари на един диван в приемната зала, слугите му го наобиколиха и той измърмори нещо на местния диалект. Те се усмихнаха и запляскаха с ръце.

Хайя се приведе напред притеснена.

— Наред ли е всичко? Какво стана?

— Потушиха опита за преврат. Водачите на заговора са задържани. На никого не хареса, че са дошли тук с външни наемници. В крайна сметка гражданите излязоха на улиците и унищожиха колите им. Тогава всичко свърши.

— Маш Аллах. Ами ти? Ранен ли си?

— Прободоха ме с нож. Не се тревожи — каза той, като видя сепването й. — Докторът ме превърза. В един момент имаше ръкопашен бой. Стигнаха само на метри от краля.

— А мъжът, който те е ранил?

Очите му потъмняха.

— Убих го. — Джабер извърна поглед. — Не исках да ти разказвам за това, когато имах подозрения. Но трябваше да споделя, да те предупредя. Вместо това се доверих прекалено на лоялността им. Изложих те на опасност. Бебето добре ли е?

— Спи дълбоко. — Тя посочи нагоре.

— И аз трябва да спя — извинително каза той. — Съжалявам, но съм капнал. Но се обади на родителите си, покани ги да долетят тук — с първа класа — възможно най-скоро, както и всеки друг, когото искаш да видиш. Дворецът ще покрие разноските. Ще подпишем брачния договор вдругиден. — Той стисна ръцете й. — Стига все още да го искаш, нали?

— Искам — отвърна Хайя с преливащо от чувства сърце.

— И дори ще се откажеш от бизнеса си?

— Пак ще съм собственик в компанията — каза тя с нотка на упоритост. — Но иначе, да, разбирам, че трябва да се откажа от всекидневната работа.

— Добре. — Джабер въздъхна. — Това определено ще улесни нещата. Той ще се зарадва, че поне съм те убедил за това.

— Той ли?

— Кралят. Не искаше да се женя за теб.

Въпреки критичното положение Хайя изпита мигновен шок и раздразнение.

— И защо не?

— Ти си вярваща жена, но си и американка. Това е сложно. И не си девойка, а имаш и дете.

Хайя се намръщи.

— Това е много закостеняло мислене, Джабер.

— Знам. — Той сви рамене. — Но така е по протокол. Опитвам се да склоня краля от няколко месеца вече, любов моя. Не беше добре да ме виждат с теб.

— Ами ако не беше успял да го убедиш?

— Тогава щяхме заедно да напуснем Гада. — Джабер се вгледа в очите й. Не само ти можеш да се бориш за онова, което желаеш.

Хайя се изпълни със смелост; наведе се напред и го целуна по устните.

— Ти поспи, любов моя — каза тя. Аз ще се обадя по телефона.

* * *

Джейн Морган се въртеше в леглото си. Циганското лято в Ню Йорк бе страшно горещо и задушно. Жилището й бе мансарда на Пето авеню за десет милиона долара, с изглед към музея, истински палат — триплекс с осем спални и четири бани. Само за нея. А сега климатичната инсталация се бе повредила.

Нямаше свободен техник поне до утре, а и кой знаеше по кое време щеше да се появи. Трябваше да си взема душ по четири пъти на ден само за да се спаси от потенето.

Можеше да се обзаложи, че климатичната инсталация в къщата на Крейг във Вилидж си работи нормално.

Тялото й копнееше за него. Девин бе като наркотик. Голям, силен, доминиращ, идеалното допълнение към женствената й мекота — поне във физическо отношение. И това й идваше в повече. Джейн се бореше с чувствата си. Опитваше се и все не успяваше да скъса с него.

Крейг не възнамеряваше да се ожени за нея.

Бяха заедно от шест месеца. Излизаха и спяха заедно, само че не оставаше време за сън. Сексът бе невероятно страстен. Ласките му бяха уверени и неумолими. Тя не можеше да се бори, не и сериозно. Левин преобръщаше всичко в нея. Сега Джейн се възбуждаше дори само като видеше името му във вестника. Ако го зърнеше по телевизията — клиповете винаги бяха много кратки, — не беше в състояние да се съсредоточи в работата си поне половин час; неподвластно на волята й, тялото й крещеше за него.

Беше нещо много повече от страстен секс, обаче. Джейн обожаваше всеки миг, в който си говореше с него. Крейг обсъждаше бизнеса си, нейната работа, света, пазарите. Говореха на един и същи език. Не се отнасяше с нея пренебрежително и никога не гледаше на нея като на робот — карикатурата, с която пресата обичаше да я изобразява. Крейг Левин разсмиваше Джейн, очароваше я, беше нейно огледало. Понякога си мислеше, че двамата са просто две половинки на едно цяло. Можеха да довършват мислите си. Сега той бе нейният най-добър приятел, както някога бяха Сали и Хайя.

Крейг винаги успяваше да я изненада, беше внимателен и изобретателен, животът с него бе истинско приключение. Всичко, което Джейн искаше в живота, бе любовта им да продължи вечно.

И все пак, все пак. Крейг не възнамеряваше да се ожени за нея. Не й бе предложил. Джейн го бе последвала в Ню Йорк, но „Блясък“ се нуждаеше от нея. Държеше на гордостта си и си купи собствен разкошен апартамент с пълно камериерско обслужване всеки ден, иконом и градинар за зеления оазис на покрива. Левин само сви рамене и задържа собствената си градска къща във Вилидж — близо четиристотин квадратни метра разгъната площ във викториански стил, редом с къщата на милиардера Магнус Сорен. Той държеше връзката им да се развива по неговите правила. Джейн държеше на своето. Не че бе изразила това с думи; Левин продължи да излиза с нея, а тя не искаше да моли за любов.

И двамата продължиха да се занимават с бизнеса си. Джейн работеше усилено, като никога досега. Хайя изпращаше страхотни стоки и провокираше чудесни отзиви в пресата, а Джейн се възползваше умело от това. Сали Ласитър — ето това се казваше суперзвезда. Джейн нямаше нищо против да вижда златната красота на Сали да грее от корицата на „Инстайл“ или „Уиминс уеър дейли“. Тя самата получаваше друга публичност — по-малки статии, с по-малко снимки, но такива, които бяха важни за нея. Нейните колеги, хората, които не четяха единствено модните списания, знаеха всичко за нея.

За момичето в метрото Сали беше „Блясък“. За брокера, който чете „Уолстрийт джърнъл“, това бе Джейн Морган. Направо смешно млада, но все по-уверено превръщаща се в една от най-влиятелните бизнес дами в Америка. Имаше и други, по-могъщи от нея, но тя възнамеряваше да промени положението.

Не смяташе Сали за свой конкурент. За нея това бе Крейг Девин.

Той играеше в съвсем друга лига. Такива бяха фактите. Джейн не искаше да се състезава в раздела за момичета. Искаше големия шампионат. Да, вярно, признаваше си тя, докато се потеше обилно. Когато Крейг й повтаряше, че може да я купи и продаде десет пъти, докато ръцете му умело галеха тялото й, това я възбуждаше. Но на сутринта се опитваше да се бори с него.

Цялата си ярост, цялото си разочарование тя впрягаше в работа. Разширяване. Инвестиции. Надзор. Назначения. И отново. Докато империята „Блясък“ се разрастваше — нейната империя, нейната рожба, — плановете на Джейн порастваха. Да я превърне в „Уол Март“ на лукса. Да притежава целия сектор от пазара. Всички си мислеха, че продажбите на дребно са мъртъв сектор, докато Сам Уолтън не се бе появил. Защо да не го направи и тя?

Може би един ден щеше да се състезава с Крейг Левин на негова територия… Имаше дни, в които Джейн не знаеше дали го обича, или мрази.

Сали се омъжваше и нейната безгрижна и щастлива връзка с Крис Нелсън измъчваше Джейн. Винаги, когато зърнеше Нелсън по телевизията — а тъй като „Доджърс“ бяха основните претенденти за титлата, заедно с „Ред сокс“, това се случваше често, — изпитваше обратното на онова, което усещаше при вида на Крейг. Загуба. Гняв. Разочарование. Защото Крис щеше да се ожени за Сали. Бе й предложил, тя беше приела и всичко щеше да стане, както някога — голямо парти в старото имение на Сали с осемстотин от най-близките им приятели.

Джейн не можеше да понесе мисълта Крейг да я придружи. Нямаше да изтърпи подмятанията.

„Е, кога ще дойде твоят ред?“

„Ще хванеш ли букета, Джейн?“

Беше богата, красива, аристократична и жена, постигнала сама успеха си, и въпреки това бе робиня на любовта. Болна от страст. Срамуваше се, че бе толкова завладяна от Левин, след като знаеше, че той не е изцяло неин.

Мислеше много често за онази първа нощ, за дългата им първа нощ заедно край басейна.

Само ако не бе дошъл в дома й. Само ако не бе спала с него. Онзи пламък, който бе запалил в кръвта й тогава, явно не можеше да бъде угасен. И Джейн искаше само да извика силно: „Защо?“. Защо той не искаше да се ожени за нея.

Но отговорът можеше да е само един, и то такъв, който не искаше да чуе.

Той не я обичаше.

Крейг я харесваше, вълнуваше се за нея, беше най-добрият й приятел и я желаеше. Виждаше себе си в нея, както й повтаряше често. Разбираха се един друг по-добре, отколкото с когото и да било другиго на света.

Но сигурно не я обичаше. Не и с онази любов, която тя изпитваше към него.

Това беше. Нали?

Джейн усети сълзи, тайни сълзи, да мокрят страните й и ги остави да текат; тук бе нейното убежище, все пак. Никой нямаше да я види. Беше съвсем сама.

Мобилният й телефон иззвъня.

Джейн примигна. Беше три през нощта. Кой можеше да е? Малцина имаха номера й. Помоли се да не е Крейг. Не, не беше неговият номер.

— Джейн Морган.

Кратка пауза.

— Събуждам те — исках да ти оставя съобщение, извинявай. Мислех, че телефонът ти ще е изключен.

— Здравей, Хайя. Никога не го изключвам. Но не се безпокой, бездруго бях будна. — Джейн избърса сълзите от лицето си. Добре щеше да й се отрази да си поговори с някого за работа, да смени темата. — Какво става?

— Знам, че се обаждам без предизвестие, но можеш ли да долетиш в Гада утре?

Стомахът й се сви.

— Добре ли си?

Смях.

— Добре съм. Всъщност… ще се омъжвам.

Джейн примигна.

— Моля?

— Е, всъщност става дума за церемонията по подписване на брачен договор, по-късно ще има и официална сватба, но след като се подпише договорът, вече си женен. Само родителите ми, ти и Крейг, Сали и Крис. Ако можете да дойдете.

— Кой е мъжът?

— Джабер. — Джейн ясно си представи как приятелката й се изчервява. — Мисля, че съм ви споменавала за него.

— Малко. — Джейн отново примигна, не можеше да повярва. — Да не би да говориш за принц Джабер?

— Да. Двамата излизахме… Не исках да казвам нищо, преди да съм сигурна. — Хайя замълча. — Тук имаше леки политически размирици.

Джейн набързо обмисли всички детайли.

— Но принц Джабер е външен министър на Гада. Как можеш да…

— Не мога, Джейн — отговори Хайя, отгатнала какво ще каже Джейн. — Не мога. Трябва да се оттегля — само от активно участие във всекидневната дейност естествено — добави бързо тя. — Но съм обучила отлични кадри, а и всички системи работят… Сега ще съм само мълчалив партньор. Ще се посветя на благотворителност и добри дела — допълни тя малко пренебрежително.

Стомахът на Джейн се разбунтува толкова бясно, че тя се уплаши да не припадне. Емоциите я връхлитаха яростно, една след друга, толкова мощни, че направо не можеше да повярва. Хайя! И Хайя също. Омъжена… за втори път. Истинска проклета принцеса. С истинска корона. Сали, на свой ред, също бе като кралска особа в Америка. А тя, Джейн, бе отхвърлена от единствения мъж, когото някога бе обичала. Или щеше да обича.

— Сали и Крис ще дойдат — продължи Хайя, без да подозира за мъката на Джейн. — Вие с Крейг ще можете ли?

— Аз… не. — Тя й Крейг? Последния път, когато го бе видяла, той бе затворил вратата на офиса си и я бе обладал направо върху бюрото си. На другия ден имаше среща в Стокхолм и вероятността да я отложи заради светско посещение в Средния изток бе почти нулева. А да лети сама? В никакъв случай. — Няма да можем. Съжалявам, прекалено късно ни казваш. — Тонът й бе хладен, използваше онази заучена вежливост, която я предпазваше от болката. — Ще дойда за истинската сватба.

— Това е истинската сватба. — Сега и Хайя бе доста сдържана. — Но разбирам, че е без никакво предизвестие… просто искаме да се оженим.

— Разбирам. — Коя влюбена жена не искаше същото? Джейн помисли малко. — Ако се оттегляш от бизнеса, Хайя, защо не ми продадеш дяловете си? С радост ще ти платя пазарната цена, а дори и известен бонус отгоре.

Последва мълчание.

— Хайя? Чуваш ли ме?

— Да. Не, благодаря, Джейн, няма да продавам. Бизнесът на „Блясък“ е ключов за Гада и региона и аз положих много грижи за изграждането му. Просто ще оставя ежедневното ръководство на теб и Сали. — Сега тонът й бе делови. Също като на Джейн.

— Ясно, това е чудесно — излъга Джейн. Сега бе ядосана, но не можеше да определи защо точно. Нещата излизаха от контрола й, всичко се разпадаше. Бизнесът й. Животът й. Зачуди се дали Хайя ще продаде дяла си на Сали — двете винаги са били доста по-близки. — Поздравления за сватбата, Хайя, сигурна съм, че ще бъдеш много щастлива, и обещавам да дойда на следващата церемония. Мога ли да ти изпратя подарък?

— Само дарения за Червения полумесец — отвърна Хайя.

Дарения? Колко делово. Джейн го почувства като обида.

Нима приятелката й вече се държеше като принцеса, а не като онази Хайя, която познаваше и чиито крака бе държала, докато раждаше дъщеря си?

— С удоволствие ще направя дарение. Сто хиляди долара, още утре сутрин.

— Много щедро, Джейн. Благодаря. Приятна вечер.

— Приятна вечер, Хайя — отвърна Джейн и затвори.

Сгуши се пак в леглото и сълзите бликнаха с нова сила.

На другия ден щеше да си вземе дълъг студен душ и да се постарае да изглежда възможно най-красива. После щеше да иде при Крейг и веднъж завинаги да приключи всичко.

Четиридесет и първа глава

— Не мога да повярвам, че правя това в почивния си ден. — Крис още беше бесен, но внимаваше да говори приглушено. — Тук е горещо като в ада.

— Шшшт — ядосано го смъмри Сали. — Вече си тук, така че се възползвай максимално от положението! Можеш да спиш в самолета по време на обратния полет.

— Два дни почивка преди Бостън, а аз ги прекарвам на хиляда метра във въздуха.

— А на колко кралски сватби ще те поканят някога? — прошепна в отговор Сали.

Той стисна ръката й.

— Вярно, но ти винаги ще си останеш моята принцеса.

Срещу тях Хайя се наклони към свитъка, сведе глава и сложи подписа си.

Сали зяпаше приятелката си почти с благоговение. Усещаше и загуба, завист, лек гняв. С този подпис онази Хайя, която познаваше, изчезваше, и то не като първия път, а завинаги.

Изчезваше от компанията. И със сигурност от приятелството им. Стоеше пред нея, облечена от глава до пети в деликатно потрепваща златиста коприна, дълга рокля като кафтан, обсипана с малки перлички и избродирана с кристали; на главата й имаше нещо като корона, като на принцесите от книжките с приказки от детството на Сали — квадратна, с фини воали от шифон, разстилащи се назад. Каква рокля! Хайя й се струваше направо нереално същество. Съпругът й бе с традиционна избродирана роба; беше от бял са тен и изглеждаше като обсипана с диаманти.

Той се бе подписал първи. Имамът произнесе нещо на арабски. Строените гвардейци вдигнаха оръжията си за поздрав, насочиха ги внимателно нагоре и дадоха залп.

Крис инстинктивно прикри Сали с тялото си.

— Спокойно. Само церемониален салют.

Той се ухили.

— Изкарах си акъла.

Но тя наблюдаваше приятелката си. Имаше и други жени в подобни рокли, но не толкова богато украсени; Сали предположи, че това са шаферките и сега те се придвижиха напред. Приближиха се и взеха квадратната корона от главата на Хайя, както и някаква кръгла бяла шапчица от главата на Джабер, а после ги поведоха към два пищно гравирани дървени стола. Когато минаха покрай краля, той се поклони, а тя направи реверанс. Кралят им каза нещо, после седнаха на местата си.

Двама гвардейци излязоха напред, понесли малки копринени възглавнички.

— Какво е това? — прошепна Сали.

Крис протегна глава напред, примигна, после доближи устни до ухото й.

— Корони — каза той. — Малки корони.

Сали остана със зяпнали уста, докато те поставяха бляскавите златни кръгове първо върху главата на Джабер, после и на Хайя; нейната тиара, цялата от злато и искрящи бели диаманти, светеше под слънчевите лъчи.

Прозвучаха тромпети откъм строените редици на военните и после Джабер и Хайя станаха, той й предложи ръката си и двамата поеха по червения килим, покрай събраните придворни на кралство Гада. Сали остана загледана как всички правеха реверанс или се покланяха, когато Хайя минаваше покрай тях. По лицата на родителите й бе изписан възторг и когато дъщеря й се приближи, госпожа Ал Яна направи толкова нисък реверанс, че коленете й направо опряха в пода.

Сега царствената двойка приближаваше към тях. Крис изпъна рамене и се усмихна одобрително на Хайя, когато мина край него. Сали, изчервена до уши и с пълно съзнание, че е единствената поканена от приятелките на Хайя, направи тромав реверанс.

Беше направо невероятно колко я заболя. Когато се изправи, загледана в дългия шлейф на Хайя, Крис я зяпна смаяно. И даже доста ядосано.

— Ти си американка, по дяволите — каза той, като внимаваше да говори тихо. — Защо, за бога, направи това?

— Ние сме единствените гости от Запада без някаква титла и исках да покажа уважение. Да не я разочаровам.

Той сви рамене.

— Не се кланям пред никого. Не съм предполагал, че ще видя ти да го правиш.

— Това е още една от причините, заради които те обичам — искрено заяви Сали.

Ревнуваше, не можеше да го отрече. Кое американско момиченце не си мечтаеше да стане принцеса? А сега Хайя бе истинска принцеса; нямаше никаква метафора в титлата й.

Музикантите засвириха валс на Дебюси и церемонията приключи. Униформен офицер от двореца се приближи към тях.

— Господин Нелсън, госпожице Ласитър?

— Признаваме се за виновни — каза Крис. Сали го смушка в ребрата.

— Нейно Кралско Височество принцеса Хайя Ал Джабер ме помоли да ви заведа до почетната маса. Мога ли да ви придружа до височайшата емира?

— О, разбира се — отвърна Сали.

По дяволите! Какъв тържествен миг. Само ако можеше майка й да я види сега. Ако можеше татко й да я зърне…

И тогава, като светкавица я осени прозрението, че Хайя определено и категорично няма да се върне повече в „Блясък“. Ами ако изкупеше дяловете й? Тогава може би щеше да има шанс — поне веднъж, да не се чувства така — недостойна, най-глупавата от трите. Джейн крачеше уверено напред и никога не търсеше и не приемаше съветите й. Хайя не се бе обаждала с месеци. Именно тя, Сали Ласитър, бе движещата сила на магазина — кой го бе представил пред хората, кой бе вдъхновил модните линии, кой беше на кориците на списанията по целия свят?

Хайя бе спечелила от лотарията тук. Браво на нея, Сали й желаеше само най-доброто — и нямаше никакво съмнение, че ще го получи. Сега „Блясък“ щеше да е просто играчка за нея. Но магазинът бе изкуплението на Сали.

— С удоволствие ще седна до принцесата — уверено заяви тя.

* * *

Хайя изтича до задния вход на къщата, за да провери как е Нур, и завари госпожа Даути, която я чакаше.

— Тя е добре. Тъкмо я сложих да поспи — каза жената, после се усмихна и направи реверанс. — Поздравления, Ваше Кралско Височество.

Хайя се ужаси.

— Не прави така!

— О, налага се. Хората ни гледат. Най-добре е да свиквате, поне пред другите… мадам. Не бива да излагате принц Джабер. Той избра нетрадиционна съпруга, не бива да го излагате на показ. Това е моят съвет.

Хайя запристъпя притеснено от крак на крак.

— Напълно си права. Просто се чувствам неловко.

— Другите бавачки в двореца клюкарстват — снижи глас госпожа Даути. — За положението на съпруга ви. Говорят, че в момента се радва на най-голямо благоразположение. Не бих ви съветвала да рискувате това. Не позволявайте никой да ви свари в незачитане на протокола!

— Добре. — Хайя и сама бе чула част от клюките. Изчерви се. — Не ме бива в политиката.

— Просто бъдете принцеса. Помнете, че сте такава. Бъдете толкова добра, колкото сте и в бизнеса. Добре, свърших. И поздравления отново, скъпа моя. — Емили Даути я целуна по бузата. — Ще бъдете много щастливи.

Докато се връщаше обратно към тържествената шатра, Хайя не тичаше. Вървеше бавно и елегантно; готвачите и сервитьорите й се покланяха и правеха реверанс, когато минаваше край тях, войниците я поздравяваха.

Знаеше какво има предвид бавачката. Разбира се, че знаеше. Имаше предположения, че Джабер ще се издигне, ще стане министър-председател, вторият човек в Гада след краля. И ако това станеше, каква страхотна възможност щеше да има!

Каквото и да бе успяла да постигне в етичната търговия, щеше да бъде нищо, съвсем нищо. Ако съпругът й имаше доверието на краля, какво ли не можеше да се постигне с невероятното нефтено богатство на страна като тази? Училища за бедните, културни фестивали, въвеждането на демокрация, подобряване на отношенията със Запада, представяне на постиженията на изкуството и занаятите в глобален мащаб. Тя би могла да постигне толкова много, да подобри живота на стотици хиляди хора.

А и винаги бе уважавала Джабер и неговия ранг. Заради нея Джабер бе отхвърлил една братовчедка на краля, родена за това. Трябваше да докаже на всички в двореца, че той не е сбъркал в избора си на недодяланата американка.

Слуга в ливрея й повдигна завесата на входа на шатрата. Всички събрани вътре се поклониха леко, докато тя вървеше към почетната маса.

Хайя вдигна глава, усети короната, която носеше, и се усмихна величествено. Когато мина покрай златните тронове, на които седяха възрастният крал и съпругата му, тя самата сгъна колене и направи дълбок реверанс, докато сватбената й роба се издуваше около нея. Джабер й се усмихна и й протегна ръка, за да стане.

— Приятелите ти са тук — каза той. — Господин Нелсън и госпожица Ласитър.

— Чудесно — измърмори Хайя. Отиде до Крис и Сали и внезапно усети погледите на целия кралски двор, включително и на кралицата, да се втренчват в нея.

— Здравейте — каза тя. — Много се радвам, че дойдохте.

Крис Нелсън бе с летен костюм и изглеждаше някак притеснен. Той се здрависа енергично с нея.

— Здравей, Хайя, за нас е удоволствие да бъдем тук — каза той и й се усмихна сърдечно.

Тя потисна раздразнението си. Хайя? Не можеше ли да се постарае и да се държи поне малко по-официално пред хората? Никога по-рано не се бяха срещали. А и дори не си бе сложил карамфил в бутониерата.

— Сали, изглеждаш прекрасно. — Обърна се тя към приятелката си. Сали се поклони леко, свела главата си със златна грива, но когато се изправи, лицето й бе пламнало. Защо изглеждаше толкова притеснена? Хайя я огледа внимателно — Сали бе с дълга вечерна рокля, много красива, от лазурносиньо кадифе, но с много тънки презрамки и скроена така, че да разкрива внушителното й деколте. Би завъртяла главите на присъстващите на всеки бал в Калифорния, но в Гада бяха малко по-консервативни. — Радвам се, че си тук — побърза да каже тя.

— Поздравления — отвърна Сали и тромаво я прегърна.

— Сигурно ти е хладно — дипломатично се обади Хайя. — Ще наредя да ти донесат шал, в пустинята става студено нощем.

— Благодаря, но съм добре — отговори Сали.

Хайя се поколеба. Трябваше ли да й прошепне да загърне раменете си? Но хората ги гледаха, включително и нейният приятел, който бе настроен много покровителствено. Затова тя само стисна ръката на приятелката си. — Надявам се, че ще успеем да поговорим… Гвардейците ще ви настанят на местата ви.

— Аз до теб ли седя? Не познавам жива душа тук — прошепна Сали.

— Баща ми е от другата ми страна, но ти си точно срещу мен, какво ще кажеш?

— Чудесно — нервно отрони Сали. — Стига поне Крис да е до мен. Да има с кого да си приказвам!

Когато ги отведоха към местата им, Хайя направи знак на жена от прислугата.

— Занеси голям шал на приятелката ми и го наметни върху раменете й. Бързо, моля.

— Да, Ваше Височество — отвърна жената и хвърли възмутен поглед към роклята на Сали.

* * *

Крис прегърна годеницата си и я притисна силно. Беше загрижен за нея.

— Добре ли си? Преди малко ми се стори, че вие двете не се разбирате като добри приятелки.

Сали въздъхна, признавайки сковаността и неловкостта помежду им.

— Отдавна е извън Щатите. — Искаше да извини Хайя. — И нали разбираш, има културни различия, а и това е кралска сватба, има много обичаи, традиционни ритуали…

— Да посрещнеш добре приятелите си, е доста универсална традиция — заяви убедено Крис и Сали нямаше как да не погледне Хайя през хладния поглед на неодобрение в очите му. — Тя едва размени две думи с мен. Погледна ме отвисоко, защото я нарекох по име. Разбира ли изобщо какво означава Световната купа и от какво сме се отказали, за да бъдем тук?

Сали пламна от притеснение и чувство за вина. Вече сериозно съжаляваше, че е домъкнала Крис тук и го е откъснала от тренировките.

— Чакай, сигурно просто е нервна. Настанила ни е на почетната маса, Крис. Сигурна съм, че ще се постарае да ни посрещне възможно най-добре. Хайя никога не би ме накарала да се засрамя. Двете сме минали през толкова неща.

Каза го и много искаше да го повярва. Но обширните зелени морави, осеяни със свещи, свечеряващото се звездно небе, униформените гвардейци, тромпетите, официалните гости и извисяващите се стени на двореца…

Всичко й говореше обратното.

Сега Хайя е принцеса. Ти я изгуби. Отиде си завинаги.

* * *

Гвардейците придружиха Крис и Сали до местата им, точно срещу Хайя и Джабер. Младоженецът, потънал в разговор с емира от дясната му страна, само им кимна и се усмихна, но не каза нищо. Крис направи самоотвержен опит да покаже добри обноски и се представи на съседката си по маса, една пухкава дама с коса, прибрана в стилен кок, украсен със скъпоценни камъни.

Тя сви рамене и му отвърна на арабски.

Крис и Сали размениха смутени погледи. Сали се засегна от тази проява на недомислие; не можаха ли да настанят годеника й до някого, който говореше английски? Така щеше да е принуден цяла вечер да си приказва само с нея.

Тя отчаяно се обърна към Хайя. Искаше да я откъсне от досадния протокол и да заговорят на тема, която и двете познаваха.

— Е, Хайя, значи ще напуснеш компанията?

— Всекидневната работа, да. Ще бъда мълчалив партньор. А как върви подготовката за вашата сватба? — Хайя се опита да смени темата — не искаше всички роднини на Джабер да чуят как говори за бизнес в деня на брачния си договор. Неговата майка, принцеса Айша, вече я гледаше неодобрително, с присвити очи. Мислено се постара да даде сигнал на Сали. По дяволите! Защо приятелките й бяха толкова несъобразителни, когато ставаше дума за културни различия? Знаеше, че Джабер тайничко смята Сали за празноглава кукла, която се радва на успех благодарение на нея и Джейн. Естествено, тя знаеше, че не е така. Но защо Сали бе избрала именно тази рокля?

— Чудесно. На всички ще ви хареса много — обеща Сали и се усмихна широко на Джабер. — Много ще прилича на това тук, но с различна храна. Надявам се, че нямате нищо против американските ястия!

— Нищо против — отвърна той с любезна усмивка.

— Ще ви оставим да изпечете нещо на барбекюто — обеща на принца Крис Нелсън. — Сам приготвям маринатата. Много е популярна сред момчетата в съблекалнята.

На Хайя й идваше да потъне в земята.

— Е, Хайя. — Сали мина направо на въпроса. — Щом ще се занимаваш с това да си принцеса на пълен работен ден, няма да е зле да ми позволиш да купя дяла ти.

Хайя изгуби самообладание; това вече бе прекалено. И то на сватбения й ден.

— Странно, Джейн поиска същото. Няма да продавам нищо. Изненадана съм, че не ти е казала, Сали.

Сали се сви шокирана. Джейн бе поискала да купи дяла й? Джейн Морган? Нима вече нямаше достатъчно с всичките й сделки с акции и с гаджето си милиардер? „Блясък“ бе рожба на Сали, всичко, което имаше.

И не й беше казала. Да не би да се опитваше да я измести? Да вземе всичко?

— Но защо? Знаеш, че сега компанията не ти е нужна.

— Защото е моя — кратко отсече Хайя.

Очите на Сали блеснаха опасно. Достатъчно зле й подейства и пълното пренебрежение на Хайя спрямо приятелките й, но това беше нещо различно. Сега егоизмът й засягаше живота на Сали, целия й бизнес. Хайя се държеше като кучето с кокала. Нима не виждаше красивата златна корона, която стоеше на главата й?

— И няма да говорим за бизнес в сватбения ми ден, ако нямаш нищо против. — Хайя реши, че няма полза от намеци. — Това не е прието тук.

— Госпожо… — Жената от прислугата пристъпи напред с шала в ръце и малко непохватно се опита да го загърне около раменете на Сали.

Сега вече тя наистина се ядоса. Беше преобърнала земята и небето, за да дойде тук, беше отнела двудневната почивка на Крис посред най-важното събитие в целия му живот — Световната купа. А Хайя — сдоби се с благородническа титла и изведнъж приятелката й се бе превърнала в ужасен сноб.

Сали развърза шала и категорично го върна на жената.

— Не, съжалявам — каза тя. — Не ми е студено. Благодаря, но не ми трябва.

Жената измърмори нещо на арабски и кимна към Хайя. Сали различи думата емира, тя поне й бе позната — „принцеса“.

— Всичко е наред — каза Хайя на арабски и на английски. Но лицето й бе пламнало от смущение.

Хайя не се бе срамувала от Сали по времето, когато Сал я бе защитавала от нападките на другите момичета в училищния двор. Крис стисна ръката й, усетил гнева й, който се разпалваше бавно, но веднъж пламнал, бе смъртоносен.

— Искаш ли да се махаме? — прошепна той.

Тя поклати глава, прехапала устни. Хайя, намръщена, се извърна да говори с баща си.

— Гада ми е нужда заради компанията — отвърна също шепнешком тя.

Нямаше да прави сцени. Сали си приказваше с Крис и изчака да поднесат първото ястие от „табули“, както и второто от пикантно телешко. След това погледна многозначително годеника си и той прочисти гърлото си.

— Хайя, всичко беше чудесно. Но двамата със Сали сме много изморени, а и трябва да тичаме към летището — не мога да изпусна тренировката утре и да застана срещу най-добрите играчи на „Ред сокс“ в понеделник. Джабер, поздравления. Желаем и на двамата всичко най-добро.

Той предложи ръката си на Сали и тя се облегна на нея, благодарна, че може да разчита на мъж, който не се плашеше от нищо и никого.

— Хайя, поздравления и на двамата. Надяваме се да ви видим в Щатите скоро. Беше прекрасна сватба — каза Сали, като се постара да използва и последните си резерви от вродена южняшка любезност. — Насладете се на останалата част от този специален ден.

Хайя примигна — нима наистина щяха да си тръгнат от сватбата й и да оставят две празни места на почетната маса, където седяха и всички членове на кралското семейство?

— Приятен полет — с ледена учтивост им пожела тя.

Сали кимна, усмихна се бодро и си тръгна.

Сълзи от срам и гняв напираха в очите и на двете им.

Джабер се приведе към съпругата си и я целуна по бузата.

— Вината не е твоя — каза той. Обърна се и рязко махна с ръка, после тихо заговори нещо на един мъж от охраната; човекът кимна и само след минута един шариф от протоколния офис и неговата съпруга, силно възрадвани от оказаната им чест, бяха настанени на празните места.

* * *

Крис чакаше Сали да си събере багажа, което в сегашното й настроение означаваше да нахвърля всичко в куфара и да приключи за пет минути. Той се обади и уреди от хотела да им изпратят лимузина до летището. Докато Сали беснееше вътрешно, той пое нещата в свои ръце, извади кредитната си карта и двамата бързо се озоваха в лукса на първа класа на Кралските йордански въздушни линии, на път за Ню Йорк.

Той заговори пръв.

— Не се разстройвай, скъпа. Тя беше крайно груба. Принцеса ли? Виждал съм барманки с по-изискани маниери. Изобщо няма представа как да накара гостите си да се чувстват добре.

— Не знам. — Сали поклати русата си глава. — Още от първия път, когато замина за Гада, още преди Нур да се роди, тя се отдалечаваше от нас. Толкова сериозно се отнася към килимите и лампите си. Понякога ме караше да се чувствам зле, че изобщо се забавлявам.

— Но не това те измъчва, нали? — Крис също като Сали бе проницателен. Уважаваше интелекта на приятелката си. Само защото бе надарена със зашеметяваща фигура, не означаваше, че е тъпа. Не би се влюбил в нея, ако бе така. Сали му бе доказала интелигентността си хиляди пъти. И точно сега той ясно виждаше как в главата й се върти нещо.

— Не. — Сали гризеше долната си устна, както правеше винаги, когато бе ядосана. — Не иска да ми продаде дяловете си. И ми каза, че Джейн вече е поискала да ги купи. Джейн не ми е казала.

— Ти каза ли й?

— Реших го спонтанно. Както и да е, аз бих й казала. Сали не бе сто процента сигурна в това, но подмина въпроса. — Проблемът е там, че и двете не са справедливи. Сега Хайя е принцеса, по-богата е, отколкото някой от нас може да мечтае. За какво, по дяволите, й е на нея „Блясък“? „Блясък“ е моя компания.

— Ами Джейн?

— Същото е и с нея. Не я е грижа за магазина, за нея това е просто бизнес сделка. Тя не участва в дизайна, не дава пет пари за стоката или цялото преживяване на пазаруването. За нея „Блясък“ можеше да е и фабрика за консерви. Иска само парите. Защо не се захване само с търговия с акции? Аз живея за „Блясък“, Крис. Аз създавам всички модни линии, давам интервюта и се снимам за реклами по цял свят по дванайсет часа на ден. Имам свои почитатели.

— Като се започне с мен — каза той. Искаше му се да я замъкне в тоалетната на самолета и да го направят на няколко хиляди метра височина.

Но Сали бе погълната от гнева си.

— Когато клиентите влизат в магазина, те не идват, защото проклетата Джейн Морган знае как да сключи изгодна сделка за дистрибуция или защото Хайя ал Яна е изнамерила няколко страхотни килима. Идват заради славата. Заради стила. Заради мен. — Стисна малкото си юмруче. — Знаеш ли, тези момичета ще си останат мои приятелки завинаги, надявам се. — Той си каза, че не звучи много убедена. — Но трябва да се постарая „Блясък“ да е само мой. За мен това е по-важно, отколкото за другите. И когато се приберем у дома, ще намеря начин да поема контрола.

Четиридесет и втора глава

Джейн се огледа внимателно в огледалото. Да, изглеждаше добре. Поне бе отпочинала и освежена. Сигурно стана по-добре, че не можа да си уреди среща с Крейг предния ден. Самолетът му, заседнал на затворено заради буря летище в Скандинавия, я бе спасил от самата нея.

Предния ден, след безсънна нощ и с разбито сърце, щеше да изглежда измъчена и никакъв фон дьо тен не би й помогнал. Торбичките под очите й бяха с размера на новата чанта „Кели“ на „Ерме“. Кръговете под тях бяха толкова тъмни, че и звезда би потънала в тях, каза си Джейн. Като черни дупки.

Искаше да изглежда добре за всяка среща с Крейг.

Но за раздялата с него трябваше да изглежда перфектно.

Включи телевизора. Беше неделно утро и нямаше смисъл да бърза към апартамента му, преди да е сварила сутрешното си кафе.

— Благодаря ти, Джон. В „Добър ден, Америка“ ще следим информацията за времето на всеки половин час. А сега, нещо по-весело. — Водещата се обърна към събеседника си на диванчето, отметна кестенявата си къса коса и му се усмихна бляскаво. — Чу ли за това, Кен?

— За кое, Моли?

— Америка си има нова принцеса! — Джейн зяпна, когато на екрана се появиха кадри с разкошна шатра в пустинята. Имаше униформени войници и дами в бални рокли, а в средата, седнала на трон, по дяволите, редом с красив мъж, облечен в бяло, и с истинска корона на главата беше Хайя.

— Това е Хайя ал Яна, по-добре позната на американските жени като една от трите стилни дами, които ръководят веригата от супермагазини „Блясък“. А сега тя е Нейно Кралско Височество, принцеса Хайя от Гада! Принцеса Хайя е израснала в Лос Анджелис и е дъщеря на местен търговец на автомобили.

— Ами да, „Блясък“ по име, „Блясък“ по характер, предполагам — отбеляза мъжът на диванчето и се обърна към камерата с широка усмивка.

— Сали Ласитър, любимката на Америка, най-търсеният дизайнер и на двата бряга, която е основател на веригата заедно с принцесата, присъстваше на сватбата заедно с годеника си, суперзвездата Крис Нелсън.

На екрана се появи снимка в цял ръст на Сали и Крис, седнали един до друг и хванати за ръце.

— Това определено е кралската сватба на годината. Две невероятни двойки. Предполагам, че това ще привлече още повече клиенти към вратите на „Блясък“.

Джейн зачака да споменат и нейното име.

— А сега отиваме при Ричард за новините от града. Рич? Какво ще ни кажеш?

Огорчена, Джейн насочи дистанционното към телевизора. Трябваше да изключи проклетия екран. Не беше така само в Щатите, а навсякъде. Когато си част от двойка, бляскава двойка, тогава се радваш на внимание, заслужаваш доверие.

Тя, Джейн, не бе толкова красива, колкото приятелките си. Нямаше корона на принцеса, нито зашеметяваща фигура. И не си играеше с дизайн на рокли или да избира красиви вещи за продажба. Нейна отговорност бе сериозният бизнес. Именно в нейната глава се бе родила идеята за този магазин. Беше намерила финансиране лично тя. И както се оказа, е цената на сърцето си.

Кой бе намерил локации за двайсет нови магазина? Кой бе ръководил корпорацията във всяко отношение — от назначаването на персонала до фактурите? Кой бе купил рекламното пространство, в което се появяваше красивото лице на Сали Ласитър, както и хилядите билбордове из цяла Америка?

Джейн Морган. На практика главен изпълнителен директор на компанията, но по документи тя все пак делеше тази титла. Беше мултимилионерка, но делеше богатството си с две приятелки, които се бяха издигнали върху раменете й.

А Хайя я бе отрязала, когато стана дума за дяловете й.

Джейн й беше благодарна донякъде. Не завиждаше на Хайя и Сали за известността им, за славата им на знаменитости. Но искаше деловата страна на нещата, нейният проект, да бъде само за нея. Нима някоя от тях бе живяла в пълен с хлебарки апартамент или бе работила по осемнайсет часа на ден? Не. Едва ли. Беше помогнала на приятелките си, беше им дала богатство и положение, за каквито не бяха си мечтали. Беше време да поеме контрола.

Истинска благословия. Нещо, върху което да се съсредоточи. Което да откъсне вниманието й от болката вътре в нея.

Отиде в кухнята и автоматично си приготви кафе и стопли половин кроасан. Не беше гладна, но не искаше коремът й да къркори или да й прилошее заради ниска кръвна захар. Освен това вече бе добила навика да се грижи за себе си.

Когато приключи, отново изми зъбите си, за да премахне аромата на кафе от дъха си, пръсна си малко парфюм и тръгна към дома на Крейг Левин.

* * *

— Джейн? Ти ли си?

В къщата му нямаше служители в неделя сутрин, Крейг им даваше почивен ден. А Джейн знаеше кода за отключване на входната врата. Още една причина да го направи именно днес.

— Свали всичките си дрехи, освен сакото и обувките на висок ток — извика той откъм спалнята — и се качи горе.

Господи. Обожаваше гърления му, секси глас. Крейг Левин бе забавен и готов за секс, както винаги. Харесваше и това, че знаеше, че тя носи сако.

— Сега идвам — извика тя и отиде до хладилника. Преди да си тръгнат предната вечер, готвачите бяха приготвили разни неща за закуска. Джейн взе голяма кана с изстуден прясно изцеден сок от портокал и праскова, наля в две чаши и ги занесе горе.

Той лежеше, завит с чаршафи на „Пратези“, изтегнат в голямото дървено шведско легло, дизайнерска изработка. Чаршафите стигаха много изкусително само до линията от гъсти косъмчета точно над слабините му.

Джейн мигновено го пожела. Ужасно й се искаше да не се налага да прави това. Можеха да прекарат един съвсем нормален ден заедно, да правят любов, да хапнат някъде спокойно и без да бързат, да се посмеят заедно, да потънат в един от онези разговори, които траят по пет часа, а все ти се иска да не свършват. Крейг бе влязъл под кожата й и в съзнанието й толкова дълбоко. И това не бе свързано само със секса.

Господи, колко го обичаше.

Джейн намери спасение в голяма глътка от изстудения и сладък сок.

— Ето твоята чаша. — Тя му я подаде.

— Не си гола — отбеляза той, докато поемаше чашата. — Това не е хубаво, скъпа.

Много бавно — защото в неделя си позволяваше да спи здраво и до късно, така че още бе сънен — Левин се изправи до седнало положение. Копринените чаршафи се хлъзнаха опасно, но Джейн не погледна натам.

— Ето — започна тя. Отвори чантичката си на „Шанел“ и му подаде два комплекта ключове. — Резервните ключове за имението в Холивуд и за апартамента в Рим.

— Сигурно не бих искал да знам за какво е всичко това, нали?

Джейн поклати глава; вече се бореше с напиращите сълзи.

— Приключвам връзката ни.

— Казвала си го и преди. — Той я прегърна през кръста. — И помня как те разубедих.

— Аз те обичам, а ти мен — не. — Тя избърса очи с опакото на дланта си и се насили да се усмихне. — Това не е добра позиция, от която да преговаряш за сделка.

— Обичам те — настоя Левин, а във въздуха остана да витае едно „но“.

— И двете ми приятелки се ожениха.

Ето. Беше се осмелила да го каже. Женитба.

— Но те не са като нас. Онова, което е правилно за тях, не е за нас.

— Така казваш ти. — Джейн въздъхна. — Изобщо не биваше да спя с теб, Крейг.

Той поклати глава ядосан.

— За какво е всичко това? Да не би изведнъж да си станала католичка? Никакъв секс преди брака?

— Ти ми кажи — уморено отвърна Джейн. Всичко свърши и вече нямаше защо да внимава какво говори. — Ти получи онова, което искаш. Секс и приятелство — без ангажименти, без отговорности. Защо да променяш положението?

Левин потрепна съвсем леко. Може би все пак бе налучкала болно място.

— Никога не съм ти изневерявал, Джейн. Отказах се от всички заради теб.

— Проблемът е, че ти искаш златен медал, задето си постъпил, както е редно. Ти си изумителен човек, Крейг. Изключително умен, забавен, амбициозен, властен мъж.

— Точно какъвто търсиш — съвсем сериозно заяви той. — Джейн, ако се опитваш да изкараш черното бяло само защото не съм готов…

— Вече ти казах — отвърна тя. — Обичам те. Не мога да бъда с теб и да ти се отдавам всецяло, докато ти бягаш от мен. Винаги съм искала само теб, още от първия ни разговор. Но откакто спах с теб, това се превърна в зависимост. Няма причина да не се оженим, да нямаме деца. Освен ако не смяташ, че аз не съм жената за теб. В известен смисъл ти си оставяш отворена вратичка.

— Просто не съм готов — повтори той. Нямаше готова остроумна реплика. Не и този път.

— За съжаление аз съм. Това е. И така, искам да установя контрол над „Блясък“. Искам да ми дадеш твоите десет процента. Моля те, дай ми ги, Крейг. Моля те да ми направиш тази услуга.

— Джейн…

— Недей. Просто недей — каза тя и сега вече наистина се разплака. — Никога не съм се опитвала да те накарам да правиш нещо насила и сега не се опитвам. Просто не искам да се примиря, Крейг. Не и с теб. Или избираш мен, или свободата си.

— Никога не съм изпитвал към друга чувствата, които изпитвам към теб.

Тя потръпна. Тихите му думи я удариха право в сърцето, което бе пронизано от усещането за загуба.

— Не е достатъчно — каза Джейн. — Ще ми продадеш ли твоите акции?

— Брокерът ми ще ти се обади утре и ще ти ги продаде по пазарна цена — каза той с горчивина.

— Благодаря. — Тя замълча за миг. — Сбогом, Крейг Девин. Обичам те.

— И аз те обичам — отвърна той. Високите й токчета вече потракваха надолу по стълбите.

Левин се отпусна тежко в леглото. Денят бе слънчев и можеше да види как листата на бряста пред прозореца се поклащат нежно, позлатени от есенното слънце. Но неговият свят бе потънал в мрак.

Не. Не искаше да се ожени за нея. Макар да беше млада и красива, интелигентна и силна, както и най-страстната жена, която бе имал в леглото си. И не защото бе умела, като някоя проститутка от висока класа, а заради разтърсващата чувственост, с която отговаряше на ласките му.

Нима беше от жените, за които човек се жени? Всичко у нея, което го привличаше, го принуждаваше да извика „не“. Толкова беше страстна, толкова силна и амбициозна. Всеотдайна и независима. Нима щеше да улегне и да остане у дома? Да роди децата му и да се грижи за тях?

Не можеше да каже дали Джейн някога ще престане да се бори, ще се задоволи с постигнатото.

Казваше, че иска да се омъжи. Левин смяташе, че това ще развали всичко. Ами ако престане? Дали той щеше да я желае още, ако тя бе на разположение винаги, ако не се налагаше да я преследва? Дали щеше да я желае, след като цяла сутрин е избирала различни дамаски или е разговаряла с някакъв досаден вътрешен дизайнер?

Обичаше свободата си. А Джейн бе неговата свобода.

Но не искаше да я остави да си иде.

Загледа се мрачно в тавана. Толкова типично за нея. Да признае болката и любовта си толкова делово — сякаш той не знаеше, разбира се, че знаеше, — а после да поиска акциите му. В единствения момент, когато не би могъл да й откаже.

Тя продължаваше напред. И нагоре. Това според него бе изумително впечатляващо. Да се затрупа с работа — именно така би постъпил и той.

Господи, колко я обичаше. Двамата бяха истински партньори.

Левин бе мъжествен тип, никога не плачеше. Опита се да не обръща внимание на факта, че лицето му е мокро, когато го зарови във възглавницата.

* * *

Финалната права. Сали си пое дълбоко въздух. Едва издържаше на напрежението. Ако „Доджърс“ пропуснеха още един удар, щеше да хукне да си търси алкохол — истинско питие във ВИП ложата, а не обикновена бира, която продавачите разнасяха по трибуните. И без това сигурно бирата бе свършила отдавна.

Беше доста хладна есенна вечер в Бостън, но никой не обръщаше внимание на студа. Атмосферата на стадиона бе толкова наелектризирана, че направо биха могли да захранват националната електрическа мрежа.

Седми ининг. За Световната купа. Резултатът бе равен. Това бе решителният момент — печелиш или се прибираш победен. На карта бе заложена най-голямата награда в бейзбола, вечна слава или безчестие. Всеки играч на терена бе мечтал за този миг още откакто бе проходил. За половината от тях мечтата на живота им щеше да се превърне в кошмар.

И за да бъде напрежението още по-голямо, вече бяха изчерпали редовното време.

Това не бе най-доброто представяне на Крис Нелсън. Бе отбелязал само една точка в третия ининг, пропусна в седмия и като цяло коефициентът му в мача бе 0.048. И това бе резултатът на играч, който през целия сезон имаше средно ниво от 0.376.

На Сали не й трябваше да слуша радиото, за да си представи какво говореха коментаторите пред цяла Америка.

„Той е изтощен“.

„Какво си е въобразявал Нелсън, че да прекара два дни в полети?“

„Мениджърът Томас Кент е трябвало да наложи забрана“.

„Годеницата му го замъкнала на някаква лъскава сватби в Средния изток. Дано тортата да е била хубава, Крис! Изглежда, че това ще остане единственото сладко нещо, кое то ще получиш този сезон“.

Вината я изгаряше отвътре. При това всички имаха право. Какво, за бога, си бе въобразявала тя? Беше рискувала мечтата на Крис само за да се подложат на унижения в пустинята, на хиляди километри оттук.

Световната купа, шампионатът, това бе нещо много повече от една игра. Беше самият живот. Пръстен, който носиш завинаги. Оставане в Залата на славата. Изгубилите често се отдаваха на отчаяние и алкохолизъм. Какво щеше да стане с Крис? Дали връзката им изобщо щеше да оцелее?

Тя захапа кокалчетата на пръстите си. Всеки ининг, в който той пропускаше да удари топката, увеличаваше вероятността мениджърът да го извади от отбора. Ако беше на мястото на Томас, тя щеше да го извади!

Лео Олсън беше първи наред. Една точка. Слава богу! Сали заръкопляска бурно. Дори и Крис да не се справи блестящо, нямаше да е от голямо значение, стига „Доджърс“ да спечелят. Представянето му в сезона досега щеше да го постави в редицата на най-добрите играчи дори и при лоша игра в последния мач.

Следващият беше Рик Анджело. Замахване и пропуск. Топка. Този път бухалката улучи — тя не смееше да погледне. Не — не беше добър удар, не вървеше добре! Вдигна се високо и защитникът на Бостън я улови с лекота.

Нов играч на „Доджърс“ застана на позиция — удари силна топка и за малко не успя да прибави две точки към крайния им резултат.

Това означаваше, че е ред на Крис. Сали силно замижа. После отвори очи. Не можеше да пропусне това, трябваше да сподели болката му. Това бе нейното наказание.

И слава богу, че ги отвори, защото само след секунди операторът на терена я намери и показа лицето й на огромния екран заедно със снимка на Крис.

Тълпата я освирка. На Сали й идеше да потъне в земята. За феновете сега тя бе обществен враг номер едно.

После операторът показа и Крис на терена. Той ги слушаше как освиркват Сали. Лицето му, неговото красиво и силно лице изглеждаше страшно разгневено. Феновете на „Доджърс“ замлъкнаха. А привържениците на „Ред сокс“ се развикаха още по-силно.

Крис вдигна ръка към питчъра, обърна се, погледна към ложата, където бе Сали, и й прати въздушна целувка.

Възелът в стомаха й се стопи; неговата закрила, поздравът му бяха като глътка горещ и ароматен ром срещу студа.

Съдията извика нещо. Питчърът погледна ледено, замахна и хвърли ужасно бърза топка…

… и Крис я удари, не странично като предишните две, а точно в средата на бухалката. Тя чу удара чак от мястото си на трибуните. Топката се издигаше, все по-нагоре и надалеч; бухалката на Крис се бе строшила, той я захвърли и хукна към първа база, Олсън вече бе на втора…

Но топката не спираше… Извиси се в красива и широка дъга и отиде в трибуните от лявата страна.

Хоумрън!

Сали примигна и задиша учестено. Хоумрън! Двоен хоумрън! А отборът на Бостън вече бе сменил повечето от нападателите си в отчаяно усилие да намерят играч със силен удар. Олсън и Нелсън обиколиха базите. Феновете на Бостън замлъкнаха, а тези на „Доджърс“ направо полудяха.

На огромния екран отново се появи лицето на Сали. Тя махна и се усмихна — после прати въздушна целувка на Крис.

Тълпата подивя.

Съпротивата на Бостън бе сломена. Изпуснаха още един двоен и един единичен удар и сдадоха реда си. Когато последният играч на „Доджърс“, Рамиро Санчес, застана на позиция, всичко в мача вече бе решено. Два пропуснати удара.

И за да добави черешката върху тортата, Крис безпогрешно улови последната топка — лек удар право в ръцете на защитника.

Бостън не смееше да гъкне, още една мечта бе срината. Феновете на „Доджърс“ съвсем полудяха; Сали не можеше да спре да крещи. Хукна надолу по стълбите, през тунелите, които бяха само за играчите, и изтича на терена, където се смеси с останалите съпруги, деца, приятелки. Съотборниците на Крис тъкмо го сваляха на земята, след като го бяха подхвърляли във въздуха. Той я зърна, не обърна никакво внимание на микрофоните, които завираха в лицето му, обгърна с ръце талията й и я наведе, за да я целуне бавно и страстно, така че всяка домакиня в Америка да й завиди.

Четиридесет и трета глава

— Не е ли добре да поспиш? — попита Сали, докато се настаняваха в малкия частен самолет, който ги очакваше на пистата на летище „Лоугън“. Току-що се бяха измъкнали от тържествената галавечеря след играта, където Крис бе отказал да изпие повече от чаша шампанско и бе казал на Сали също да не пие нищо. — Имаме апартамент във „Виктрикс“. Можем да се приберем, да се любим цяла нощ…

— Не искам да те представям като своя приятелка и минутка повече. — Нелсън тръсна глава. — Това бе най-забележителният ден в живота ми и не искам да свършва.

— Но да се връщаме сега в Лос Анджелис…

— Не отиваме в Лос Анджелис, а във Вегас. Ще се оженим. В хотел „Беладжио“. Уредил съм всичко.

Сали зяпна.

— Да се оженим?

Той се наведе напред и нежно я целуна по устните.

— Реших го в седмия ининг, независимо дали ще спечелим, или загубим. Обадих се на собственика по мобилния телефон, това е неговият самолет. По дяволите партито. И това можем да направим, но после, сега просто искам да се оженим тайно. Само ти и аз. Без никакви гости. Никакви условности. Това е нощта на приказките, скъпа. Всичко е възможно.

— О, Господи! — Сали избухна в сълзи. — Обичам те, Крис!

— Радвам се да го чуя — каза той. — И аз те обичам, захарче. И това е хубаво, защото сега няма какво друго да правя, освен да се любя с теб и да гледам децата.

Тя примигна.

— Защо?

— Напускам бейзбола. На трийсет и пет съм, на върха на кариерата си… — Той се ухили. — Световен шампион. Направих печелившия хоумрън. Улових последната топка. Знаеш ли какво правят всички спортисти? Остават в играта, опитват се да повторят успеха още един сезон. Накрая се озовават с ниски хонорари, гледат как резултатите им спадат все повече, освиркват ги на терена и играят във второкласни отбори или се пенсионират след травма, получена, докато са губели сезона в отбора на „Детройт тайгърс“, да речем. — Той поклати глава. — Не е за мен това. Не са ми нужни нито парите, нито болките в гърба. Сега ти ще бъдеш звездата, защото аз с нетърпение очаквам дълъг и безметежен живот като пенсионер, богат като цар Мидас и сексуално задоволен всеки ден.

Сали избърса сълзите си и се разсмя.

— Знаеш ли, че напълно си откачил?

— Няма ли да се опиташ да ме разубедиш?

— Не, по дяволите. Искам да бъда Сали Нелсън. И те искам до себе си, а не на другия край на страната.

Тя се притисна към него, почувства топлината на тялото му и пъхна ръка под ризата му. Беше възбуден, можеше да го види и само в погледа му.

— Не — изръмжа той и я побутна далеч от себе си. — Ненаситна палавнице, щом аз мога да почакам, ще чакаш и ти.

* * *

Беше организирал всичко перфектно — младоженския апартамент с огромно легло, покрито с листенца от бели рози — любимите й. Никакви сладникави церемонии в параклис, само един мирови съдия, облечен в черно, и полицай, който в момента не бе на служба, за свидетел. Имаше плодов сок, кифлички и хрупкав бекон, поднесени в апартамента им, за да не се налага да прекъсват нещо и да отварят вратата за рум сървиз. От ръководството на хотела бяха надушили големия удар и някак си бяха успели да се снабдят със сувенири, свързани с шампионата за световната купа, и бяха украсили с тях апартамента; когато влязоха в стаята, на телевизора даваха повторение на мача.

След като бяха законно бракосъчетани, Крис любезно се здрависа със съдията и полицая, а после набързо натика Сали в най-близкия асансьор. Качиха се мълчаливо до апартамента им и той отключи вратата. После само с едно уверено движение той я вдигна от земята и безцеремонно я метна на рамо с главата надолу, сякаш бе лека като перце и изобщо не усещаше тежестта й, а дългата й коса се разпиля. Пренесе я през прага на апартамента им и я хвърли на леглото.

— Добър вечер, госпожо Нелсън — каза Крис, сложи ръце от двете страни на тялото й и я прикова към леглото с целувка.

Сали простена, беше четири сутринта, но никога досега не се бе чувствала по-жива. Пресегна се надолу и се засуети с копчетата на ризата си.

— Няма време — каза той и рязко смъкна джинсите й.

Най-сетне, три часа по-късно, целите облени в пот, в прегръдките си, двамата се предадоха на съня, докато слънцето изгряваше над пустинята.

— Трябва да се обадя на мама — каза Сали, когато се събудиха по обяд.

— Това може да почака. И довечера ще си също толкова омъжена — отвърна Крис. — Ела тук.

* * *

Останаха в младоженския апартамент цели три дни, поръчваха си храна в стаята и излизаха само за да се топнат в басейна на покрива. Сали даде нареждания на пиколото и им доставиха нови дрехи, тъй като не бяха взели никакъв багаж. Беше истинско блаженство. Мона изобщо не се разсърди, след като й казаха. Родителите на Крис се засегнаха, но успяха да преглътнат яда си заради семейното разбирателство, особено след като той ги увери, че голямото сватбено тържество си остава, както е по план.

Сали се чувстваше изтощена в най-добрия смисъл на думата и това много й харесваше. Крис не можеше да й се насити. Беше захвърлила предпазните мерки. Ако сега забременееше, толкова по-добре. Имаше жена — губернатор на Канзас, която бе изпълнявала ролята си, докато беше бременна с близнаци.

Накрая дори и на Крис му се прииска да се приберат у дома. Беше забавно да го поздравяват всеки път, щом се покаже от стаята си, но тук му искаха автограф дори и край басейна.

— Онова имение е осемдесет акра земя в Бевърли Хилс започва да ми се струва все по-привлекателно.

— Казах ти — самодоволно заяви Сали.

Той я потупа по дупето.

— Внимавайте, госпожо Нелсън.

— И аз искам да се върна на работа. Джейн Морган е оставила няколко съобщения на гласовата ми поща. Ще долети в Лос Анджелис, за да се срещнем. — Сали го погледна крадешком, за да провери дали той се дразни от това, но Крис само вдигна рамене.

— Както казах и преди, забавлявай се. Аз ще плувам в басейна и ще се излежавам на дивана с дистанционното.

Сали грейна. Хайя можеше да се изяде от завист; нейният съпруг бе просто идеален!

* * *

Заседателната зала на борда на директорите в „Блясък“ се намираше в новото крило на магазина и бе красиво творение. Специално проектирана от архитект, тя заявяваше недвусмислено, че компанията е собственост на жени. Сали бе изключително придирчива. Имаше дълга маса и столове от бледа дървесина от Скандинавия. На стените бяха окачени в рамки няколко от най-стилните гоблени на Хайя; имаше и избрани корици на списания — Сали на корицата на „Тайм“, Джейн на корицата на „Форчън“. Всеки ден слагаха свежи цветя във вазите, просто за всеки случай. Килимите бяха ръчно тъкани в Обусон, Франция. Залата бе оборудвана с аудио-визуални системи — последна дума на техниката. От огромните прозорци, чиито стъкла бяха затъмнени заради жаркия пек на слънцето, имаше страхотна гледка към океана.

Не че им бе нужно толкова голямо помещение. Джейн бе настояла да не присъства друг, освен Сали и тя. Никакви секретарки. Никакви адвокати.

— Но ако това е заседание на борда, не трябва ли да уведомим и Хайя? — бе попитала Сали.

— Не е заседание на борда. Просто искам да говоря с теб.

— Добре.

Сали бе затворила, твърдо решена да иде на срещата. Все още обичаше Джейн, но вече не й вярваше безрезервно.

И ето, че двете се бяха срещнали. Две зрели и красиви жени. Джейн никога не би могла да излъчва сексапила на Сали, но определено имаше нещо у нея — някакъв огнен шик в стила на Ню Йорк. Но тази корава броня би отблъснала мъжете — всички, освен най-силните. Сали се питаше какво ли иска да докаже още Джейн. Подозираше, че скоро ще разбере.

— Искам компанията да излезе с акции на борсата — каза Джейн.

По дяволите, каза си Сали. Без любезности. Без увъртания. Джейн действаше направо.

— Защо? Заради финансирането ли?

Джейн кимна.

— Можем да се превърнем в глобална верига и да запазим достатъчно дялове, за да държим контролния пакет.

Сали бавно кимна.

— Помолила си Хайя да ти продаде дяловете си.

Джейн се изчерви. Откъде знаеше Сали за това? Забеляза гневното проблясване в очите на партньорката си и се скова. Може би беше подценила Сали. Но това не променяше нищо. Това, което правеше, бе справедливо.

— Тя не иска да ми ги продаде.

— Но защо не ми каза?

Тъмните очи на Джейн се присвиха.

— Ти поиска ли същото от нея, Сали?

Сали бавно кимна.

— По същата причина, поради която и ти не си ми казала, предполагам. — Джейн въздъхна шумно; изпита облекчение, сега картите бяха на масата. — Знам, че и двете дадохте своя принос и никога не бих ви принудила да напуснете компанията насила, а и двете сте много богати. Но „Блясък“ е мой. И сега съм стигнала до етапа, в който искам да го контролирам. Мисля, че така ще е най-добре за компанията, както и за вас, момичета. Хайя може да се заеме със задълженията на принцеса, а ти ще си звездата. Аз ще се погрижа за доларите и центовете.

Сали побесня. Какво откровено пренебрежение!

— Хм, извини ме, Джейн, но „Блясък“ е мой. Моите модели, моята визия. Положението ми на звезда, както ти го определи, е онова, което продава този магазин. Бих могла да наема всеки да се занимава с финансите, която и да е кантора в Ню Йорк. Това е черната работа.

Настана дълго мълчание.

— Нека не се караме за това.

— Мисля, че това отдавна е факт — отвърна Сали.

Джейн закърши пръсти.

— Това значи ли, че притежаваш другите акции? Да не би Хайя да ги е продала на теб?

— Не. И мисля, че се държи като кучето с кокала в това отношение. Тя дори не иска да се ангажира с магазина. Двете с теб поне живеем с него.

Джейн кимна, силно облекчена. Значи още имаше шанс.

— Можем да я накараме да приеме излизането на борсата. Двете с теб можем да гласуваме за това с две трети от дяловете. По този начин всичко ще се реши открито на пазара. Ако ти успееш да спечелиш контрол, браво на теб. Знаеш, че аз ще се опитам да го спечеля. Ценя приятелството ни, Сали, знаеш го добре. Но това е нещо различно и става дума за целия ми живот. Ти имаш Крис, а Хайя сега има съвсем нов живот…

— Ами Крейг Левин? Да не би той да е кълцан дроб?

Джейн се усмихна на типично нюйоркския израз.

— Мой бивш приятел — каза тя простичко. Скъсахме. — Тя се изчерви и си призна: — Той ми продаде дяла си.

— Да те вземат мътните! — викна Сали и скочи на крака. — Изобщо не ми каза!

— По-леко с истериите — рязко отвърна Джейн. — Както и ти не ми каза, че си говорила с Хайя за дяла й. И двете смятаме, че правим най-доброто в случая. Нека не превръщаме това в лична битка.

— Винаги е било лично. „Блясък“ съм самата аз. Не е някаква случайна марка. Аз. В един магазин. Именно това обича Америка.

— Ако излезем с акции на борсата, ще имаш възможност да се състезаваш за тези акции. Аз също. Сега искам да създам своя компания, чиято цел ще бъде да превземе „Блясък“. „Моргана Инкорпорейтид“. Ще има финансови кантори навсякъде. И никакви партньори.

Сали седна бавно на мястото си.

— И аз искам да превърна Нелсън в компания. Ще имам собствена козметична марка, както и марката на „Блясък“. Ти можеш да постигнеш същото с всякакви акции, Джейн, за теб всичко е само пари.

Джейн преглътна обидата. Нервите и на двете бяха опънати. Ако сега кажеше какво мисли, можеше да изгуби завинаги приятелството на Сали.

— Ако не излезем на борсата, ще останем в патова ситуация. И двете ще си лазим по нервите. И двете ще ненавиждаме Хайя. Няма да е добре нито за нас, нито за компанията.

— Съгласна съм с това.

— Аз никога няма да ти продам дяла си, нито пък ти твоя.

— А и Хайя е много упорита. Не — това е единственото решение. Разбирам го. — Сали кимна. — Ще се обадя на адвокатите си и ще гласувам в подкрепа на твоето решение. Стига да запазим местата си в директорския борд и контролния пакет акции.

— Разбира се. Искаш ли ти да кажеш на Хайя?

Сали се сети за сватбата, за високомерието на Хайя и за сервитьорката, която се бе опитала да сложи шал върху внимателно подбраната й рокля.

— По-добре го направи ти.

— Двете да не сте скарани?

— Не е нещо фатално. Просто малко сме се отдалечили една от друга. — Сали усети някаква болка — гняв, облекчение, съжаление, не бе сигурна какво точно. — Както и двете с теб. Случило се е и с трите.

Джейн остана мълчалива, свела тъмнокосата си глава.

— Ще ти предложа много щедра цена за твоя дял, Сал. Мога да намеря пари. Тогава това няма да стои помежду ни.

Сали се изправи.

— В крайна сметка, ние сме приятелки, а не сестри. Такива неща се случват. Такъв е животът. Искам „Блясък“, Джейн. Надявам се да забогатееш още повече по всякакъв друг начин, но този магазин е мой.

Джейн кимна тъжно.

— Ще се обадя на Хайя. Ще поддържаме връзка. Трябва да действаме бързо. Искам да пуснем акциите след шест месеца. Междувременно, все още мога да работя с теб, нали?

Сали се засмя.

— Шегуваш ли се? Смятам да утроя усилията си в рекламата. Искаме това да бъде най-грандиозното появяване на пазара. Когато акциите на „Блясък“ излязат на борсата, искам да бъдем истинска глобална верига.

Джейн се протегна през масата и подаде ръка на Сали. След миг колебание русото момиче я стисна. Усмихна се многозначително на Джейн.

— Мисля, че вие британците бихте казали: „Нека по-добрият победи“.

* * *

— Красива е — каза Хайя. — Благодаря.

Тя прегърна и целуна малкото мароканско момиченце. Родителите му стояха наблизо и сияеха от гордост. Призоваха небесата да изсипят благословията си върху Нейно Кралско Височество.

Хайя взе малката рисунка, грубо нарисувана на хартия с ярки флумастери, изобразяваща Хайя, застанала до магазин на „Блясък“, който много приличаше на голям базар. Беше напълно подходяща, наистина. Момичето, Салма, беше на дванайсет, но страдаше от синдрома на Даун и рисунката му бе крещяща и ярка като на петгодишно хлапе. Салма се ухили широко, разкривайки белите си зъби, доволна от прегръдката и целувката.

Специалното училище, което посещаваше, бе ново в Казабланка. Хайя правеше светкавична обиколка на благотворителни училища в региона. Беше планирала целия си график заедно с Джабер и бе започнала да го изпълнява още в деня след медения им месец.

— Но така имаш някакво събитие всеки ден. — Той поклати глава. — Четири обиколки годишно, без да броим държавните ми визити…

— Не мога да стоя със скръстени ръце, знаеш го — напомни му Хайя. — Щом ще се занимавам с благотворителност, искам да го върша, както трябва. На пълен работен ден. Ще използвам титлата и положението си. Години наред бях директор на компания и имам нужда от ангажираност. Нур ще идва с мен. А и пътуванията ми са предимно в Гада, ще бъда далеч от теб най-много по няколко седмици в годината.

— Ами когато се появят нашите деца, инш Аллах?

— Тогава ще остана в Гада. Но пък тукашните принцеси пътуват в голям лукс — подразни го Хайя. Питаше се дали някога ще свикне с всичко, с огромните лимузини, с моторизираната охрана, невероятните бижута и изящните тоалети. Навсякъде, където отсядаше, бе обградена от първокласен комфорт и климатични инсталации. Положението й на любимото момиче на принца бе едно, но сега бе съвсем различно. Въпреки всичко Хайя бе твърдо решена да заслужи поста си. Отказваше да бъде някоя от онези млади дами, които прекарваха живота си в посещения на мачове по поло или пазаруване в Дубай. — Не би трябвало да имам проблеми почти до края на бременността.

— Когато това се случи, ще пътуваш с кралския лекар.

— Добре, да, сър. — Хайя го целуна по устните.

— Гордея се с теб. — Джабер я погали собственически и я насочи към леглото. — Хората те обичат. Всички го забелязват. Дори и кралицата започна да те одобрява.

— След такава сватба…

— Не се тревожи за това. — Той погали с палци зърната на гърдите й, усети потръпването й и после свали роклята от раменете й, като нежно я хапеше. — Ела тук, принцесо, ела и заслужи моето одобрение.

Хайя се усмихна при спомена. Почувства се леко гузна от радостта си, че това е последният й ден в Северна Африка и кралският самолет щеше да я прибере у дома на другия ден. Мразеше да е далеч от Джабер. Обичаше го и го желаеше.

Асистентката й, госпожица Айша ал Акхтам, й даваше дискретен знак. Хайя се изправи, произнесе кратка и вдъхновена реч за Салма и прекрасната работа, която вършеха в училището, здрависа се с учителите, които се покланяха и правеха реверанси, след което се остави да бъде придружена от телохранителите.

— Имате няколко обаждания, Ваше Височество.

— Благодаря, Айша. Дай ми мобилния телефон.

Айша поклати глава настоятелно.

— Не, мадам. Трябва да ви заведем на сигурно място.

— Неприятности ли има? — попита Хайя, заставайки мигновено нащрек. Направи знак на новата бавачка да дойде с Нур и гушна момиченцето, което вече бе полузаспало.

Емили Даути отдавна се бе изморила от жегата и се бе върнала в Шотландия, а Хайя още тъгуваше за нея. Бе подарила на приятелката си разкошна диамантена брошка във формата на символа на Гада — палмовото дръвче. Вероятно струваше повече от изискан апартамент в Единбург, но Хайя се съмняваше, че госпожа Даути някога ще се раздели с брошката.

— Да… не… моля, влезте в колата, принцесо Хайя.

Тя се подчини. Не можеше да се спори с човек с подобно изражение на лицето. Но веднага щом шофьорът пое по улиците — разчистени от движението като с магическа пръчка от вездесъщия й моторизиран ескорт — и бяха в безопасност по пътя към летището, Хайя настоя да разбере какъв е проблемът.

— Негово Величество е сериозно болен.

— Кралят ли? — Хайя тръсна глава. — Горкият човек, Бог да го поживи! Къде е съпругът ми?

— Точно в това е въпросът, Ваше Височество. Принцът иска вие да се върнете незабавно у дома. Казва, че ситуацията се променя и вие трябва да бъдете там. Ангажиментите ви за следобеда са отменени.

Това никак не й хареса.

— И по чие нареждане? Аз не съм ги отменяла.

— По заповед на принц Джабер.

Хайя прехапа устни. Съпругът й бе с по-висок ранг естествено и можеше да прави каквото реши. Стори й се доста секси, че той се разпорежда с графика й. От друга страна, Джабер никога не би постъпил така. Освен ако не се готвеше нещо.

— Има ли опасност?

— Не, Ваше Височество.

— Тогава да тръгваме — каза Хайя.

— И още нещо, приятелката ви се обади от Съединените щати. Госпожица Морган. Каза, че било важно.

Сега пък какво? Бе крайно неподходящ момент Джейн да я търси.

— Може да почака.

Айша кимна.

— Тя каза, че ако кажете така, трябва да ви предам, че ще продават компанията.

Хайя усети как във вените й потича чист адреналин, дланите й започнаха да се потят и почувства малките косъмчета по врата си да настръхват.

— Закарайте ме до проклетия самолет! — викна тя на шофьора.

— Да, принцесо — отвърна той и настъпи здраво газта.

Четиридесет и четвърта глава

Докато Нур бе удобно настанена и обядваше с пюре от плодове и меко сирене, Хайя се оттегли в частния си салон, за да се обади от вградения телефон. Имаха телевизор на борда и макар националната телевизия да бе цензурирана, все пак успя да разбере какво става. Кралят внезапно бе прикован на легло след удар, а сега вече се съвземаше и обмисляше кой да го наследи. Най-големият му син, който се бе опитал да го убие, отдавна бе в изгнание. По-малкият бе само един плейбой и очевидно не ставаше за този пост. Това означаваше, че всичко е възможно. Кралят имаше още пет момчета, един полубрат и цял куп братовчеди.

Дали новият наследник на трона щеше да бъде благосклонен към Джабер? Дали с кариерата му на министър-председател бе свършено? Почти сигурно. Една нова администрация щеше да постави начело свой човек…

Искаше да се върне, да бъде със съпруга си. Когато се свърза с него, той говореше спокойно. Осведоми я за здравето на краля и каза, че сега всичко е в божиите ръце. Хайя се досети, че телефонните линии в двореца може и да се подслушват. Ако той имаше някакви притеснения, не би ги обсъждал по телефона.

Оставаше Джейн. Какво, по дяволите, ставаше? Хайя искаше това недоразумение да се изясни бързо.

Набра номера, оставен от Джейн.

— „Моргана Инкорпорейтид“. С кого да ви свържа?

— Съжалявам, търсех „Блясък“ — объркано изрече Хайя.

— Госпожица Морган ли търсите, госпожо? Това е новата й компания. Всички въпроси, свързани с магазините, отиват директно в нейния офис. За кого да предам?

Хайя усети как я пронизва ледена тръпка. Какво беше всичко това, за бога?

— Обажда се Хайя ал Яна — гневно заяви тя. — Свържете ме с нея незабавно.

— Да, разбира се, Ваше Кралско Височество. — Хайя остана впечатлена. Толкова бе типично за Джейн да наеме най-добрите служители от самото начало, каза си тя; дори и секретарките на телефона можеха да свържат две и две. — Само момент, мадам.

Последва пауза и отсреща се обади Джейн. Хайя си каза, че вероятно трябва да е благодарна, че не я оставиха да чака.

— Хайя?

— Получих някакво глупаво съобщение, а, повярвай ми, Джейн, моментът не е подходящ — отсече Хайя. — Няма да правим никакви драматични промени в „Блясък“ точно сега. Моят съпруг…

— Да, дават го по новините. Знам, че ще искаш да се посветиш на него, Хайя.

— Ако това е поредното ти предложение за дяловете ми…

— Не направо. Виж, познаваме се прекалено отдавна, за да увъртам нещата, а и виждам, че сега си страшно заета, затова ето за какво става дума. Двете със Сали сме твърдо решени да направим от „Блясък“ публична компания. В понеделник свикваме събрание на борда и това е твоето известие за събитието. Няма нужда да присъстваш, защото имаме кворум и без теб и просто ще инструктираме банките да представят компанията на пазара.

Хайя остана без дъх.

— Няма да посмеете.

— Трябва да стане, Хайя. Прекалено големи сме вече. И всички имаме различни мечти. — Джейн звучеше малко тъжна, но продължи смело напред. — Истината е, че и двете със Сали искаме да притежаваме компанията и единственият изход от тази патова ситуация е да пуснем акции на пазара и да се борим за доверието на акционерите. Ще задържим достатъчно лично участие, за да си гарантираме места в борда на директорите — стига още да го искаш.

— Разбира се, че искам! — Хайя се развика, без да я е грижа кой ще чуе. — Вие двете, да не би да използвате тази криза, за да ме изключите от играта? Аз съм душата на нашия магазин, той е мой. Осигурявам половината от стоките и деветдесет процента от философията му. Без мен вие нямаше да давате и пет пари за етичната търговия…

— Когато компанията е публична собственост, етиката изисква да печелим пари за пенсионните фондове, които имат акции при нас. Семействата ще са инвестирали спестяванията си в нас.

— Но ние не сме публична компания!

— Ще станем такава. — Джейн явно се развесели от претенциите на Хайя и това я вбеси изключително много. — Явно и трите смятаме, че всяка е дала най-голям принос.

— Дотук с приятелството ни.

— Бихме могли да поспорим дали, след като ти сега си истинска кралска особа и не възнамеряваш някога да работиш отново, би могла да се проявиш като добра приятелка и да продадеш дяловете си на мен и Сали. Малко е егоистично от твоя страна, Хайя. Държиш се като кучето с кокала.

— Не бих могла да поверя на никого дейността си в региона. Знаеш ли с колко пот съм изградила този проект?

— Хайя, признай го най-сетне. — Джейн говореше направо. — Ти приключи. С теб е свършено. Принцесите не могат да бъдат директори на компании, това поне го знаеш. Би могла да оставиш поне партньорите си да продължат с играта.

— Ще видим дали с мен е свършено — викна Хайя. — Не искам просто да бъда нечия съпруга. Ахмед имаше своя бизнес, а Джабер има политиката си, но „Блясък“ беше лично мое начинание. Само мое. Моят магазин, моята стока, моят бизнес модел, по дяволите! — Беше вбесена. — Забравихте ли кой изобщо предложи идеята за този магазин? Това бях аз! Ще присъствам на заседанието в понеделник, Джейн Морган. И ако започнете без мен, ще ви съдя до края на дните ви!

Затръшна слушалката и скочи на крака, разхождаше се напред-назад и кипеше от гняв.

На вратата се почука тревожно и Айша, цялата пламнала от вълнение, надникна вътре.

— Ваше Височество!

— Разреших ли ти да влизаш? — Хайя се тресеше от гняв и нейната асистентка, за свое съжаление, бе първият, изпречил се пред погледа й.

— Извинете ме, Ваше Височество! — каза Айша. Сведе ниско глава и направи много дълбок реверанс, който сепна Хайя. Двете с Айша работеха от доста време заедно. Освен пред хората, Айша никога не се покланяше. — Но трябва да дойдете, трябва да видите какво дават по телевизията!

Хайя побърза да мине в основния салон. Всички зяпаха поставения на стената телевизор, който бе включен на канал CNN чрез сателитна връзка. Когато тя влезе, всички се обърнаха да я погледнат.

— Мамо! — обади се Нур, без да обръща внимание на никого.

На екрана бе съпругът й, облечен в тъмен западен костюм, с тъмни очила и заобиколен от войници. Тъкмо излизаше от болница „Кралица Физуле“ в столицата на Гада. Хайя остана с отворена уста, когато забеляза надписите, които течаха в момента в дъното на екрана.

— И местните източници потвърждават, повтарям, имаме потвърждение — казваше червенокосата водеща, — че крал Назир е посочил своя министър-председател, принц Джабер ибн Мохамед, за новия наследник на трона в Гада. Съпругата на принц Джабер е принцеса Хайя — на екрана се появи собственото й лице, усмихваше се редом с Джейн и Сали, използваха някакъв стар рекламен кадър — американска гражданка и основателка на изключително успешната верига от луксозни магазини „Блясък“. Така може да се окажем с две американски кралици в Средния изток, Джак!

— Принц Джабер е известен с умереното си отношение към Запада и горещата си подкрепа за социална справедливост и демокрация — продължи другият водещ. — Но официалните власти в Гада много настоятелно подчертават, че състоянието на краля е стабилно…

Хайя пребледня и се облегна за опора в едно кресло.

— Изключете го — тихо нареди тя.

Един войник побърза да изпълни заповедта.

— Всички ще се молим за здравето на краля — добави тя. И докато всички я зяпаха, тя покри лицето си и се обърна в посока към Мека.

О, боже… моля те, спаси го!

Не искаше да става кралица. Не се бе съгласявала да става кралица!

Хайя се замисли за дъщеря си, за съпруга си, за новата си родина, за родителите си. И после се върна към новината, която току-що бе научила. Ако животът й се променеше отново, и то по толкова драстичен начин, от двореца със сигурност щяха да настояват тя да стои настрани от компанията и ръководството й.

Не я интересуваше. Джейн и Сали сигурно разчитаха на това. Но единственото, в което Хайя бе сигурна, бе това, че ще успее да спаси компанията си.

Надяваше се, че Джабер ще разбере защо това е толкова важно. Но каквото и да станеше, в неделя вечерта тя щеше да отлети за Лос Анджелис.

* * *

— Удоволствие е да се работи с вас. — Роуз Ротстайн стисна здраво ръката на Джейн. — Мястото е страхотно и смятам, че ще бъдете щастлива тук. Ако мога да ви помогна с още нещо, само се обадете.

— Непременно. Благодаря. — Джейн харесваше Роуз, която бе едната половинка от екипа на „Джи Ар Риълти“. Заедно със съпруга си Джейкъб тя се бореше да превземе семейния бизнес — „Ротстайн Риълти“. Джейкъб бе богат, но тя самата бе започнала от нулата. Те предлагаха най-добрите бизнес имоти в града. Току–що бе сключила много изгодна сделка за петстотин квадратни метра в долен Ийст сайд. Още по-хубаво бе, че помещенията бяха напълно оборудвани и нямаше да й се налага да губи време.

Разходи се из новите си офиси. Имаше страхотна гледка към долната част на Бродуей, както и към Световния търговски център. Идеално място за новодошъл на Уолстрийт.

Джейн смяташе да наеме петнадесет брокери, двама анализатори и петнадесет асистенти. Когато бизнесът се разраснеше, щяха да станат и повече.

Може би никога нямаше да се превърне във втори Крейг Левин, но определено щеше да опита. Докато „Блясък“ стане неин, това означаваше да търгува с валута и акции; Джейн възнамеряваше да се заеме с дългосрочни позиции или да започне събирането на инвестиционен фонд. Репутацията й бе безукорна. Освен това си мислеше да започне да се занимава с недвижими имоти. Купуването и наемането на терени и помещения за магазините я бе научило на доста за търговските площи.

Не искаше да бъде просто поредната жена на ръководен пост. За да убеди акционерите да й продадат акциите си от „Блясък“, тя трябваше да играе в смесената лига.

Мисълта за Хайя, която беснееше и викаше по телефона, изникна в съзнанието й. Спомни си и за Сали, която й бе заявила, че всеки брокер може да се оправи с финансите.

За Крейг, мъжа на живота й, голямата й любов, който бе останал да лежи в леглото си, без да я спре, без да я задържи.

За баща си и за последния път, когато го бе видяла и безуспешно се бе опитала да го задържи за палтото, докато той се качваше в дипломатическата кола.

Приятели. Любовници. Роднини. В крайна сметка човек можеше да вярва единствено на себе си.

Нека дойде понеделник. Когато седнеше в онази заседателна зала, нейните офиси щяха да са пълни със служители, напълно готови за работа и търгуващи.

Излезе навън. Бе време да иде на фризьор и на маникюр. Пресата щеше да бъде там в понеделник. Хайя бе на път да стане кралица, а Сали бе звезда. Тя бе самотното момиче, което не искаше да изглежда зле.

Джейн се замисли за Крейг и потръпна от невероятната физическа болка. Толкова силно го желаеше. Искаше да усети тялото му, притиснато до нейното, да почувства силните му и здрави мускули до нежната си кожа, да погали с пръсти гърба му.

Но искаше и много повече от това. А той нямаше намерение да й го даде.

Любовта — без значение каква — бе опасно занимание, голям риск. Никога не бе успявала да се измъкне без наранено сърце. Сега просто щеше да играе така, че да спечели.

Но докато заключваше вратата на офисите, в очите й имаше сълзи.

Джейн ненавиждаше собствената си слабост.

* * *

Сали погледна надолу към малката лентичка. Беше включила тестовете за бременност в списъка с покупки за домакинството, защото така можеше да остане анонимна. Плащаше за доставките с кредитна карта на името на нейната асистентка, за да не тръгнат репортерите да ровят в боклука й. Не искаше да прочете за това в „Инкуайърър“.

Появи се тънка синя линийка. Сали затаи дъх…

Но не, линийката остана само една. Изчака. Нищо. Не беше бременна.

Сали въздъхна. Естествено, че нямаше да стане веднага. Трябваше само да е търпелива. О, да, и да се упражняват много.

Беше в по-добра форма от всякога. Крис обичаше да се забавлява, докато я караше да тренира. Какъв стимул имаше само! Искаше тя да го наблюдава, докато вдигаше тежести без тениска. Толкова се възбуждаше, когато гледаше как силните му мускули се движат под загорялата му кожа, как бицепсите му се изпъват, че Сали едва се сдържаше да не му се нахвърли веднага щом той приключеше.

Преди всичко бе много хубаво. Сега, когато бяха женени, бе просто идеално. Всеки път, когато погледнеше масивната халка, отрупана с бели диаманти — а на лявата й ръка имаше достатъчно ледено сияние, че да задоволи и полярна мечка — Сали изпитваше прилив на дълбоко и всепоглъщащо удоволствие. Той беше неин — обвързан, готов, отдаден. В леглото бе толкова освободена, колкото не си бе представяла, че може да бъде. Сега искаше само да роди децата му…

И да ръководи своята компания.

Е, какво пък. Това не беше някакъв единичен опит, утешаваше се тя, загледана в самотната тънка линийка. Имаха право на безброй опити.

Не беше така с „Блясък“. Сали изхвърли лентичката, изми ръцете си и слезе, за да говори отново с адвокатите си. Може и да не бе най-умната жена на света, но разбираше достатъчно. А и винаги можеше да си наеме умни хора.

Сали не бе се мъчила напразно в Тексас. Все още бе дъщеря на баща си. Нека Хайя и Джейн да съберат книжните си знания и да се изправят срещу онова, което бе научила от живота. Сали знаеше кой ще победи.

* * *

— Но не сте ли обвързана с договор? С „Блясък“?

Мъжете в сиви костюми и с побелели коси, седнали около масата в кантората в Чикаго, се стараеха да не зяпат Сали. Знаеше как я възприемаха — като пеперуда сред молци. Прилепналата й къса рокля очертаваше стегнатото й тяло; дългата й руса коса проблясваше от новите платинени кичури, които бе прибавила към по-тъмната основа, като слънчеви лъчи; носеше колие с диаманти и рубини, изпъкващо върху нежната й шия — още един подарък от Крис.

— Да. Марката „Ласитър“ е тяхна. Затова предлагам да основа нова. — Тя ги заслепи с усмивката си.

— Но какво друго би могло да е по-известно от „Ласитър“?

— „Сали“ — отвърна тя с намигване.

Търговските директори и специалистите по маркетинга въздъхнаха. „Сали“. Разбира се. Беше идеално. Една дума. Едно име. Любимката на Америка.

— Ще изисквам най-високо качество и своевременни доставки. Ще преговаряме с най-добрите магазини в Америка, не само с „Блясък“. Ще продаваме в „Харъдс“, в „Сакс“ на Пето авеню, в „Скрупълс“ в Лос Анджелис. А това означава, че няма никакво място за грешки. Мисля си за „Крем дьо ла мер“ — но в по-големи мащаби. И не чак толкова скъпо. Достъпен лукс, като червило на „Шанел“.

Всички закимаха оживено, както бяха правили директорите и в останалите козметични компании, които бе посетила.

— А маркетингът?

— Очаквам предложение от някоя от петте най-добри фирми на Медисън авеню.

— Това беше изключително впечатляваща презентация, госпожо Нелсън — заяви председателят, като се изправи и потърка радостно ръце. — И много ще се радваме да работим с вас. Ще изпратим нашите оценки на вашите хора още днес.

— Пълен творчески контрол — повтори категорично Сали. — Това ще бъде моята марка, а вие ще доставяте суровите материали — ще бъде записано в договора ни.

— Госпожо Нелсън, вие сте марката — отговори той с изненадан вид. — Защо да се обръщаме към друг?

Сали стисна ръката му много доволна. Да, бяха я разбрали. Само ако и бившите й най-добри приятелки можеха да гледат на нещата по начина, по който ги виждаха водещите специалисти в маркетинга в Америка!

Докато се возеше в лимузината към летище „О’Хеър“, тя обмисли всичко отново. Можеше да задвижи нещата до края на следващата седмица. Мострите щяха да бъдат на бюрото й, включително и мостри на опаковките…

Беше имала намерение да използва това за изнудване. Но сега в главата й се оформи нова идея. Две компании — едната публична, едната само нейна. Защо не? Щом Джейн можеше да разшири дейността си, защо да не го направи и тя? Да покаже, че е способна, че може да ръководи марката си — така щеше да убеди акционерите на „Блясък“ да й продадат акциите си.

Да. Страхотна идея. Извади мобилния си телефон и набра адвоката си на пряката му линия. Той беше начело на голяма фирма в Лос Анджелис и на нейно разположение по всяко време.

— Тони? Сал се обажда. Слушай, реших да вървя напред. Можеш ли да подготвиш всичко, да регистрираш компанията на мое име? „Сали Ласитър козметикс“. Благодаря, скъпи. Искам документите да ме чакат за подпис, когато се прибера.

Тя изслуша доклада му по телефона. Отлично. Всичко се нареждаше добре.

* * *

Джабер въздъхна от удоволствие и се протегна до Хайя, дишайки тежко. Беше изтощен и остана да лежи, загледан в мозайките по тавана.

И тя бе останала без сили. Но, господи, колко беше добър само. Търпелив, взискателен, опитен… Джабер влагаше цялата си внушителна интелигентност в задачата да си играе с тялото й и Хайя подскачаше в ръцете му като върху жарава. Освен това, когато масивните месингови врати на спалнята им бяха затворени, той се превръщаше във воин от пустинята, безкомпромисен и властен. Тя откликваше първично, не можеше да се сдържи.

— Не бих могъл да се справя без теб. В никакъв случай.

— Не можеше ли да откажеш? — плахо се обади Хайя.

— Да откажа? — Джабер се подпря на лакти и се загледа в разкошната й тъмна коса, разпиляна върху белите чаршафи от египетски памук. — Не можеш да откажеш на съдбата си, когато те повика. Така се обричаш на вечно съжаление.

Тя се завъртя по корем, за да се приближи до него, лекичко го целуна по ухото и обсипа с целувки шията му.

— Именно затова трябва да замина.

— Хайя. — Той въздъхна. — Състоянието на краля не е никак добро. Може да почине по всяко време, докато те няма. Ще станеш кралица на Гада, а ще седиш в някаква заседателна зала в Лос Анджелис! Как би изглеждало това?

— Би показало, че не си човек, който прави компромиси с принципите си — каза тя. — Ти пое риск, когато се ожени за мен, Джабер. Знаеш каква жена съм — бизнес дама, професионалист. Да, оставих това настрани. Но няма да позволя да разрушат всичко, което съм създала. Нека да спася компанията. Само един ден. Това е единственото, за което те моля.

Той поклати глава.

— Хайя, не мога да ти откажа. Но се постарай да приключиш възможно най-бързо и се качвай в самолета в мига, в който излезеш от залата. — Джабер въздъхна. — Жени. Човек би си помисли, че ще ми е по-лесно като крал.

Тя го удари по гърдите и се усмихна широко.

— Нямаш шанс.

— Трябваше да се оженя за онази далечна братовчедка — мрачно отрони Джабер. Прегърна жена си и я притисна здраво към себе си. Хайя се удиви на неизтощимата му енергия.

— Нищо. — Той я целуна игриво, подканящо. — Ще ти дам възможност да ми се отплатиш.

* * *

— Пресата ще бъде там — сподели Сали с Джейн без увъртане. — Научили са какво става, както и за скарването ни.

— Казала си им?

— Не — студено отвърна Сали. — Има три адвокатски кантори, замесени в случая, Джейн.

Джейн стисна устни. По дяволите.

— Значи трябва просто да се облечем като за случая и да се държим цивилизовано. Ако анализаторите сметнат, че сме се хванали за гушите, началното предлагане на акции на борсата ще бъде разочароващо. Трябва да разберат, че си оставаме един екип — поне двете с теб. Хайя е извън играта.

— Съгласна съм. Ще се видим в понеделник — отсече Сали и затвори.

Джейн остана заслушана в сигнала от слушалката. Бавно затвори телефона. Нямаше никакво съмнение, че в понеделник следобед ще сключва сделки с институциите, които ще й дадат контрол над компанията. Защо тогава се чувстваше толкова потисната?

Телефонът й звънна отново и тя подскочи. Оказа се обаче само двойният сигнал, който означаваше, че се обажда управителят на сградата.

— Да, Ортис?

— Госпожице Морган, имате доставка. Господи, каква доставка само. — Възрастният господин се смееше. — Цветя от господин Левин.

Тя потрепери. Защо постъпваше така? Нима не бе достатъчно ясна? Искаше да скъсат напълно.

— Можеш да ги качиш.

— Не, госпожице, аз не мога. Но хората на доставчика ще ги качат.

— Какво искаш да кажеш?

— Изпратил ви е цветя — цял камион цветя. Сигурно има стотина букета. И саксии. Има дори и цъфнало портокалово дръвче. Тук долу ухае доста приятно, госпожице.

— Камионът още ли е долу?

— Сега го разтоварват.

— Не — отсече Джейн. Сега болката й бе ярка и режеща като диамант. — Ортис, откажи доставката, ясно? Не ги искам. Кажи на хората да ги върнат обратно.

Последва мълчание, но човекът знаеше, че не бива да спори с нея.

— Да, госпожице. Някакво съобщение?

Тя се замисли.

— Да. Предай: „Всичко или нищо“.

Тя затвори отново телефона и избяга в градината на покрива. Там нямаше телефон и бе достатъчно високо, за да не може да я види никой. Тук можеше да се отпусне на шезлонга край японския фонтан, да погледа небето и да се порадва на малко спокойствие.

Сърцето ми не може да го понесе, каза си Джейн. Знам, че всички си мислят, че съм от камък. Но ме боли да го обичам, толкова силно ме боли.

Реши да отседне в хотел — във „Виктрикс“ до Сентръл парк. Хубаво и анонимно място, без никакви входящи обаждания; щеше да остане там до полета в понеделник сутрин.

Крейг щеше да разбере посланието. Обичаше го прекалено много, за да играе ролята на негова лична любовница. А може би и неразумното й сърце също щеше да схване посланието. Тъгата съществува, за да те накара да продължиш напред.

Четиридесет и пета глава

Крейг Левин седеше на бюрото си и се опитваше да се концентрира. Зад гърба му огромните прозорци гледаха към Уолстрийт. Това бе офис, подходящ за господаря на вселената, и негово лично място за забавление. Беше поръчал да го проектират като кабинета на Гордън Геко във филма; това бе поучителна история, но Левин я използваше и като средство за мотивация.

Миналата вечер бе излязъл с един супермодел. Много умно момиче, израелка, тъмнокоса и с големи очи, която бе следвала медицина, преди да зареже всичко заради модния подиум. Просто среща, обикновена вечеря. Макар тя очевидно да бе склонна и на нещо повече, а тялото й да бе с по-изкусителни извивки, отколкото това на Джейн, той бе спрял само до вечерята. Бе се почувствал зле, сякаш изневеряваше на Джейн.

Глупаво. Двамата бяха скъсали.

Прекара ужасна нощ в мисли за бившата си приятелка. Беше й ядосан. Направо бесен. Защо бе посегнала на най-вълнуващото нещо в живота му, най-хубавото, и го бе съсипала с глупави, традиционни възгледи за любовта? Той я обичаше страстно. Какво значение имаше някакъв си глупав пръстен?

Много хора бяха поставяли условия на Левин, но никога не се бе съобразявал с чуждото мнение и всичко се бе подреждало идеално.

Не и този път.

Той отлично познаваше Джейн. По-млада от него, не чак толкова уверена в уменията си. И това му харесваше. Обичаше да я кара да усеща това в леглото, да изтръгва все по-дълбоки и разтърсващи оргазми от нея. Беше още по-хубаво, защото тя винаги се съпротивляваше. Беше толкова секси, неизменно предизвикателство.

Познаваше всеки сантиметър от тялото й. Знаеше как копнее за него.

Какво си бе въобразявал? Бе спечелил Джейн от самото начало благодарение на внимателно планирана атака, месеци наред търпеливо чакане, бе оставил копнежът й да свърши основното. Сега трябваше само да си я върне. Бе вдигнал телефона и се бе обадил на денонощния бутик за цветя да направят доставка на разсъмване.

И само преди минута главната му асистентка се бе обадила, за да му съобщи новината и да му предаде съобщението на Джейн.

Беше толкова… толкова силна. Изискана. Всичко онова, което липсваше на супермодела. Тя го запленяваше. Левин усети как започва да омеква, да се предава. Каза си, че поне веднъж във връзката им тя щеше да победи.

Обади се в сградата, където живееше.

— Тя замина, господин Левин — увери го портиерът с лека нотка на гордост, както се стори на Крейг. — Каза да ви предам да спрете да я преследвате. Няма да се върне, докато не мине срещата, а не иска да ви вижда и след това.

— Благодаря, че ми каза, Ортис.

Затвори тъкмо когато асистентката му позвъни.

— Крейг, хората от „Банк ъв Америка“ са тук за срещата в девет, а във външното фоайе те чакат и хората от „ККР“ за срещата в девет и двайсет…

— Емили, поднеси им извиненията ми, отмени всичките ми срещи.

— Всички ли? — възрази тя.

— Всички. За цялата седмица.

— Добре ли се чувстваш, Крейг?

— Не. Болен съм. И се прибирам у дома. Кажи на Питър да се заеме с всичко. — Това бе заместникът му във фирмата. — И не ми се обаждай.

— Дадено — отвърна тя. Сигналната лампичка на телефона угасна. Секретарки, които оспорваха нарежданията му, не се задържаха дълго на мястото си.

Обади се на една от личните си асистентки, която работеше в къщата.

— Клодет, изпрати лимузина до офиса. Отивам на летище „Кенеди“. Искам да хвана първия самолет за Лос Анджелис. Обади се на служителите в Холивуд да подготвят къщата.

Нямаше никаква представа какво ще каже на Джейн, но щеше да се срещне с нея. А тя не можеше вечно да се крие. Щеше да бъде в Лос Анджелис в понеделник сутрин, за да присъства на събранието в „Блясък“. И Крейг Левин щеше да я чака.

* * *

В четвъртък новината вече се бе разнесла.

Господи, каква история само.

В апартамента в хотел „Виктрикс“, в огромната спалня в имението в Бел Еър, в двореца на принца в столицата Гада три млади жени разгърнаха вестниците и включиха компютрите си. Никоя не хареса онова, което видя.

Беше грозна картина, истинска кървава баня.

Сухите и скучни страници на бизнес пресата бяха попаднали на нещо пикантно, за разнообразие. Скандал, в който бяха замесени красиви жени, милиарди долари, спортип, финансисти и кралски особи.

„Уолстрийт джърнъл“ обобщаваше всичко — заглавието му бе повече от красноречиво Женски бой.

Хайя — снимана с официална рокля и корона на главата, както и по джинси и тениска, заемаше централно място. Принцесата на янките. Анита Родик или маниачка, държаща повече на парите, отколкото на страната си?

Джейн — работохоличка и истински кошмар като шеф. Уволнила хиляди работници в „Шоп смарт“. Самотница, неспособна да общува и без капка женственост в тялото си. Защо биха й се доверили акционерите? Кариера, дължаща се на чист късмет, прекалено млада, без реални позиции в бизнеса…

Сали — бизнес Барби или безмозъчна кукла? Облечените в скучни сиви костюми репортери от бизнес изданията само чакаха сгоден случай да я разкъсат. Дъщерята на печално известния Поли Ласитър. Женена за спортист. Способна само да прави дрехи и да се снима — едва ли беше подходящ човек за корпоративно ръководство.

Когато действаха заедно, принудени бяха да признаят репортерите, тези три жени имаха нещо специално. Но то не можеше да продължава дълго. След години на експлозивен растеж и повече пари, отколкото повечето мъже изпълнителни директори можеха да спечелят някога, те вече се бяха хванали за гушите. Когато „Блясък“ излезеше на пазара, щеше да дойде времето да се намесят истинските търговци.

В понеделник акциите им щяха да са на разположение на всеки. Време беше, гласеше преобладаващото мнение, пазарът да разчисти тази каша.

Имаше известни спекулации коя акула ще погълне най-много от дяловете на Джейн Морган най-бързо. Тя определено щеше да бъде изместена най-лесно. Уменията й можеха да бъдат дублирани.

Ами Хайя и нейният етичен бизнес? Какъв беше смисълът от това? Дори и „Боди шоп“ се бяха продали на „Л’Орсал“, казваха всички с насмешка. От друга страна, Хайя бе сключила, меко казано, много изгоден брак. Като наследник на короната Джабер притежаваше шестнайсет двореца! Ами ако реши да използва личното си богатство и да обере акциите под носа на американските брокери? Никой не можеше да се мери с подобна сила.

А Сали? Е, това вече бе различно. Америка я обожаваше. Тя бе Кралицата на красотата, която бе пораснала и красеше заседателната маса в борда на директорите. Съпруга на шампион. Чисто злато. Мъжете в пресата бяха съгласни, че тя трябва да бъде умилостивена. Новите корпоративни собственици трябваше да й изплатят страхотен бонус, да й дадат утешителна титла, директорско място без истинско влияние в компанията, нещо, с което да я залъжат да остане.

Каквото и да се случеше, щеше да бъде интересно. Акциите щяха да излязат на пазара веднага след заседанието, в десет часа западно време. Разбира се, всички щяха да забогатеят, но поне една или дори и трите жени щяха да видят мечтата си унищожена.

* * *

— Обаждат се от посолството, Ваше Кралско Височество.

Джабер се намръщи. Нямаше нужда да пита кое посолство. Това бе третото обаждане за сутринта.

Негово Превъзходителство започна с обичайните формалности, после мина към главния въпрос.

— Принцесата не може да дойде, сър.

— Нима вече не водихме този разговор, посланик Рашман?

— Да, но Ваше Кралско Височество не разбира напрежението…

— Отлично го разбирам — бавно каза Джабер. И той не искаше Хайя да заминава. Кралят отпадаше. Цялата ситуация бе доста критична.

— Имам предвид физическото напрежение. Едва събота е, а вече се събират хора край магазина. Все едно става дума за Оскарите. Запазват си места. Трябва да забраните този скандал, сър, длъжен сте…

Джабер го прекъсна. Не харесваше плановете на Хайя, но тя бе взела решението си и той нямаше да допусне никой да му диктува как да постъпи.

— Много интересни думи използвате към наследника на короната, Ваше Превъзходителство.

Настана дълга пауза.

— Сър, простете ми. Вашата съпруга…

— Нейно Кралско Височество е решила да направи това посещение. Само това е важно. Можете да изпратите специален съветник, който да я придружава.

— Но…

— Настоятелно ви съветвам да не ми противоречите, Рашман. Ако разбера, че някой е попречил на принцесата, вие ще бъдете сменен на поста си още на другия ден. Докато Негово Величество е болен, аз съм регент. Ако трябва да се изразя съвсем точно — Джабер се усмихна леко, — моята дума е закон. Ясно ли е?

Чу как служителят от другата страна преглътна с мъка.

— Желанието на принцесата ще бъде изпълнено. Да, Ваше Кралско Височество. Моля, простете моята…

— Довиждане, Ваше Превъзходителство — отсече Джабер. И затвори.

Хайя стоеше на прага на личните му покои.

— Извини ме… чух по-голямата част от разговора.

— Надявам се, че знаеш какво правиш — уморено каза той. — Кралят все повече отпада, Хайя.

— Когато замина, ще пътувам като принцеса — обеща тя. — Никакви неофициални изяви; ще нося короната. Всички ще видят една съвременна жена от Гада, която се държи с достойнство.

— Побързай да се върнеш — каза той. Все още се чувстваше притеснен. Колко достойнство би могла да запази, когато онези хрътки от пресата чакаха с камерите си, за да я разкъсат на парчета?

* * *

На Джейн й се повръщаше. Ръцете й трепереха осезаемо, докато четеше онези вестници. Те казваха, че Сали е права. Че всеки би могъл да се погрижи за финансите. Че щом веднъж излязат с акции на борсата, много бързо ще бъде заменена.

Трябваше да докаже себе си на тази среща. Да се представи толкова добре, както никога досега. Единственият начин да оцелее бе да се добере до дяловете на някое от другите момичета.

Запита се как ли финансов гений като Крейг Левин би се справил с положението, а после изпита омраза към себе си за нуждата и болката, която усещаше.

Не, по дяволите, не! Никакви приказки за Пепеляшка. Този път нямаше рицар на бял кон, готов да препусне и да я спаси. Крейг бе насреща, когато започнаха. В края всичко щеше да зависи само от нея.

* * *

Сали излезе от душа и посегна към пухкавия халат. Беше поръчала да ги доставят специално от „Блясък“ и хавлиите бяха най-меките и нежни на допир и с тях можеха да се мерят единствено хавлиите в хотел „Риджънт Бевърли Уилшър“. Бяха идеални за случаи като този, когато едва имаше сили да се подсуши след баня.

Крис бе някъде навън, играеше бейзбол с хлапетата от училище за деца с увреждания. Толкова се гордееше с него; единственото, с което се занимаваше напоследък, бе благотворителност.

Не се бе оплакала на Крис. Дори бе наредила на камериерката да махне вестниците и да държи телевизора постоянно включен на спортния канал. Тази битка бе само нейна, нямаше защо да намесва и съпруга си. Да я залъжат? Да я подкупят с голяма заплата? Онези мъже в пресата я смятаха за празноглава кукла, но някак си бяха забравили, че е ужасно богата. А когато „Блясък“ излезеше с акции на пазара, край, щеше да е в състояние да си купи цяла държава…

Не искаше пари. Не го ли разбираха? Всичко беше заради контрола и себеуважението.

Точно сега възнамеряваше да се погрижи за себе си. Да седне на терасата и да гледа как слънцето залязва над моравата; онази обширна морава, където бяха издигнати шатрите за нейното парти преди толкова години. Светският дебют на Джейн Морган.

Сали въздъхна с носталгия и горчиво съжаление. Погледна зад гърба си към голямото извито като спирала стълбище. Трите момичета бяха слезли по стъпалата заедно — красиви, много повече от красиви, шестнайсетгодишни, и целият свят бе в краката им.

Или поне в краката на Сали, тя бе простряла закрилата на богатството и известността си над тях. И в онази бляскава звездна нощ всичко се бе получило прекрасно.

Може би подобни преживявания не бяха толкова важни сега. Може би беше време да порасне и да остави миналото зад гърба си.

Джейн и Хайя явно го бяха направили.

Тъкмо излизаше през вратата, когато нещо привлече погледа й. Там, в коша за боклук в банята. Малката лентичка, която бе изхвърлила.

Не може да бъде.

Но да — имаше нещо различно в нея, нещо полузакрито със салфетка, което бе зърнала с периферното си зрение…

Сали я вдигна. Беше избързала прекалено. Не бе изчакала пълни три минути.

Имаше втора чертичка. Слаба, но ясно различима. Протегна ръка с отлично поддържан маникюр, за да се опре на мраморната стена на вградената баня.

Беше бременна.

* * *

Нямаше място за светски приказки. Никакви любезности. Никоя от тях не бе в настроение. Здрависаха се; адвокатите им също си стиснаха ръцете. Никой не направи реверанс на Хайя, а и тя не очакваше подобно нещо.

— Обявявам заседанието за открито — високо се обади Джейн.

Адвокатите замлъкнаха. Когато Джейн Морган заговореше, хората я слушаха.

— Събрали сме се, за да подпишем точните условия на първоначалното предлагане на акции на борсата. Предполагам, че всички имате нужните документи?

Хайя вдигна ръка.

— Госпожо председател, може ли да взема думата?

Джейн веднага седна на мястото си.

— Разбира се, Ваше Кралско Височество — каза тя със заучена любезност.

— Компанията настоятелно поддържаше етичната търговия. Както знаете, етичният бизнес в Средния изток с планирано разширяване на дейността в Европа и Азия беше мой приоритет като директор. Какви гаранции можете да ми дадете, че това ще продължи?

— Не мога. Една публична компания не може да поеме такъв ангажимент.

— Това е неприемливо — мигновено отсече Хайя. — Ние сме поели ангажименти и аз възнамерявам да удържа на думата си.

Това беше удар.

— Мога ли да кажа нещо?

— Госпожа Нелсън има думата — делово каза Джейн.

— Моите адвокати изчислиха, че козметиката с марката „Ласитър“ и дрехите, които се правят по мои модели, представляват двайсет и пет процента от общите продажби на стоки. В добавка към всичко това ние смятаме, че поне една трета от доброто име на веригата се дължи на личния ми принос към марката.

— Това е силно предубедено твърдение — обади се Джейн. — Хайя може да го оспори.

— Принцеса Хайя — сопна се Хайя.

Джейн наведе глава.

— Простете, мадам. Принцес Хайя. Мисля, че ще се съгласите с моите изчисления, според които общата стойност на недвижимите имоти, персонала, назначен от мен, дистрибуцията, финансирането, управлението на имуществото, анализаторските презентации и общите разходи съставляват над петдесет процента от общата стойност на тази компания.

Последва пълно мълчание. Трите жени край масата се изгледаха гневно една друга.

— И така, дами. — Кент Грийн, шефът на адвокатската кантора, представляваща Сали, се обади с леко самодоволен вид. — Вероятно е време да оставим професионалистите да се заемат с нещата, иначе това заседание може да се проточи цял ден. А ние все пак имаме краен срок.

— Само момент. — Сали заговори високо. — Бих искали всички да освободите залата, моля. Искам да говоря с партньорите си насаме.

— Не мисля, че това е разумно, Сали — покровителствено се обади Кент.

— Не мога да позволя Нейно Кралско Височество да остане без свои представители в залата — намеси се и Ахмед ал Джамир, специалният съветник. Хайя го наричаше мислено „бавачката“.

— Няма да оставя клиентката си да се бори сама. — Адвокатката на Джейн, Рейчъл Фрохмън, говореше ясно и авторитетно. — Съжалявам, госпожо Нелсън, но ние оставаме.

Джейн гледаше право към Сали, после погледна и към Хайя.

— Не, няма да останете. Освободете залата. Ако обичаш, Рейчъл.

— Но, госпожице Морган…

— Веднага, моля.

— Господин Ал Джамир, вие също. — Хайя кимна към дипломата, после подкрепи думите си и на арабски.

Последва побутване на столове и шумолене на хартия и с голямо нежелание малката армия от адвокати, асистенти, съветници и счетоводители напусна залата.

Веднага щом вратите се затвориха, Сали се усмихна.

— Момичета, какво, за бога, правим? — попита тя.

— Каквото е нужно — отвърна Джейн с натежало сърце.

— Глупости, приятелко. Правим онова, което си мислим, че е нужно. Всички сме притиснати до стената. Никоя от нас не иска да е тук. — Сали погледна двете си приятелки, решена те да си останат такива. — Искате ли да чуете какво ми се случи днес? Разбрах, че съм бременна.

Хайя грейна, забравила за сдържаността си.

— Я, стига, Сали!

— Вярно е. — Тя тръсна глава, а в очите й се появиха сълзи. — Момичета, помните ли онзи ден в училищния двор, първия ден, в който Хайя се появи? Никой не искаше да говори с нея. Аз реших, че трябва да се погрижим за нея. Защо ли? Защото аз бяха красивата, а Джейн — умната. Ние се допълвахме една друга. Не виждам защо животът трябва да е толкова сложен. Не разбирам защо да не можем да продължаваме така.

— Но „Блясък“ е всичко, за което сме работили през живота си — каза Джейн. — Компанията е всичко, което съм самата аз.

— Как ли пък не. Ти се справяше блестящо и преди да започнем общ бизнес. И ще се оправиш и след това. Аз искам компанията. Всички я искаме. Но аз бях едно дете в семейството и вие двете сте ми като сестри. — Сали погали с длан корема си. — Основах марката „Сали“ в козметиката. Джейн сега има „Моргана“. Хайя, изглежда, че короната, която носиш, ще стане още по-голяма, нали така? Това е само един магазин, момичета.

Джейн скочи от мястото си и отиде до прозореца; но не и преди да видят сълзите по бузите й.

Беше изгубила Крейг. Нима сега щеше да изгуби и тях двете?

— Имаш пълно право. — Тя се обърна. — Но ние имаме различни идеи. Този магазин е нещо специално. Нека не го изваждаме на пазара и не позволяваме на мъжете да го разкъсат. Нека просто решим кой ще го ръководи.

Хайя се обади:

— Дължа извинение и на двете ви. Бях напълно погълната от съпруга си. Не разговарях достатъчно с вас. — Тя се изчерви силно. — Сали, домъкнах те на сватбата си и те зарязах, без да си направя труда да ти обясня каквото и да било. Съжалявам.

— И аз, Хайя. — Сали се приближи и я прегърна. Хайя стана и отиде да потупа Джейн по гърба.

— Вие ще гарантирате прехраната на всички онези бедни жени, които ни снабдяват със стоки, нали, момичета?

Сали и Джейн кимнаха едновременно.

— Тогава можете да вземете дяловете ми. Разделете ги наполовина. Ще дам парите за благотворителност.

Веднага щом го изрече, на лицето й грейна усмивка. Сякаш от сърцето й съвсем буквално се бе вдигнала голяма тежест.

— Какво облекчение — каза тя. — Беше страхотно, знаете ли? Но никой няма нужда от такова огромно напрежение. — Хайя наклони глава настрани и погледна Сали. — Ти ще имаш дете. Ако искаш искрения ми съвет, остави магазина на Джейн. Тя винаги е била най-амбициозната от нас.

Сали въздъхна, после сви рамене.

— Да. Така да бъде. Джейн.

— Не. — Джейн се обърна рязко. Очите й бяха зачервени, но както и Хайя, и тя се усмихваше. Избърса сълзите си с ръка. — Сали, ти сама го каза. През всичките тези години се борех с мъката си, че никой не ме обича. Нямах баща, нито майка. Но това не беше вярно. Имах вас двете. Просто не го виждах. — Тя замълча за миг. — Успявах във всичко, с което се захвана. Защо трябва да продължавам в компанията, където започнах? Може би ще се насоча към недвижимите имоти. Няма значение. Но „Блясък“, „Блясък“ е нещо специално. Може да има един-единствен избор. Това си ти, Сали. Ти, която се грижеше и за двете ни. Която ни научи как да използваме красотата си. Навън има много скептици, много от анализаторите ни се подиграват. Но аз никога не съм смятала, че си глупава. Наученото от живота е много важно в този свят. Вземи го ти и покажи на всички, че да си жена, не означава да избираш между красотата и ума. — Тя се ухили. — Освен това аз искам да търгувам с акции. Малко свободен капитал ще ми дойде добре.

Сали направо не можеше да повярва. Плесна с ръце като дете на рождения си ден.

— Наистина ли? Магазинът е мой?

— Целият е твой — отвърна Джейн и й стисна ръката.

Трите момичета се приближиха една до друга и се прегърнаха.

— Да ги повикаме ли обратно? — попита Хайя и им намигна. — Ще видим едни много тъжни адвокати. Толкова много работни часове отиват по дяволите.

— Хайде. — Джейн се ухили. — Нямам търпение да видя пресата, след като направим съобщението. Медиите много обичат, когато жените се карат. Какво ли ще кажат сега?

Сали кимна и Джейн разтвори широко вратите. Тълпата от очакващи ги хора се втурна навътре и всички заеха местата си около масата.

— Не се настанявайте прекалено удобно — каза с усмивка Джейн. — Сделката отпада. Няма да пускаме акции на борсата.

Последва небивала врява.

— Споразумяхме се за вътрешно изкупуване на дяловете. Дами и господа, представям ви новия председател на борда и главен изпълнителен директор на „Блясък“. Госпожа Сали Нелсън.

Джейн стана от мястото си начело на масата и отстъпи поста на приятелката си. Докато обикаляше, за да седне на мястото на Сали, не изпита нито болка, нито съжаление, а само спокойствието на радостта и откритите възможности. Бъдещето беше пред нея. Без ограничения, без ангажименти.

Тя погледна към Хайя, седнала насреща й, и разбра, че тя изпитва същото.

Сали тръсна дългата си лъскава коса, която се разстла в прекрасна златна пелена, облегна се уверено на стола си и погледна към лицата на смаяните инвестиционни съветници около масата.

— Аз заставам начело, господа — заяви тя. — Да се захващаме за работа.

Епилог

Крал Назир почина в деня след завръщането на Хайя в столицата Гада. Джабер организира траурната церемония и Хайя скоро се оказа новата кралица, заобиколена от кралски особи и държавни глави на погребението. Не й остана много време да стои в почуда от случващото се; само седмица по-късно, точно преди коронацията, тя също разбра, че е бременна.

Реши изцяло да се посвети на новата си роля. Не минаваше и ден, без Хайя да посети някаква благотворителна акция и хората я обичаха. Тя отвори училища за момичета из цялото кралство и работеше заедно с Джабер — като негов пълноправен партньор, в изработването на нови закони в подкрепа на демокрацията.

Двете с Нур често биваха забелязвани през уикендите да пазаруват в новия магазин на „Блясък“, който бе открит в столицата Гада. Той се превърна в най-търсения магазин в цялата страна.

Сали продължи да работи до самия ден преди сватбеното тържество, което се превърна в светското събитие на годината, и си взе почивка само два дни преди раждането. Кралица Хайя присъства на сватбата като почетна шаферка на Сали; Джейн предпочете да седи кротко на първия ред. Но при раждането именно Джейн бе вътре в залата и стискаше ръката на Сали, докато Крис-младши се появи с вик на белия свят. Неговият татко, най-коравият мъж в спорта, бе отказал да влезе и да гледа как Сали се гърчи от болка, която той не можеше да облекчи.

Сали си взе два месеца отпуск по майчинство. Когато се върна на работа, тя въведе гъвкаво работно време и разпореди да направят оборудвани занимални за деца във всеки магазин на „Блясък“ по света. На жените това много им хареса и продажбите скочиха в световен мащаб.

* * *

— Видя ли? Винаги добрите стигат първи до финала — каза Хайя на приятелката си.

Джейн Морган й бе повярвала. Напусна заседанието в „Блясък“ усмихната. За пръв път в живота си се чувстваше добре, след като е загубила. Позира за снимки с Хайя и Сали. Сали беше в средата — шефът, победителят, а Джейн нямаше нищо против.

Сега имаше други неща, за които да мисли. Като например да започне отначало. И да излекува сърцето си.

Когато репортерите най-сетне се разпръснаха, Джейн тръгна към лимузината си. Настани се на задната седалка, сложи си тъмните очила и въздъхна дълбоко и с истинско облекчение.

— Към летището, моля.

Шофьорът докосна почтително козирката на шапката си.

— Да, госпожице.

Отиде до гишето за билети, без да бърза особено. Пътуването с първа класа означаваше, че можеш да се качиш на първия свободен полет.

— Опасявам се, че имаме само едно свободно място, госпожице. Място 1Б устройва ли ви?

— Чудесно — отвърна Джейн, макар че обикновено сама избираше мястото си. Сега сви рамене. — Няма значение.

— Прекрасно — каза стюардесата и погледна крадешком към колежката си. — Значи всичко е готово. Приятен полет.

Когато се качи на борда, Джейн се озърна в първокласния салон, който бе празен. Обърна се към стюардесата.

— Казаха ми, че само място 1Б е свободно.

— Точно така, госпожо, всички места са резервирани. Да ви заведа ли до вашето…

Но Джейн вече крачеше през салона. Страхотно, сега пък щяха да закъснеят заради всички тези качващи се в последния момент пътници. Но тя нямаше да остави това да развали настроението й. Не и точно сега, не и днес.

Имаше поне още един пътник — виждаше се тилът на мъжа, седнал на място 1А. Край със спокойния полет. Джейн грабна куфарчето си и го вдигна нагоре.

— Нека аз да го кача — каза той, изправи се и излезе на пътеката.

Джейн остана без дъх. Крейг Левин.

Той пое куфара й, както в онзи първи ден, и го вдигна с лекота, за да го сложи в багажното над главите им.

— Няма да седя тук — заяви тя и се огледа диво за стюардесата, но жената сякаш се бе изпарила, след като се бе усмихнала дискретно.

— Ще седнеш, ако искаш да летиш с този полет. Няма други места.

— Огледай се наоколо.

— Купих всички.

Джейн примигна.

— Моля? Купил си всички места в първа класа?

— Само за да може да седнеш до мен. Мисля, че ще се съгласиш, че подобен жест заслужава уважение поне малко. Седни.

— Крейг…

— Казах седни.

Тя седна.

Той се наведе и я целуна нежно, но собственически по устните.

— Видях какво направи днес. Това беше смела постъпка, Джейн. Много добре.

— Тя е подходящият човек. — А ти си подходящата жена за мен — каза той. — Да видим дали не мога да те размекна поне малко. — Джейн зяпна, докато той бъркаше в джоба си, а после извади оттам кутийка с пръстен. Тя закри устата си с ръце. Крейг отвори кутийката и й показа нежната златна халка, обсипана с изумруди. — Беше на майка ми. — Взе треперещата й ръка и внимателно сложи пръстена. — Това е самата истина — ти си създадена да бъдеш моя жена и ничия друга. Не мога да спя без теб. Дори и само мисълта, че друг мъж може да те докосне, е непоносима. Затова има само един начин да те задържа при себе си. Изпреварващ удар. — Левин я целуна отново, много по-страстно, желаеше я веднага и мразеше, че се налага да чакат пет часа.

— Невероятно предложение.

— Не ти правя предложение. Заявявам правата си. Ти си моя, моята жена. Моята съпруга.

— Да — отвърна тя, разтопена от щастие и желание, както и от безкрайно вълнение. — Твоя съпруга.

Двамата се целунаха страстно, после по-нежно и ръцете му обгърнаха тялото й.

— За бога — възкликна с широка усмивка Джейн, когато най-сетне успя да си поеме въздух. — Ще бъде много забавно.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6371

Издание:

Луиз Бегшоу. Блясък

Английска, първо издание

ИК „Хермес“, София, 2010

Редактор: Даниела Атанасова

Коректор: Здравка Петрова

ISBN: 978-954-26-0833-2

Content

Луиз Бегшоу
Блясък

Благодарности

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двадесет и първа глава

Двадесет и втора глава

Двадесет и трета глава

Двадесет и четвърта глава

Двадесет и пета глава

Двадесет и шеста глава

Двадесет и седма глава

Двадесет и осма глава

Двадесет и девета глава

Тридесета глава

Тридесет и първа глава

Тридесет и втора глава

Тридесет и трета глава

Тридесет и четвърта глава

Тридесет и пета глава

Тридесет и шеста глава

Тридесет и седма глава

Тридесет и осма глава

Тридесет и девета глава

Четиридесета глава

Четиридесет и първа глава

Четиридесет и втора глава

Четиридесет и трета глава

Четиридесет и четвърта глава

Четиридесет и пета глава

Епилог

Информация за текста