Патриша Хайсмит

Непознати във влака. Дълбока вода. Крясъкът на кукумявката

Миглена Николчина

Съзерцателят на охлювите

„Черната кралица“, „легендарната мизантропка“ Патриша Хайсмит е родена през 1921 годила в Тексас, но предпочита Европа и от тридесет и първата си година насетне живее в Гърция, Италия, Англия, Франция, докато най-после намира убежище от суетнята в едно усамотено селце в Швейцария. „Все пак Венеция не е Далас, Тексас, нали?“ — казва тя в едно интервю, за да обясни своята слабост към стария континент. Може би поради това нейно предпочитание тя е разглеждана по-скоро като европейска, отколкото американска писателка, пък и нейните тридесетима книги са прочути най-вече в Европа. А и мястото на действието в творбите й като че ли не се нуждае от особено уточняване — то може да е в някое малко провинциално американско градче или в големите западноевропейски метрополии, или — твърде често — по влаковете, върху ничията земя на трескавото движение, което характеризира съвременния живот в буржоазния свят. Във всички случаи обаче то показва как ужасът и престъплението сриват тънките стени на моралните задръжки и нахлуват в порядъчните домове на порядъчните хора. Всъщност за своята мрачна слава на „черна кралица“ Патриша Хайсмит в немалка степен е задължена на една друга космополитна фигура, каквато е режисьорът Алфред Хичкок — той филмира първия й роман, „Непознати във влака“, и така дава тласък за онази известност, която ще позволи на младата авторка да напусне Щатите и да се отдаде изцяло на писателски труд.

Напоследък Патриша Хайсмит води отшелническо съществувание в своето швейцарско селце. Снимките показват жена, която изглежда много по-стара от възрастта си, почти древна, вдъхваща страхопочитание. Непроницаемото, прорязано от дълбоки бръчки лице, очите, толкова черни, че се сливат със зениците, безшумните котки, които споделят самотното жилище на магьосницата, създават усещането за старинна и малко плашеща, почти митична мощ. „Не е лесно да се вслушваш в собственото си подсъзнание, докато се намираш сред сборище от хора или дори ако си в компанията на един-единствен човек — пише Патриша Хайсмит в книгата си «Изкуството на напрежението. Начин на употреба». — Така се случва понякога, че хората, които най-много ни привличат или в които сме влюбени, действуват с ефикасността на каучукова изолация срещу искрите на въображението.“ И така Патриша Хайсмит съзнателно избира самотата, затваря се в своя странен и тревожен свят.

* * *

„Съзерцателят на охлювите“ е заглавието на един ужасяващ, много кратък разказ, в който героят на Патриша Хайсмит неволно става свидетел на любовната игра на тези безобидни животинчета. Той е дълбоко впечатлен и започва да ги развъжда, дори им предоставя кабинета си, който те изпълват със зашеметяващи темпове. Междувременно работите на героя потръгват и през една особено напрегната седмица той забравя да надникне в странната си ферма. Когато най-сетне влиза, натежалите от слуз и охлювни тела тапети се свличат върху него и го поглъщат.

Този разказ може да послужи като своеобразен ключ към творчеството на Патриша Хайсмит. Съзерцанието — не непременно на престъплението, но въобще на някакви примитивни, пред човешки форми вътре в самия човек — е явление, което дълбоко интересува писателката. В началото това е само безобидна представа, прищявка, игра. Героят съзерцава, нещо повече, той внимателно, прецизно наблюдава — следователно всичко е под контрола му, всичко е в негова власт. Той е дори особено методичен, не пропуска нищо, обладан е от мания за свръхсъзнание, което разчита както на ясното, микроскопско зрение, така и на цифрите, на умелото боравене с данните на науката. Да, този герой не само с пределна точност наблюдава, но и пресмята, изчислява — нали всичко е в ръцете му, нали той е нащрек, контролира!

И в трите романа, включени в настоящото издание, фазата на съзерцанието е особено подчертана. При това бъдещото престъпление се оглежда и предвкусва не само от все още непрестъпилия престъпник, но и от околните, от цялата общност. На пръв поглед това предвкусване е като че ли опит да се предотврати ужасното, да се изживее то само като представа. И тъкмо тук е клопката. Защото — нека перифразираме една стара метафора — докато героят се взира в престъплението, престъплението също се взира в него. Рано или късно той се разсейва и почти без да разбере как, пресича магичната полоса, в която престъплението е все още само фантазъм. Играта става истина, кошмарът се оказва действителност, фермата от уж тъй добре гледани, тъй безобидни представи се разраства дотолкова, че героят изчезва в нея, рухва, погълнат е.

Ясно е, че проблемът, който творбите на Патриша Хайсмит поставят, колкото и „паралитературни“ да са те, се отнася до краха на разума в дадена социална действителност. Класическият детектив — такъв, какъвто го знаем от Едгар По, Конан Дойл или Агата Кристи — обикновено представя схватката на два суперразума, единият впрегнат за престъпни цели, другият — в името на морала, но, така или иначе, и двата еднакво свидетелствуващи за своеобразна хипертрофия на интелекта. В първия роман на Хайсмит, „Непознати във влака“ (1950) — романът, който е филмиран от Хичкок и който я прави прочута, — тази класическа схема все още се долавя. Налице е хитрият план на престъпника, налице е и неговият опасен проницателен противник. Но и тук в центъра на вниманието е героят от типа, когото нарекохме „съзерцател на охлювите“ — героят, погълнат от кошмар, който в началото е нещо невъзможно, глупава игра, фантасмагория.

И в „Дълбока вода“, и в „Крясъкът на кукумявката“, които са включени в настоящото издание, това тържество на ирационалното е лишено от каквато и да било романтическа приповдигнатост. Напротив, то е белязано от някаква педантична дребнавост и същевременно от някаква сънна разсеяност, сякаш героят действува, без да се е съвсем събудил. Заедно с рухването на претенцията за свръхсъзнание и свръхконтрол върху всеки дребен детайл от поведението рухва и претенцията за героизъм. Романтическият злодей е по принцип герой на съзнанието: влачен от своите стихийни страсти, той е обсебен от демонична яснота не само по отношение на целите си, но и по отношение на реалните мащаби на злодеянието си. Тази самосъзнателност на злото е непостижима за героите на Хайсмит. Творчеството й включва цяла поредица от така наречените „романи за Рипли“, където Рипли, естет и убиец, по съвършено спокоен начин съчетава радостите от любовта и изкуството с хладнокръвната изобретателност на безпогрешния престъпник. Рипли въплъщава една странна способност за дистанциране от собственото злодейство — способност, която очевидно хипнотизира въображението на писателката. Хипнотизира я преди всичко с начина, по който смалява владенията на съзнанието, като го разделя на независими една от друга „килийки“ и „парцели“. Забележителен в това отношение е убиецът от „Крясъкът на кукумявката“, който така и не успява да се добере до мисълта, че той е убиецът. Убиецът е винаги другият. Дори когато става дума за въздействието на чувството за вина, което особено интересува писателката, процесът наподобява резките механични движения на марионетка: престъпниците на Хайсмит представят някаква половинчата, редуцирана версия на човека и може би именно тази страна на творчеството й така дълбоко тревожи.

Не само престъпниците. Патриша Хайсмит изпитва особено любопитство към една категория хора, която никога не попада в мрежите на закона, защото не нарушава буквата на закона, но която със своята ограниченост, агресивност и тъпа жестокост е не по-малко опасна и по същината си не по-малко криминална, отколкото уличения от всички престъпник. Впрочем общността на Запада като цяло — обикновено малката, провинциална, уж дълбоко нормална общност — у Патриша Хайсмит е далеч от идеала да представя нормата, реда, който противостои на криминалния хаос. Напротив, със слепотата си, често пъти редуваща равнодушието с необясними пристъпи на омраза, общността се оказва истински инкубатор на престъплението; в един най-дълбок смисъл тя му съучаствува.

Може да се говори дори за нещо като съучастие на жертвата. В това отношение и „Дълбока вода“, и „Крясъкът на кукумявката“ са показателни. Никой не е напълно невинен в света на писателката, дори убитите, които с някаква особена услужливост търсят смъртта си. Така действителният престъпник се оказва малката видима част на един огромен айсберг, потопен в сумрачните води на виновност, която засяга всички. Това е тревожна гледка, но тъкмо тя ме кара да мисля, че в романите на Патриша Хайсмит загадката съвсем не е единственото достойнство.

Патриша Хайсмит

Непознати във влака

1

Влакът сърдито и неравномерно се носеше напред. Често се налагаше да спира на малки гарички, където нетърпеливо изчакваше секунда-две, и после отново щурмуваше прерията. Ала напредваше едва-едва. Прерията само се гънеше подобно на огромно, нехайно тръскано възрозово покривало. Колкото по-бързо вървеше влакът, толкова по-дръзко и предизвикателно се издигаха нейните възвишения.

Гай отмести поглед от прозореца и отново се отпусна на седалката.

В най-добрия случай Мириам щеше да отложи развода. Но можеше да не поиска развод, а само пари. Дали изобщо ще му остави възможност да се разведе с нея?

Даде си сметка, че ненавистта бе започнала да сковава мисълта му и да превръща в задънени улички пътищата, които логиката му бе посочила в Ню Йорк. Усещаше Мириам пред себе си, вече немного далеч, порозовяла и с лунички, излъчваща някаква нездрава горещина също както прерията отвън. Намусена и безмилостна.

Машинално посегна да извади цигара, сети се за десети път, че в пулманов вагон не се пуши, и все пак измъкна една. Чукна я два пъти по циферблата на ръчния си часовник, погледна колко е часът — 5,12, — сякаш това имаше някакво значение в този ден, нагласи цигарата в ъгълчето на устата си, преди да поднесе затуленото с шепи огънче към лицето си. Цигарата замести клечката кибрит в шепата му и той запуши, като всмукваше бавно и отмерено. Кафявите му очи постоянно се впиваха в непокорната, омагьосваща земя навън. Пластмасовият банел, който държеше изправена яката на трикотажната му риза, бе тръгнал да се измъква. В отражението му, което залезът бе започнал да вае върху прозореца, повдигнатият край на бялата яка, открояващ се върху челюстта му, напомняше моден силует от миналия век, както и черната му коса, оставена да расте волно нагоре, ала ниско подстригана на тила. Бухналата коса и кривата на носа му придаваха подчертано целенасочен вид и някаква стремителност, докато гъстите хоризонтални вежди и устата издаваха кротост и сдържаност. Носеше панталон от каша, доста поомачкан, тъмно сако, което висеше върху слабото му тяло, и там, където светлината го осветяваше, едва прозираше мораво. Връзката му бе доматеночервена, вълнена, небрежно завързана.

Не смяташе, че Мириам ще се реши да има дете, ако не го иска. От което следваше, че любовникът възнамерява да се ожени за нея. Ала защо го бе повикала? Не й бе нужен, за да получи развод. И защо сега отново прехвърляше в ума си същите досадни доводи, които бе премислил още преди четири дни, когато получи писмото й. Пет-шест реда с нейния закръглен почерк съобщаваха единствено, че ще има дете и че иска да го види. Това, че е бременна, заключи той, гарантираше развода, тогава откъде тази нервност у него? Подозрението, че някъде недостижимо дълбоко в себе си би могъл да изпитва ревност, понеже тя щеше да носи дете от друг, а бе абортирала неговото, го измъчваше най-много. Не, рече си наум, единственото, което го измъчваше, бе чувството на срам, срам, че някога бе обичал жена като Мириам. Смачка цигарата си върху решетката на парното. Фасът се търкулна в краката му и той го изрита обратно под парното.

Сега му предстояха толкова много неща. Разводът, работата във Флорида — бе почти сигурно, че Управителният съвет ще одобри проектите му — тази седмица щеше да се разбере, — освен това Ан. Двамата с Ан вече можеха да мислят за бъдещето. Повече от година се бе измъчвал, очаквал бе нещо — това — да се случи, за да бъде свободен. Усети приятен прилив на щастие и се отпусна в ъгъла върху плюшената седалка. Всъщност цели три години, откакто чакаше това да се случи. Би могъл, разбира се, да си купи развод, ала никога не бе успял да събере толкова излишни пари. Не му бе лесно като начеващ архитект без облагите от постоянната работа към някоя фирма. Така бе и досега. Мириам не бе поискала издръжка, но му вадеше душата с други средства — разправяше ги едни такива из Меткалф, сякаш те двамата са в отлични отношения, а той е в Ню Йорк, за да се утвърди там, и рано или късно ще я повика при себе си. От време на време му искаше пари — дребни суми, които въпреки досадата си той й пращаше, тъй като би било толкова лесно, толкова естествено за нея да почне да злослови по негов адрес, а майка му живееше в Меткалф.

Висок рус младеж в ръждивочервен костюм се отпусна на свободното място срещу Гай и усмихвайки се някак вяло, но дружелюбно, се намести в ъгъла. Гай погледна дребното, лишено от руменина лице. Точно по средата на челото се открояваше огромна пъпка. Гай отново извърна поглед към прозореца.

Младежът сякаш се колебаеше дали да подхване разговор, или да подремне. Лакътят му постоянно се изхлузваше от перваза на прозореца и всеки път, когато правите къси мигли се повдигаха, сивите кръвясали очи изпитателно се вглеждаха, а благата усмивка отново се появяваше. Изглежда, си беше пийнал.

Гай разтвори книгата, ала само след половин страница мисълта му се зарея. Вдигна поглед към разположените в редица флуоресцентни лампи, мигащи от тавана, очите му неволно съзряха незапалената пура, която нечия кокалеста ръка продължаваше оживено да размахва, после забелязаха монограма, поклащащ се върху тънка златна верижка напряко на вратовръзката, която младежът носеше. Върху монограма се виждаха инициалите Ч А Б, а връзката бе зелена, копринена, с отвратителни, ръчно нарисувани оранжеви палми. Длъгнестото ръждивокафяво тяло се бе изтегнало беззащитно, с отметната глава, така че едрата пъпка или цирей на челото биеше на очи като изригнал връх на вулкан. Лицето бе интересно, макар че Гай не можеше да каже защо. Не бе лице на младеж, нито на старец, не бе интелигентно, но не и напълно глупашко. Между изпъкналото възтясно чело и издадената напред брадичка лицето изглеждаше хлътнала, изродено, вдълбано там, където бе разположена фината извивка на устата, най-изкорубено в сините хралупи, в които се вместваха окръглените раковинки на клепачите. Кожата бе гладка като на момиче, дори восъчно чиста, сякаш всички нечистотии бяха изсмукани, за да се подхрани набъбналата пъпка.

Гай отново се зачете. Думите стигнаха до съзнанието и започнаха да разсейват безпокойството му. Но с какво ще ти помогне Платон пред Мириам, попита го някакъв вътрешен глас. Същия въпрос му бе отправил и в Ню Йорк и все пак той взе книгата — задължително четиво от гимназиалния курс по философия; позволи си това дребно удоволствие вероятно като обезщетение за принудителното отиване при Мириам. Отмести поглед към прозореца, видя се в стъклото и нагласи изскочилата яка. Обикновено все Ан му я оправяше. Изведнъж се почувствува безпомощен без нея. Поразмърда се и без да ще, докосна протегнатия крак на заспалия младеж, а после загледа като хипнотизиран миглите, които трепнаха и се отвориха. Сякаш кръвясалите очи през цялото време го бяха следили през клепачите.

— Извинете — промърмори Гай.

— Няма за кво — отвърна другият. Изпъна тяло и рязко тръсна глава. — Къде сме?

— Влизаме в Тексас.

Русият младеж измъкна от вътрешния джоб плоска позлатена бутилчица, отвори я и любезно му я подаде.

— Не, благодаря — отвърна Гай. Направи му впечатление, че жената от другата страна на пътеката, която не бе вдигнала очи от плетката си още от Сейнт Луис, като чу металическия звук от надигнатата бутилка, погледна насам.

— Закъде пътувате? — Усмивката сега бе сърповиден, влажен полумесец.

— Меткалф — отвърна Гай.

— О, Меткалф. Приятно градче. По работа ли? — Премигна вежливо с възпалените си очи.

— Да.

— По каква работа?

Гай неохотно вдигна поглед от книгата си.

— Архитект съм.

— О! — възкликна младежът с тъжно любопитство. — Строите къщи и тям подобни?

— Да.

— Май не съм се представил. — Поизправи се. — Бруно. Чарлс Антъни Бруно.

Гай набързо се ръкува.

— Гай Хейнс.

— Приятно ми е. В Ню Йорк ли живеете? — Дрезгавият му баритон звучеше някак пресилено, сякаш приказваше, за да се събуди.

— Да.

— А аз — в Лонг Айланд. Отивам за малко до Санта Фе на почивка. Ходили ли сте там?

Гай поклати глава.

— Чудесно градче за отмора. — Усмихна се: показаха се развалени зъби. — Май там архитектурата е повече индианска.

На пътеката се появи кондуктор, който проверяваше билетите.

— Това ли е вашето място? — обърна се той към Бруно.

Бруно се облегна назад като собственик.

— Имам луксозно купе в другия вагон.

— Номер три?

— Навярно. Точно така.

Кондукторът продължи нататък.

— Ех, какви хора! — измърмори Бруно. Наведе се напред и се загледа развеселен през прозореца.

Гай отново заби поглед в книгата, но натрапливото отегчение на спътника му, усещането, че в следващата секунда се кани да изрече нещо, му пречеше да се съсредоточи. Искаше му се да отиде във вагон-ресторанта, ала остана седнал, без да знае защо. Влакът отново намали ход. Гай се изправи в момента, в който му се стори, че Бруно ще заговори. Измъкна се към другия вагон и без да изчака окончателното спиране на влака, рипна долу върху скриптящия чакъл.

По-свежият нощен въздух навън го блъсна внезапно, сякаш го захлупи. Носеше се мирис на прашен чакъл, сгрян от слънцето, на нефт и на горещ метал. Беше огладнял и тръгна покрай влака към вагон-ресторанта. Крачеше бавно, с ръце в джобовете, като вдишваше дълбоко, макар че не му бе приятно. Съзвездие от червени, зелени и бели светлини оживено мигаше в южния край на небето. Хрумна му, че вчера, на път за Мексико, Ан може да е минала по този маршрут. Можеше да е с нея. Тя искаше той да пътува с нея до Меткалф. Можеше да я покани да остане един ден и да я запознае с майка си — ако не беше Мириам. Впрочем дори и това нямаше да е от значение, ако той самият беше друг човек, ако можеше просто да не обръща внимание. Бе казал на Ан за Мириам, бе й разказал почти всичко, ала не можеше да понесе мисълта двете да се срещнат. Предпочете да пътува сам, за да размисли. И какво бе измислил досега? Каква полза имаше от мислене и логика — нима някога бе имало, — когато се отнасяше до Мириам?

Кондукторът се провикна предупредително, ала Гай не престана да крачи до последния момент, след което се метна във вагона зад вагон-ресторанта.

Сервитьорът тъкмо му бе взел поръчката, и на вратата, клатушкайки се, се появи русият младеж, лапнал къса цигара. Изглеждаше малко нацупен. Гай съвсем го бе забравил и сега длъгнестата ръждивокафява фигура му подействува като неприятен спомен. Младежът се усмихна, щом го съгледа.

— Реших, че може да сте изпуснали влака — бодро избъбра Бруно и придърпа един стол.

— Ако нямате нищо против, мистър Бруно, ще ми се за малко да остана сам. Имам да обмислям някои работи.

Бруно загаси фаса, който пареше пръстите му, и го погледна безизразно. Беше още по-пиян. Лицето му изглеждаше някак мърляво, с размазани очертания.

— Може да отидем в моето купе. Може да похапнем там. Необезпокоявани. Какво ще кажете?

— Благодаря, предпочитам да остана тук.

— О, но аз държа, непременно. Келнер! — Бруно плесна с ръце. — Бихте ли донесли поръчката на господина в купе номер три — а за себе си искам пържола, немного препечена, с пържени картофки и ябълков пай. Освен това моментално две уискита със сода! — Той погледна Гай и се усмихна с предишната блага, тъжна усмивка. — Ясно ли е?

Гай поразмисли, после стана и тръгна с него. В края на краищата имаше ли някакво значение? А и нима не бе отвратен до краен предел от себе си?

Оказа се, че уискито е излишно — чашите и ледът биха били достатъчни. Четири бутилки скоч с жълти етикети стояха изправени една до друга върху куфара от крокодилска кожа — единствените подредени предмети в малкото помещение. Освен по една тясна криволичеща пролука в средата не можеше да се мине от куфари и сандъци. Върху тях бяха нахвърляни спортни облекла и екипировки, ракети за тенис, сак със стикове за голф, два фотоапарата, кошница с плодове и вино, положени в гнезда от морава хартия. Върху седалката до прозореца бяха пръснати списания, комикси, романи, както и кутия бонбони, привързана с червена панделка.

— При мен е малко спортно — каза Бруно с неочаквано извинителен тон.

— Добре е. — Гай вяло се усмихна. Помещението го развесели и го изпълни с така желаното усещане за уединеност. Усмихна се и веждите му загубиха начумерения си израз, от което цялото му лице се промени. Очите му вече искряха. Той чевръсто си проправи път между куфарите, оглеждайки предметите като любопитен котарак.

— Нови-новенички са. Не съм пипвал топка през живота си — осведоми го Бруно, подавайки му една ракета. — Майка ми ме кара да взимам всичко това с надеждата да ме предпази от кръчмите. Поне ако закъсам, ще ми свършат работа, като ги занеса в някоя заложна къща. Обичам да си пийвам, когато съм на път. Усещам нещата по-добре, не е ли така?

Донесоха поръчаното уиски и Бруно доля чашите от една от собствените си бутилки.

— Седнете. Свалете си палтото.

Ала и двамата нито седнаха, нито си свалиха палтата. Постояха няколко минути в неловко мълчание, без да има какво да си кажат. Гай отпи глътка уиски, което все едно, че не бе разреждано, после сведе поглед към осеяния с боклуци под. Направи му впечатление, че има нещо странно в ходилата на Бруно или може би в обувките му. Малки, светлокафеникави, с удължен гладък връх като издадената му напред брадичка. Стояха някак старомодно. А и Бруно не беше толкова слаб, колкото му се бе сторило. Дългите му крака бяха яки, а тялото — закръглено.

— Надявам се, че идването ми във вагон-ресторанта не ви е подразнило — предпазливо изрече Бруно.

— Не, никак.

— Чувствувах се самотен. Нали разбирате.

Гай заразправя, че човек е самотен, когато пътува сам в луксозно купе, и точно тогава едва не се препъна в нещо: ремъка на фотоапарат „Ролифлекс“. Отстрани върху кожения калъф, чак до долния ръб, се белееше прясна драскотина. Усети, че Бруно плахо го наблюдава. Разбира се, че щеше да му доскучае. За какво ли беше дошъл тук? Тази мисъл го жегна, прииска му се да се върне във вагон-ресторанта. В това време пристигна сервитьорът с металносив поднос и разгъна масата. Миризмата на месо, печено на открита скара, пооправи настроението му. Бруно толкова настояваше да плати сметката, че Гай отстъпи. За Бруно имаше голяма пържола, цялата покрита с гъби, а за Гай — кюфтета.

— Какво строите в Меткалф?

— Нищо — отвърна Гай, — майка ми живее там.

— Така значи — каза Бруно заинтригуван. — На гости ли? Тамошен ли сте?

— Да, там съм роден.

— Не приличате много на тексасец.

Бруно обилно поля пържолата и картофките с кетчуп, после внимателно издърпа стръкчето магданоз. Държейки го в ръка, попита:

— Откога не сте си ходили у дома?

— Има две години.

— И баща ви ли е там?

— Той е покойник.

— Така значи. Добре ли се разбирате с майка си?

Гай кимна. Макар че не си падаше особено по уиски, вкусът на питието му бе приятен — напомняше му за Ан. Ан предпочиташе уиски. Питието приличаше на нея — златисто, лъчезарно, създадено с грижовно умение.

— Къде живеете в Лонг Айланд?

— В Грейт Нек.

Ан живееше доста по-нататък.

— В къща — викам й Кучкарника — продължи той. — Наоколо е пълно с кучешки дрян, а и всички, които живеят в нея — чак до шофьора, — водят кучешки живот. — Неочаквано Бруно се разсмя с нескрито удоволствие и отново се наведе над яденето.

Като го гледаше, единственото, което се набиваше в очите на Гай в този момент, бе връхната част на длъгнестия череп, покрит с оредяла косица, и издулата се пъпка. Откакто я забеляза, докато Бруно спеше, Гай не бе обръщал внимание на пъпката, но сега тя отново му се стори чудовищна, отблъскваща — виждаше само нея.

— Защо? — попита Гай.

— Заради баща ми. Мошеник. И аз се разбирам с майка си. Тя ще дойде в Санта Фе след няколко дни.

— Много хубаво.

— Наистина — отвърна Бруно, сякаш не бе съгласен с него. — Прекарваме доста добре заедно — шляем се, играем голф. Даже ходим заедно на гости. — Той се разсмя, полузасрамен, полугорд, изведнъж неуверен и незрял. — Смешно ли ви се струва?

— Не — отвърна Гай.

— Как ми се иска да си имам лично мои мангизи. Видите ли, трябваше да почна да получавам рента от тази година, само че баща ми не ми я дава. Отклонява я към собствената си банкова сметка. Може да не вярвате, но сега парите ми не са повече от времето, когато ходех на училище и нямах никакви разноски. Сега трябва да моля за стотина долара, и то от майка си. — Той се усмихна предизвикателно.

— Да бяхте ме оставили аз да платя сметката.

— Ами, хайде сега! — възпротиви се Бруно. — Исках просто да кажа, че е страхотна свинщина, когато собственият ти баща те ограбва. Та тия пари дори не са негови — тия пари са на рода на майка ми.

Изчака Гай да реагира.

— Майка ви няма ли право на глас?

— Баща ми ги записал на свое име още като съм бил дете! — дрезгаво се провикна Бруно.

— Виж ти! — Гай се питаше с колко ли хора Бруно се бе запознавал по същия начин, беше им плащал обяда, след което им бе разправял за баща си.

— Защо е постъпил така?

Бруно унило повдигна рамене и разпери ръце, след което бързо ги мушна в джобовете.

— Нали ти казах, че е мошеник? Граби където може. Сега разправя, че няма да ми дава пари, понеже не искам да работя, но това е лъжа. Според него двамата с майка ми прекалено весело си прекарваме времето. Непрестанно измисля ходове как да ни се натрапи.

Гай си ги представяше двамата с майка му — младееща жена от висшето общество в Лонг Айланд, която прекалено изобилно маже миглите си с аркансил и от време на време, както прави и синът й, обича да се шляе със съмнителни компании.

— Къде си следвал?

— В Харвард. Отпаднах още втората година. Заради пиянство и комар. — Той сви тесните си рамене и се сгърчи. — Не като теб, а? Така е, лентяй съм си — и какво от това?

Доля чашите с уиски.

— Кой е казал такова нещо?

— Баща ми. Да му се беше паднал такъв симпатичен син като тебе, всички щяха да са доволни.

— Защо смяташ, че съм симпатичен и кротък?

— Искам да кажа, че си сериозен и си избрал професия. Ето, архитектура. А на мен не ми се работи. Няма нужда да работя, разбираш ли? Не съм ни писател, ни художник, ни музикант. Има ли смисъл човек да работи, ако няма нужда. Предпочитам да хвана язва по по-лекия начин. Баща ми има язва. Ха! Той все храни надежди, че ще почна работа в железарския му бизнес. Обяснявам му, че неговият, пък и всеки друг бизнес й узаконен пладнешки обир, тъй както бракът е узаконен разврат. Прав ли съм?

Гай кисело го погледна и поръси със сол пърженото картофче, което бе боднал. Ядеше, без да бърза, наслаждаваше се на храната и дори на Бруно — някак неопределено, все едно, че гледаше представление на отдалечена сцена. В действителност мислеше за Ан. Сегиз-тогиз смътните му несекващи мечти по нея му се струваха по-реални от окръжаващия го свят, който стигаше до него единствено като ярко открояващи се фрагменти, подобни на драскотината върху калъфа на фотоапарата, дългата цигара, която Бруно бе забучил в парчето масло, разтрошеното стъкло от портрета на баща му, който — в момента разказваше за това — веднъж запратил в стената. Току-що му бе хрумнало, че вероятно ще има време да се види с Ан в Мексико, в промеждутъка между срещата с Мириам и пътуването до Флорида. Ако бързо приключеше с Мириам, би могъл да вземе самолета за Мексико и оттам да излети за Палм Бийч. Това не му бе идвало наум по-рано, понеже нямаше достатъчно средства. Ала в случай, че договорът в Палм Бийч се уредеше, можеше да си го позволи.

— Представяш ли си по-обидно нещо? Да заключи гаража, в който се намира собствената ми кола?

Гласът на Бруно пресипна и задращи пискливо.

— Защо? — попита Гай.

— Ами защото знаеше, че колата страшно ми трябваше онази вечер! Накрая приятели дойдоха и ме взеха, тъй че каква му е авантата от тая работа?

Гай се чудеше какво да отговори.

— Той ли държи ключовете?

— Той взе моите ключове! Измъкна ги от моята стая! Затова го беше страх от мене. Онази вечер не спа у дома — такъв страх го гонеше.

Бруно се бе извъртял върху стола си, дишаше тежко и си гризеше нокътя. Няколко кичура коса, овлажнели до кафяво от пот, се поклащаха като антени върху челото му.

— Майка ми не беше у дома, инак това нямаше да се случи, разбира се.

— Разбира се — повтори Гай, без да иска. Реши, че целият им разговор е бил насочен към тази история, а той я бе изслушал само до половина. Още една история на омраза и несправедливост, спотаена зад кръвясалите очи, които го следяха в пулмановия вагон, спотаена зад тъжната усмивка.

— Значи запрати портрета му в стената, а? — запита глуповато Гай.

— Изхвърлих го от стаята на майка ми — уточни Бруно, като натърти на последните три думи. — Баща ми го бе поставил в стаята на майка ми. А Капитана й е толкова мил, колкото и на мене. Капитана! Никога не го наричам другояче, братле!

— А той защо ти има зъб?

— Той е против мен и против майка ми! Различен е не само от нас, но и от всяко друго човешко същество! На него никой не му е мил. Нищо не му е мило, само парите. Доста народ му е минал под ножа, та се е сдобил с толкова пари, ето това е! Бива си го, няма що! Само че сега съвестта му вече го яде отвътре! Затуй му се ще да заработя в неговия бизнес, та и аз да стана същия главорез и да се чувствувам гадно като него! — Вдървената му ръка се затвори, после устата, накрая и очите му.

Гай си помисли, че Бруно може да се разплаче, но в същия момент подпухналите клепачи се повдигнаха и плахата усмивка отново се появи.

— Досадно, нали? Та разправях ти защо побързах да се махна от града, без да изчакам майка си. А всъщност нямаш представа какъв веселяк съм, истината ти казвам! Честна дума!

— Не можеш ли, ако пожелаеш, да се махнеш от къщи?

Отначало Бруно май не схвана какво го питат, но после спокойно отвърна:

— Разбира се, само че ми е приятно да бъда с майка си.

А вероятно майка му не се маха заради парите, реши Гай.

— Ще запалиш ли?

Бруно усмихнато посегна към цигарите.

— Та оная вечер се изпари от къщи — за първи път от десетина години. Не мога да си представя къде, по дяволите, се бе омел. Така ми беше накипяло тогава, че можех да го убия и той си го знаеше. Някога да си искал да убиеш човек?

— Никога.

— А аз — да. Сигурен съм, че понякога съм в състояние да убия баща си. — Пиянски усмихнат, Бруно заби поглед в чинията си. — Знаеш ли какво е хобито на баща ми? Отгатни.

Гай не желаеше да отгатва. Изпита внезапно отегчение и му се прииска да остане сам.

— Колекционира формички за изрязване на курабийки! — избухна Бруно, цвилейки от смях. — Формички за курабийки, честна дума! Има ги какви ли не — холандски от Пенсилвания, баварски, английски, френски, сума ти унгарски — пръснати из цялата стая. Формички за курабийки, наподобяващи животни, наредени върху бюрото му — от ония курабийки, които децата обичат да хрупат. Писа на генералния директор на компанията и му пратиха цял комплект. Във века на техниката! — Бруно се разсмя и бързо наведе глава.

Гай се вторачи в него. Самият Бруно беше по-смешен от онова, което разправяше.

— Използва ли ги изобщо?

— Кво?

— Прави ли с тях курабийки?

Бруно нададе вой. Сгърчи тяло, свали сакото си и го метна връз един куфар. Изглеждаше твърде възбуден и в първия момент не можа да отговори, но миг след това отбеляза неочаквано спокойно:

— Открай време мама все му повтаря да си гледа формичките и да не се бърка в чужди работи.

Върху гладкото му лице бе избила пот и го покриваше цялото като тънка мазна ципа. Наведе се през масата и умилкващо му се усмихна:

— Хареса ли ти обядът?

— Много ми хареса — охотно отвърна Гай.

— Да си чувал за преобразователната компания „Бруно“ от Лонг Айланд? Дето произвежда най-различни приспособления за преобразуване на прав и променлив ток?

— Не, струва ми се.

— И откъде-накъде ще си чувал? Доста мангизи падат оттам обаче. Интересува ли те как да изкараш повече пари?

— Не особено.

— Извинявай, но на колко години си?

— На двайсет и девет.

— Така ли? Бих ти дал повече. А колко ми даваш на мен?

Гай вежливо го огледа.

— Около двайсет и четири-пет — отвърна той с намерение да го поласкае, тъй като Бруно изглеждаше по-млад.

— Да, точно така. Двайсет и пет. Искаш да кажеш, че изглеждам на двайсет и пет с това — с това нещо точно по средата на главата ми? — Бруно прехапа долната си устна. Погледът му стана плах и той ненадейно захлупи шепа върху челото си, покрусен от срам. Скочи и се приближи към прозореца. — Смятах да залепя нещо отгоре.

Гай каза нещо успокоително, ала Бруно не преставаше да се самоизмъчва, въртейки се пред огледалото.

— Това не би могло да е пъпка — произнесе носово той. — Това е цирей. Всичко, което ненавиждам, кипи и се надига отвътре. Същинска напаст!

— Е, чак пък толкоз! — засмя се Гай.

— Започна да набъбва в понеделник вечерта след свадата. И става все по-зле. Сигурно ще ми остане белег.

— Не, няма.

— Ще остане. Ще пристигна в Санта Фе добре разкрасен, няма що! — Бруно се бе разположил на стола си, стиснал юмруци, протегнал възгруб крак в поза на умислен трагик.

Гай се приближи към седалката до прозореца и отгърна една от книгите. Беше криминален роман. Останалите също. Помъчи се да прочете два-три реда, ала буквите заиграха пред очите му и той затвори книгата. Май доста пи. Но тази вечер всъщност му беше все едно.

— В Санта Фе — продължи Бруно — желая абсолютно всичко: вино, жени и песни! Ха!

— Какво желаеш?

— Нещо. Устата на Бруно увисна в грозна гримаса на безразличие. — Всичко. Според моята теория, преди да умре, човек трябва да изпита всичко възможно и може би, умирайки, да се опита да извърши действително невъзможното.

Нещо у Гай трескаво откликна, после боязливо се сви. Той тихо попита:

— Например?

— Например да отиде с ракета до Луната. Да постави рекорд по скоростно каране на кола със завързани очи. Веднъж опитах. Не поставих рекорд, вдигнах обаче до сто и шейсет.

— Със завързани очи?

— Веднъж извърших обир. — Бруно вторачи неподвижен поглед в Гай. — Излезе сполучлив. В един апартамент.

Устните на Гай понечиха да се разтегнат в недоверчива усмивка, макар че в действителност му повярва. Бруно би могъл да извърши насилие. И дори да изгуби разсъдък. По-скоро да загуби надежда, поправи се Гай, отколкото разсъдък. Безнадеждното отегчение на заможните, за което често говореха с Ан. Което по-скоро руши, отколкото съгражда. И би могло да доведе до престъпление с такава леснина, както и мизерията.

— Не за да отмъкна нещо — продължи Бруно. — Нямах желание да притежавам онова, което откраднах. Нарочно взех неща, които нямах желание да притежавам.

— И какво отмъкна?

Бруно сви рамене:

— Запалка. Настолна. И една статуя над камината. От цветно стъкло. И още нещо. — Отново сви рамене. — Ти си единственият, на когото го казвам. Не съм от приказливите. Макар че сигурно мислиш обратното. — Усмихна се.

Гай дръпна от цигарата.

— Как го подготви?

— Наблюдавах една жилищна сграда в Астория, докато установих кое време е най-подходящо, а после просто прекрачих през прозореца. И се смъкнах по аварийното стълбище. Бе лесна работа. Едно от нещата, които зачеркнах в моя списък, повтаряйки си: „Сполай ти, господи.“

— Защо „Сполай ти, господи“?

Бруно се ухили срамежливо:

— Не знам защо го казах.

Той отново си наля догоре, после наля и на Гай.

Гай погледна непохватните треперещи ръце, които бяха ограбили, изгризаните до кръв нокти. Ръцете несръчно въртяха картонче от кибритена кутия и го изпуснаха върху засипаната с пепел пържола, сякаш бяха ръце на пеленаче. Наистина колко отегчително нещо е престъплението, помисли си Гай. Често просто безсмислено. Към престъпления се насочват определен тип хора. И кой би могъл да предположи, че Бруно е откраднал — с тия негови ръце, с луксозното купе, с противната му тъжна физиономия? Гай отново се отпусна на стола си.

— Разправи ми за себе си — любезно го подкани Бруно.

— Няма нищо за разправяне. — Гай измъкна лула от джоба на сакото си, чукна я о тока на обувката, погледна пепелта върху килима, но миг по-късно престана да й обръща внимание. Усещаше как алкохолът все повече се всмуква в тялото му. Мина му през ум, че ако договорът в Палм Бийч се уреди, двете седмици преди започване на работа ще се изнижат неусетно. За един развод не трябва кой знае колко време. В главата му, без да се мъчи да си ги представя, с най-големи подробности заплуваха ниските бели сгради върху зелена морава в неговия вече завършен проект. Почувствува се дискретно поласкан, ненадейно усети невероятна сигурност и блаженство.

— Какви къщи строиш?

— О, това, на което се казва съвременно строителство. Досега съм проектирал няколко магазина и малка административна сграда. — Гай се усмихна без притеснението, без лекото раздразнение, което обикновено изпитваше, когато го питаха за работата му.

— Женен ли си?

— Не. Всъщност, да. Разделени сме.

— Аа. Защо?

— Несходство на характерите — отвърна Гай.

— Откога сте така?

— От три години.

— Не искаш ли да се разведеш?

Гай се поколеба, понамръщи се.

— И тя ли живее в Тексас?

— Да.

— При нея ли отиваш?

— Да. Ще уреждаме развода. — Стисна зъби. Защо се издаде?

Бруно се подсмихна.

— Какви са момичетата по вашия край, та се жените за тях?

— Хващат око — отвърна Гай. — Някои, не всички.

— Ама повечето са глупачки, а?

— Има и такива. — Гай вътрешно се усмихна. Мириам беше този тип южнячка, за който говореше Бруно.

— Жена ти каква е?

— Доста лови окото — предпазливо каза Гай. — Червенокоса. Леко закръглена.

— Как се казва?

— Мириам. Мириам Джойс.

— Мм. Сече ли й пипето, или е тъпа?

— Не е интелектуалка. Не исках да се женя за интелектуалка.

— И беше адски влюбен в нея, нали?

Защо? Нима си личеше? Бруно не откъсваше очи от него, без да изпуска нищо, без да мига, сякаш изтощеният му поглед бе отвъд прага, когато сънят е наложителен. Гай имаше усещането, че сивите очи са го изучавали часове наред.

— Защо говориш така?

— Защото си симпатяга. Всичко вземаш на сериозно. Жените също, нали?

— Какво значи на сериозно? — отвърна Гай. Но усети изблик на топлота към Бруно, понеже Бруно гласно бе изказал онова, което мислеше за него. А Гай бе наясно, че повечето хора не изказваха гласно онова, което мислеха за него.

Бруно размаха заоблени длани, после въздъхна.

— Какво значи на сериозно? — повтори Гай.

— С цялото си сърце и с големи надежди. След което те ритват по мутрата, нали така?

— Не съвсем. — Ала тръпка на самосъжаление прониза тялото му. Изправи се и взе чашата си. Тук човек нямаше къде да се раздвижи. Влакът се клатушкаше и бе трудно дори да стоиш.

А Бруно неотклонно го следеше с очи — преметнал нозе, поклащайки крак в старомодна обувка — и постоянно тръскаше цигарата в чинията пред себе си. Непрекъснато сипещата се пепел постепенно покриваше недоядената розово-черна пържола. Стори му се, че Бруно вече не изглежда така приятелски настроен, след като бе научил, че е женен. Но пък бе станал по-любопитен.

— Какво стана с жена ти? Взе да спи с тоя-оня?

И това също го подразни — точните му догадки.

— Не. Впрочем всичко вече е минало.

— Ама ти си все още женен за нея. Не можа ли да се разведеш по-рано?

Ненадейно Гай изпита срам.

— Мисълта за развода не ме е занимавала особено.

— А сега?

— Тя реши, че иска да се развежда. Доколкото разбрах, ще има дете.

— Охо. Ама как е улучила момента да се реши, а? От три години спи с тоя-оня и накрая е успяла да върже някого?

Тъкмо това бе станало, разбира се, и работата се бе уредила чрез бебето. Но как се досети той? Гай си каза, че Бруно вероятно познава друга жена, която ненавижда, и сега прехвърля всичко върху Мириам. Извърна се към прозореца. Там не зърна нищо друго освен собственото си отражение. Ударите на сърцето разтърсваха тялото му, и то по-силно от вибрациите на влака. Мина му през ума, че сърцето му бие учестено вероятно защото никога досега не бе разказвал за Мириам пред чужд човек. Дори Ан не знаеше толкова, колкото Бруно. Макар че в началото Мириам бе друга — мила, вярна, самотна; копнееше за него така, както копнееше да се отърве от семейството си. Утре щеше да я види, щеше да се докосне до нея, протягайки ръка за поздрав. Непоносима му бе мисълта, че ще докосне въз меката й плът, която бе обичал. Изневиделица го обзе чувството за пълен провал.

— Какво стана с брака ти? — тихо попита Бруно току зад гърба му. — Наистина ме интересува, като приятел. На колко години беше тя?

— На осемнайсет.

— И още веднага взе да спи с тоя-оня?

Гай неволно се извърна, сякаш за да поеме вината на Мириам.

— Жените не се занимават само с това.

— Ама тя го правеше, нали?

Гай отмести поглед встрани, раздразнен и в същото време хипнотизиран.

— Да.

Колко отвратително прозвуча кратката думичка, направо изкънтя в ушите му!

— Знам ги тия червенокоси южнячки — отсече Бруно, боцвайки с вилица ябълковия пай.

Гай отново усети парещ и абсолютно ненужен срам. Ненужен, тъй като нищо от онова, което Мириам бе извършила или казала, не би смутило или изненадало Бруно. Той сякаш не бе способен да се изненадва — само интересът му се изостряше.

Бруно се загледа в чинията си с престорена веселост. Очите му се поотвориха, заблестяха, доколкото бе възможно, както бяха кръвясали и със сини кръгове отдолу.

— Женитба! — въздъхна Бруно.

Думата остана да звучи в ушите на Гай. Това бе тържествена дума за него. Притежаваше изначалната тържественост на понятия като святост, любов, грях. Той си представи кръглите, с цвят на теракота устни на Мириам да произнасят: „Защо да се съсипвам по тебе?“, представи си очите на Ан, когато отмяташе коси назад и вдигаше поглед към него пред дома си, на моравата, където садеше минзухари. Представи си как Мириам се извръща от високия тесен прозорец в стаята в Чикаго, тиква луничавата си щитообразна физиономия право пред лицето му, както правеше всеки път, преди да изрече някаква лъжа, представи си длъгнестата глава на тъмнокосия Стив и безочливата му усмивка. Искаше му се да протегне ръце и да прогони нахлуващите спомени. Стаята в Чикаго, където се бе случило всичко това… Усещаше миризмите в стаята, парфюма на Мириам, топлината от боядисаните радиатори. Но не помръдна за първи път от много време не изтика грубо образа и, превръщайки го в размазано розово петно. Как ще му подействува нейният образ сега, ако допуснеше отново да го обсеби? Ще увеличи ли съпротивителните му сили, или ще ги подкопае?

— Питам те сериозно — гласът на Бруно идеше отдалеч, — какво се случи? Нали нямаш нищо против да ми разправиш? Интересува ме.

Случи се Стив. Гай вдигна чаша. Представи си онзи следобед в Чикаго. Стив в рамката на вратата — образът сега беше в бяло и черно като на снимка. Следобедът, когато ги бе изненадал в апартамента, не приличаше на никой друг следобед — с особен цвят, вкус и звук, със собствен свят — подобно на ужасяващо миниатюрно художествено изделие. Или събитие от историята, застинало във времето. А може би бе тъкмо обратното — може би то непрекъснато го съпровождаше? Ето и този път бе ясно и осезаемо както винаги. Ала най-лошото бе, че отвътре нещо го подтикваше да разкаже всичко на Бруно — непознатия във влака, който щеше да го изслуша, да прояви съчувствие и да забрави. Мисълта да разкаже на Бруно му подействува успокоително. Та нали Бруно съвсем не бе обикновен пътник във влака. Жесток и покварен, той бе в състояние да оцени по достойнство история като тази — историята на първата му любов. Освен това Стив бе само изненадващ завършек, от който всичко случило се дотогава заставаше на мястото си. Стив не бе първият, с когото Мириам му изневеряваше. Само че през онзи наметен следобед тогавашната му двадесет и шест годишна гордост просто бе смазана пред очите му. Хиляди пъти си бе преповтарял историята — класическа история, изпълнена с драматизъм независимо от глупашкото му поведение. Глупашкото му поведение само я бе направило забавна.

— Очаквах прекалено много от нея — нехайно вметна Гай, — без да имам правото да го искам. Тя е от хората, които обичат да им се обръща внимание. Навярно ще флиртува през целия си живот без разлика с кого.

— Е, да, вечната гимназистка. — Бруно махна с ръка. — Не е в състояние поне веднъж да се престори, че е свързана само с един.

Гай го погледна. В началото Мириам му бе вярна, това бе сигурно.

Обзет от срам, че почти се бе разприказвал пред Бруно, той внезапно се отказа от намерението си. Впрочем на Бруно в момента наистина му бе все едно дали Гай ще му разкаже историята си. Седеше отпуснат и чертаеше с кибритена клечка по соса в чинията си. Погледната в профил, изтеглената надолу половинка от устата му беше хлътнала между носа и брадичката като устата на старец. Каквато и история да му предложат, сякаш казваше тази уста, тя не заслужава дори презрението му.

— Такива жени привличат мъжете — промърмори Бруно, — налитат им като мухи на смет.

2

Думите на Бруно го разтърсиха и го откъснаха от мислите му.

— Вероятно и ти си имал ядове с жени — отбеляза Гай. Макар че бе трудно да си го представи.

— Аа, баща ми си имаше една такава. И тя червенокоса, казваше се Карлота. — Бруно вдигна очи — омразата към баща му проби неговата отпуснатост като шип. — Чудесно, кво ще кажеш? Такива жени виреят покрай мъже като баща ми.

Карлота. Вече му стана ясно защо Бруно ненавиждаше Мириам. Това обясняваше цялата му личност, омразата към баща му, късния му пубертет.

— Има два вида мъже! — гръмко заяви Бруно и млъкна.

Гай зърна отражението си в едно тясно огледало върху ламперията. Реши, че очите му гледат уплашено, а устните му са сурово стиснати, и с усилие на волята се отпусна. Някакъв стик за голф го убиваше по гърба. Той прекара пръсти по хладната лакирана повърхност. Инкрустираният метал в черното дърво съживи спомена за рубката върху платноходката на Ан.

— И само един вид жени! — продължи Бруно. — Лъжкини. Хем лъжат, хем са курви! Както ти харесва!

— А жени като майка ти?

— Не съм срещал жена като майка ми — заяви Бруно. — Не съм срещал жена, която да понася толкова, освен това е я хубава, има много приятели, ама не хойка с тях насам-натам.

Мълчание.

Гай очука нова цигара върху ръчния си часовник и забеляза, че беше станало десет и половина. Трябваше да си върви.

— Как разбра за жена ти? — Бруно вторачено го наблюдаваше.

Гай палеше цигарата си, без да бърза.

— С колко души бе имала това-онова?

— С доста. Преди да науча… — И в момента, когато си каза, че изпитва пълно безразличие към признанието, което правеше, вътре в него затрептя нещо подобно на слаб водовъртеж и го смути. Слаб, но някак по-реален от спомените му, защото го бе изказал гласно. Гордост? Омраза? Или изпитваше раздразнение към себе си, тъй като всичко, което чувствуваше в момента, бе толкова безсмислено. Отклони разговора. — Кажи ми, какво още искаш да направиш, преди да умреш?

— Да умра? Кой ти говори за умиране? Обмислил съм няколко сигурни удара. Някой ден може да почна в Чикаго или в Ню Йорк, или пък просто ще си предложа идеите срещу заплащане. А имам запас от идеи за идеални убийства.

Бруно пак го загледа с предизвикателна настойчивост.

— Поканата да бъда твой гост в момента не е включена в някой от плановете ти, надявам се. — Гай приседна.

— Божичко мили, ти си ми симпатичен, Гай! Истината ти казвам!

Тъжната физиономия умоляваше Гай да каже, че той също му е симпатичен. С колко самота бяха изпълнени тия измъчени оченца! Гай сведе поглед и неловко се втренчи в ръцете си.

— Всичките ти идеи ли се свеждат до някакво престъпление?

— Разбира се, че не! Просто има неща, които искам да направя — да кажем, някой ден ми се ще да дам хиляда долара на някой човек. На просяк. Това е първото, което ще направя, когато си имам собствени мангизи. Ама на теб никога ли не ти се е щяло да откраднеш нещо? Или да убиеш някого? Сигурно да. На всеки му се ще. Как мислиш, нима на някои не им прави страшен кеф да убиват хора на война?

— Не — отвърна Гай.

Бруно се поколеба.

— О, разбира се, никога не биха си признали — страхуват се! Ама в живота ти е имало такива, които би желал да махнеш от пътя си, нали така?

— Не, не е имало. — Изневиделица се сети — Стив. Веднъж дори намисли да го убие.

Бруно навири глава.

— Сигурно има. Личи ти. Защо не си признаеш?

— Може и да ме е споходила такава мисъл, но никога не съм предприемал нищо повече. Не съм такъв човек.

— Точно тук бъркаш. Всеки е способен на убийство. Просто въпрос на обстоятелства — няма нищо общо с темперамента! Хората стигат до ръба — необходимо е само леко да ги побутнеш, за да скочат в пропастта. Всички, без изключение. Дори и собствената ти баба. Убеден съм.

— Само че аз не споделям това мнение — отсече Гай.

— Мъничко е оставало да убия баща си поне хиляда пъти, казвам ти! Кого ти се е искало да убиеш? Ония типове около жена ти?

— Един от тях — измърмори Гай.

— И докъде стигна?

— Изобщо доникъде. Само ми мина през ума. — Сети се за безсънните нощи — стотици и стотици, за обзелото го отчаяние, че никога няма да се успокои, ако не си отмъсти. Дали тогава нещо би могло да го побутне, та да прескочи ръба? Чу Бруно да мънка.

— Бил си адски близо — много по-близо, отколкото си представяш, според мен.

Гай го погледна с недоумение. Фигурата му имаше болнав, недоспал вид на крупие — прегърбен, по риза, подпрял ръце върху масата, отпуснал длъгнестата си глава.

— Изчел си доста криминални историйки — подхвърли Гай и още щом го каза, се учуди откъде му дойдоха тези приказки.

— Добро четиво са. Показват, че всеки човек е в състояние да убие.

— Винаги съм смятал, че именно затова са лошо четиво.

— Пак бъркаш! — възкликна Бруно с възмущение. — Известно ли ти е какъв процент от убийствата се изнася в печата?

— Не, и не ме интересува.

— Една дванайсета. Една дванайсета! Представи си само! И кои според теб са останалите единайсет дванайсети? Все разни дребни невзрачни хорица. Тези, които ченгетата никога няма да пипнат.

Той взе да сипва уиски, разбра, че бутилката е празна, и понечи да се изправи. От джоба на панталоните му проблесна златно ножче, окачено на тънка като струна златна верижка. Изящният му вид се понрави на Гай — хареса го като красиво бижу. Докато наблюдаваше как Бруно обрязва металната капачка на бутилката, изведнъж си представи как някой ден Бруно би могъл да убие човек с това ножче и вероятно няма да го хванат — просто защото ще му е все едно.

Бруно се извърна ухилен, с пълна бутилка уиски.

— Ела с мен в Санта Фе, а? Да си починеш малко.

— Благодаря, не мога.

— Имам достатъчно мангизи. Ще си ми гост, а? — Той разля уиски върху масата.

— Благодаря — отвърна Гай. Съдейки вероятно по дрехите му, Бруно смяташе, че не разполага с много пари. Той носеше любимия си сив панталон от каша. Щеше да бъде с него в Меткалф, а и в Палм Бийч, ако не беше много горещо. Облегна се на седалката, пъхна ръце в джобовете на панталона и напипа дупка в дъното на десния джоб.

— Защо не? — Бруно му подаде чашата. — Много си ми симпатичен, Гай.

— Защо?

— Защото си свестен. Честен по-точно. Познавам сума народ — истината ти казвам, — ама такива като тебе се броят на пръсти. Възхищавам ти се — изтърси той и завря устна в чашата.

— И ти си ми симпатичен — заяви Гай.

— Ела с мен, а? Нямам нищо предвид за следващите два-три дни, докато пристигне майка ми. Ще си прекараме екстра.

— Потърси си друг.

— По дяволите, Гай, кво си въобразяваш, че си търся компания по влаковете? Каня те да дойдеш с мен, щото си ми симпатичен. Поне за един ден. От Меткалф потеглям направо — дори няма да отида до Ел Пасо. По план трябваше да видя Големия каньон.

— Благодаря, но ми предстои една работа веднага щом приключа в Меткалф.

— Тъй значи. — Отново тъжната, изпълнена с възхищение усмивка. — Ще строиш нещо?

— Да, един клуб извън града. — Продължаваше да му звучи чуждо, не му прилягаше — това бе последното, с което само допреди два месеца би му хрумнало да се залови. — Новият клуб „Палмира“ в Палм Бийч.

— Сериозно?

Естествено, Бруно беше чувал за клуба „Палмира“. Най-големият клуб в Палм Бийч. Бе чул и новината, че ще строят нов клуб. Няколко пъти бе ходил в стария.

— Ти ли го проектира? — Очите на Бруно бяха изпълнени с момчешко обожание. — Можеш ли да ми го нарисуваш?

Гай набързо надраска скица на сградите върху последната страничка от тефтерчето му и по настояване на Бруно се подписа. Захвана да обяснява, че ще има подвижна стена и долният етаж ще се превръща в голяма бална зала, отворена към терасата; надяваше се, че ще получи разрешение да остави вентилационни отвори, така че климатичната инсталация да отпадне. Говоренето го изпълни с щастие и макар че се стараеше да прикрие възбудата си, очите му се навлажниха. Как можеше да разговаря така задушевно с Бруно, да му разкрива най-съкровените си мисли? Бруно, който би разбрал по-малко от всеки друг?

— Звучи страхотно — заяви Бруно. — Значи ти им казваш кое как ще изглежда?

— Не. Човек трябва да се съобразява с желанията на доста хора. — Гай внезапно отметна глава и се разсмя.

— Значи ще се прославиш, а? Май че вече си известен.

Щяха да се отпечатат снимки по вестниците, може би щеше да се появи нещичко в новините. Не биваше да забрави, че все още не бяха одобрили проектите му, но беше толкова сигурен, че ще стане! Майърс, неговият съдружник от архитектурното бюро в Ню Йорк, беше убеден в това. Ан също. Така мислеше и мистър Брилхарт. Най-значителната поръчка в живота му.

— Може би оттук нататък ще стана известен. На подобни неща се прави голяма реклама.

Бруно надълго и нашироко му заразправя за живота си в колежа — как щял да се захване с фотография, ако по някое време не се било случило нещо с баща му. Гай не го слушаше. Отпиваше разсеяно и си представяше какви поръчки щеше да получава след Палм Бийч. Не след дълго административната сграда в Ню Йорк може би. Имаше една идея за административна сграда в Ню Йорк и жадуваше да я види осъществена. Гай Даниъл Хайнс. Знаменитост. Край на тягостното, не напълно изживяно чувство, че разполага с по-малко средства от Ан.

— Няма ли да е така, Гай? — повтори Бруно.

— Кое?

Бруно пое дълбоко дъх.

— Ако жена ти вземе да ти прави въртели с развода. Да речем, че се захване, докато си в Палм Бийч, и ги накара да те уволнят — това няма ли да е достатъчен мотив за убийство?

— На Мириам?

— Разбира се.

— Не — отвърна Гай. Ала въпросът го смути. Опасяваше се, че Мириам е чула за предстоящата работа от майка му и ще се помъчи да му напакости единствено заради удоволствието да му причини болка.

— Не ти ли се е приисквало да я убиеш, когато те мамеше?

— Не. Не можеш ли да говориш за друго? — За миг пред очите му застанаха двете половини от живота му — семейството и кариерата, една до друга — виждаше ги както никога досега. Главата му се завъртя и му премаля от усилието да проумее как е могъл да бъде толкова глупав и безпомощен в единия случай и така способен в другия. Хвърли поглед към Бруно, който не сваляше очи от него, и усещайки се леко замаян, остави чашата и я побутна напред.

— Сигурно ти се е искало в някой момент — промълви Бруно с кротко, пиянско упорство.

— Не. — Дощя му се да излезе да се поразходи, ала влакът се движеше право напред, сякаш никога нямаше да спре. Ами ако работата пропаднеше заради Мириам? Няколко месеца щеше да живее в Палм Бийч и това, естествено, предполагаше да общува като равен с директорите. Бруно много добре ги разбираше тези работи. Гай прокара ръка по влажното си чело. Трудността идеше оттам, че преди да я види, не можеше да узнае какво си е наумила Мириам. Беше уморен, а когато беше уморен, Мириам умееше да го завладява като войска. През двете години, които му бяха необходими, за да се отърси от любовта си към нея, това се бе случвало много често. Ето и този път. Почувствува, че Бруно му е дошъл до гуша. Бруно се усмихваше.

— Да ти разкажа ли за един от моите планове да убия баща си?

— Не — отвърна Гай и закри с ръка чашата, която Бруно се готвеше да напълни.

— Какво предпочиташ — разбитата фасунга в банята или гаража с въглероден двуокис?

— Направи го и престани да приказваш за това!

— Ще го направя — недей да смяташ, че няма! И знаеш ли какво ще направя някой ден? Ако ми се прииска, ще се самоубия, но ще го наглася така, че да изглежда, сякаш ме е убил най-върлият ми враг.

Гай го погледна с погнуса. Бруно бе почнал да губи очертанията си — като че ли се втечняваше. Сякаш бе само глас и дух — духът на злото. Мина му през ума, че Бруно олицетворяваше всичко онова, което той презираше. Бруно беше или щеше да стане всичко онова, което той не би искал да бъде.

— Искаш ли да ти изработя план за убийство на жена ти? Може да ти се доще да го приложиш някой път. — Бруно се сви притеснено под осъдителния поглед на Гай.

Гай се изправи.

— Искам да се поразходя.

Бруно плесна с ръце.

— Хей! По дяволите, каква идея! Всеки от нас убива вместо другия, нали разбираш! Аз убивам жена ти, ти убиваш баща ми! Запознаваме се във влака, нали разбираш, и никой не знае, че се познаваме! Желязно алиби и за двамата! Загряваш ли?

Стената насреща му пулсираше ритмично, сякаш щеше да се разпадне. Убийство. Призля му, ужаси се от самата дума. Искаше му се да избяга от Бруно, да се измъкне от това купе, ала някаква кошмарна тежест го притискаше. Помъчи се да запази равновесие, като подпре стената, като проумее какво говори Бруно, тъй като усещаше, че там някъде съществува логика — подобно на задача или загадка, които очакват своето решение:

Пожълтелите от тютюна ръце на Бруно се тресяха и подскачаха върху коленете му.

— Алибита бетон! — изкрещя той. — Най-страхотната идея в живота ми! Не можеш ли да разбереш? Мога да свърша работата, когато те няма в града, а ти — когато мене ме няма.

Гай разбра. Невъзможно беше някой някога да ги разкрие.

— Ще ми достави голямо удоволствие да прекъсна живот като нейния и да допринеса за живот като твоя. — Бруно се разхили. — Не смяташ ли, че някой би трябвало да възпре Мириам, преди да погуби доста хора? Седни, Гай!

Гай искаше да му напомни, че Мириам не го е погубила, ала Бруно не го остави да се изкаже.

— Само си представи такава ситуация. Ще можеш ли да го извършиш? Ще ми разправиш всичко — къде живее, разбираш ли, — аз също ще ти разправя кое къде е — все едно, че живееш у нас. Може навсякъде да оставим отпечатъци от пръсти, та да побъркаме ченгетата! — изкиска се. — С промеждутък от месеци, разбира се, и абсолютно никаква връзка. Божичко, няма грешка!

Бруно понечи да се изправи и посягайки към чашата, едва не се стовари на пода. После произнесе със смазваща самоувереност, право в лицето му:

— Ще можеш да го извършиш, нали, Гай? Няма да има никакви пречки, кълна ти се. Всичко ще уредя, кълна ти се. Гай.

Гай го тласна встрани по-силно, отколкото искаше. Бруно покорно се надигна от мястото до прозореца. Гай се огледа — не му достигаше въздух, — ала в стените нямаше пролука. Купето се бе превърнало в малък ад. Какво правеше тук? Как и кога се бе напил така?

— Убеден съм, че ще можеш! — Бруно се намръщи.

На Гай му се дощя да изкрещи — вместо това обаче се чу да шепне:

— Млъкни с твоите проклети идеи. До гуша ми дойде.

Гай забеляза как тясното лице на Бруно странно се изкриви в гримаса на изненада и придоби зловещо, многозначително и противно изражение. После Бруно помирително повдигна рамене.

— Добре. Продължавам да твърдя, че хрумването ми си го бива и че разполагаме с идеална ситуация. Ще се възползувам от идеята. С някой друг, разбира се. Къде отиваш?

Гай най-после се бе сетил за вратата. Излезе и отвори вратата на вагона. По-хладният въздух отвън го удари в лицето, сякаш за да го порицае, а тракането на влака се превърна в укорителен тътен. Той заруга себе си и ругатните му полетяха с вятъра и с влака; силно му се прищя да повърне.

— Гай?

Обърна се и видя как Бруно се провира през тежката врата.

— Извинявай, Гай.

— Няма за какво — изрече Гай начаса, шокиран от вида му. В самоунижението си Бруно бе придобил кучешко изражение.

— Благодаря ти, Гай.

Бруно наведе глава и в този миг тракането на колелетата взе да затихва, та Гай трябваше да се задържи да не падне.

Спирането на влака го изпълни с неимоверно облекчение. Тупна Бруно по рамото.

— Хайде да слезем да подишаме малко въздух!

Посрещна ги мълчание и пълен мрак.

— Каква е тая работа, по дяволите? — изкрещя Бруно. — Няма осветление!

Гай погледна нагоре. Нямаше и луна. От студа тялото му се скова и напрегна. Някъде с привичен шум хлопна дворна врата. Някаква светлинка отпред се превърна във фенер — един мъж тичаше с него към опашката на влака; от вратата на товарен вагон струеше светлина. Гай бавно закрачи към светлината и Бруно го последва.

Далече в мрака на прерията протяжно изсвири локомотив, отново и отново, отдалечавайки се. Помнеше този звук от детството си — красив, непорочен и самотен. Като див жребец, отърсващ се от белокожия си ездач. В пристъп на дружелюбност Гай хвана Бруно под ръка.

— Не ща да вървя! — изрева Бруно, изскубна се и спря. Съвсем бе отмалял от чистия въздух.

Влакът потегляше. Гай набута отпуснатото му туловище във вагона.

— Една чашка преди лягане? — унило промълви Бруно, макар че имаше вид на човек, който ще се строполи от умора.

— Благодаря, повече не искам.

Шепотът им потъна в зелените завеси.

— Да не забравиш да ми се обадиш утре сутринта. Няма да заключвам. Ако не те чуя, влизаш направо, нали?

Залитайки между зелените завеси по стените, Гай се отправи към спалното купе.

Лягайки си, по навик се сети за книгата. Беше я забравил в купето на Бруно. Своя Платон. Никак не му допадна това, че книгата оставаше при Бруно тази нощ, че Бруно щеше да я пипа и да я разгръща.

3

Щом пристигна, Гай се обади на Мириам и тя му определи среща пред гимназията, която се намираше между домовете им.

Застана да я чака на ъгъла до асфалтовото игрище. Щеше да закъснее, естествено. Питаше се защо ли бе избрала гимназията. Защото беше нейна територия? Обичал я бе по времето, когато я чакаше тук.

Небето над него бе яркосиньо. Слънцето не беше жълто, а безцветно, сякаш избеляло от собствената си горещина — лъчите му разтапяха. Зад дърветата се мярна червеникавият покрив на малка постройка, която не бе виждал — беше изникнала след последното му идване тук преди две години. Извърна се. Наоколо не се виждаше жива душа, сякаш училището и дори домовете наоколо се бяха обезлюдили поради горещината. Отправи поглед към широките сиви стъпала, които се спускаха от мрачната арка на външния вход. Все още помнеше разръфаните краища на учебника й по алгебра — изцапани с мастило и леко намирисващи на пот. Все още виждаше МИРИАМ, надраскано с молив в крайчеца на страниците, и момичето с накъдрени на маша коси, нарисувано на празната страница отпред, когато отваряше учебника, за да решава задачите й. Защо си бе въобразил, че Мириам се различава от останалите?

Гай мина през широката врата на двора, опасан с мрежеста ограда, и отново огледа Колидж Авеню. Съзря я под жълто-зелените дървета покрай тротоара. Сърцето му заби учестено, ала нарочно притвори нехайно очи. Мириам крачеше, без да бърза, с обичайната си флегматична походка. Вече ясно се открояваше главата й, увенчана със светла шапка с широка периферия. По тялото й безразборно играеха слънчеви петна и сенки. Тя му помаха небрежно и Гай измъкна ръка от джоба си и отвърна на поздрава й, а после закрачи обратно към игрището, напрегнат и притеснен като ученик. Мина му през ума, че Мириам, непознатата девойка, която вървеше под дърветата, знае за поръчката в Палм Бийч. Научил го бе от майка си преди половин час — съобщила го на Мириам последния път, когато Мириам й телефонирала.

— Здрасти, Гай! — Тя се усмихна и бързешком притвори големите си оранжево-розови устни. Заради раздалечените предни зъби, спомни си Гай.

— Как си, Мириам? — Гай неволно спря поглед върху фигурата й — закръглена, но не като на бременна — и внезапно му хрумна, че може и да го е излъгала. Беше облечена в ярка пола на цветя и бяла блуза с къси ръкави. Носеше голяма бяла лачена чанта-плик, плетена на ивици.

Превзето седна на единствената каменна пейка, върху която падаше сянка, и досадно взе да го разпитва как е пътувал; Кръглото й лице се бе окръглило още повече в долната част на бузите, от което брадичката й се бе изострила. Гай забеляза дребните бръчици, появили се под очите й. Дълго бе живяла — цели двадесет и две години.

— През януари — безизразно му отвърна тя. — Очаквам да се роди през януари.

Значи беше бременна от два месеца.

— Предполагам, че искаш да се омъжиш за него.

Тя леко извърна глава и сведе поглед. На слънчевата светлина изпъкваха най-едрите лунички на бузата й, които Гай добре помнеше, макар да не се бе сещал за тях от времето, когато бяха женени. Колко сигурен бе тогава, че тя му принадлежи заедно с най-скритите си помисли! Изведнъж всяка любов взе да му се струва мъчение, едно ужасно полупознание. Сега нямаше и най-малка представа за нейния нов душевен мир. Възможно ли бе да се случи същото и с Ан?

— Нали искаш, Мириам? — настоя той.

— Не точно сега. Има известни затруднения.

— Като например?

— Май няма да можем да се оженим веднага, както ние бихме искали.

— Аха.

Ние. Знаеше как изглежда другият — висок, мургав, с продълговата физиономия — като Стив. Мириам открай време си падаше по такъв тип мъже. Само от такъв би родила дете. А че наистина желаеше това дете, бе съвсем сигурно. Случило се бе нещо, което може би нямаше връзка с мъжа, нещо, заради което тя искаше дете. Забелязваше го в превзетия и скован начин, по който седеше на пейката, в онзи всеотдаен унес, който бе виждал или си бе въобразявал, че вижда по лицата на бременните.

— Смятам обаче, че няма причини да се отлага разводът.

— Е, и аз смятах така — допреди два-три дни. Смятах, че Оуен този месец вече ще бъде свободен.

— Аха. Сега женен ли е?

— Даа, женен е — отвърна тя с лека въздишка и едва-едва се усмихна.

Чувствувайки се неловко, Гай сведе очи и бавно запристъпва по асфалта. Убеден беше, че онзи ще е женен. И освен това, че няма да има намерение да се ожени за нея, освен ако не бъде принуден.

— Къде живее? Тук ли?

— Живее в Хюстън — отвърна тя. — Не искаш ли да поседнеш?

— Не.

— Никога не си обичал да седиш.

Той не каза нищо.

— Ти май още си носиш пръстена?

— Даа.

Колежанският му пръстен от Чикаго, който Мириам харесваше открай време, защото удостоверяваше, че е учил в колеж. Беше вперила поглед в пръстена с неловка усмивка. Той напъха ръце в джобовете.

— Бих искал да приключим с тази работа, докато съм тук. Можем ли да я свършим тази седмица?

— Искам да се махна оттук, Гай.

— За развода ли?

Тя уморено и двусмислено разпери късичките си пръсти и Гай внезапно се сети за ръцете на Бруно. Бе забравил напълно за него още щом слезе от влака тази сутрин. Както и за книгата.

— Май че ми омръзна да стоя тук — произнесе Мириам.

— Можем да се разведем в Далас, ако искаш. — Тукашните й приятели знаеха, мина му през ума, това бе всичко.

— Искам да изчакам, Гай. Имаш ли нещо против? Само за известно време?

— Според мен ти би трябвало да си против. Той възнамерява ли да се ожени за теб, или не?

— Може да се ожени за мен през септември. Тогава ще бъде свободен, обаче…

— Какво обаче? — По мълчанието й, по детинския маниер, с който облиза с език горната си устна, Гай усети в какъв капан се беше напъхала. Така й се искаше да роди това дете, че щеше да се принесе в жертва, щеше да остане в Меткалф и да изчака четири месеца до раждането на детето, за да се омъжи за бащата. Без да иска, Гай изпита съжаление към нея.

— Искам да се махна, Гай. С теб.

Помъчи се да го изрече искрено, и то дотам, че Гай почти забрави за какво и защо го моли.

— Какво точно искаш, Мириам? Пари, за да заминеш някъде?

Замечтаният израз в сиво-зелените й очи се изпаряваше като мъгла.

— Майка ти каза, че заминаваш за Палм Бийч.

— Може би ще замина. На работа. — Помисли си за предстоящата поръчка и предусети опасност. Тя вече се изплъзваше от ръцете му.

— Вземи ме със себе си, Гай! Това е последното, което ще искам от теб. Ако мога да остана при теб до декември и после да се разведем…

— Аа, това ли било? — промълви той, ала нещо задумка в гърдите му, сякаш сърцето му се пръскаше. Отведнъж го обзе отвращение — към нея и хората около нея, които тя познаваше и привличаше. Дете от друг мъж. Да замине с нея, да й бъде съпруг, докато роди дете от друг мъж.

— И да не ме вземеш, пак ще дойда.

— Мириам, сега мога да се разведа. Не е необходимо да изчакам да се роди детето. По закон е така. — Гласът му трепереше.

— Не можеш да ми скроиш такъв номер — отвърна Мириам с онази смесица от заплаха и молба, която събуждаше и гнева, и любовта му, когато я обичаше, и го объркваше.

Ето и този път ставаше същото. Освен това тя имаше право. Сега нямаше да се разведе с нея. И не защото продължаваше да я обича, не защото тя продължаваше да бъде негова съпруга и следователно той имаше задължението да я закриля, а защото я съжаляваше и продължаваше да помни някогашната си любов към нея. Сега проумя, че дори тогава, в Ню Йорк, бе изпитвал съжаление даже когато му искаше пари.

— Няма да приема поръчката, ако ти дойдеш там. Ще стане безсмислено да се заемам с нея — произнесе той с равен глас, ала с поръчката бе свършено, рече си наум, така че защо да говорят за това?

— Не вярвам, че ще откажеш такава поръчка — предизвикателно заяви тя.

Отвърна лице от изкривената й победоносна усмивка. Ето къде й бе грешката, помисли си Гай, но не каза нищо. Пристъпи две крачки по хрущящия асфалт и отново се обърна, вирнал глава. Запази спокойствие, каза си той. Каква полза да се гневиш? Понеже обичаше разправиите на висок глас, Мириам го ненавиждаше, когато реагираше по този начин. Би се разправяла с охота дори и тази сутрин. Ненавиждаше го, когато реагираше по този начин, докато най-сетне разбра, че именно тези реакции в последна сметка му причиняваха по-голяма болка. Сега той знаеше, че налива вода в нейната мелница, но усещаше, че не може да реагира другояче.

— Та аз дори не съм получил тази поръчка, разбираш ли. Просто ще съобщя с телеграма, че се отказвам. — Зад върховете на дърветата отново му се мярна новата червеникава постройка, която бе забелязал, преди тя да дойде.

— И какво после?

— Какво ли не. Но за това ти няма да узнаеш.

— Бягаш, а? — присмя му се тя. — Така е най-лесно.

Той отново закрачи, след това се обърна. Имаше Ан. С Ан можеше да понесе това, можеше да понесе всичко. И наистина изпитваше странно примирение. Защото в този миг бе с Мириам, символа на похабената му младост? Той прехапа върха на езика си. Вътре в него, невидим за окото като пукнатина в скъпоценен камък, се бе загнездил страх, предчувствие за несполука, което никога не бе успял да преодолее. Сегиз-тогиз опасността от несполука го омагьосваше — както едно време, в гимназията или в колежа, когато си позволяваше да пропадне на изпити, които би могъл да вземе, както и когато се ожени за Мириам против волята и на двете семейства, и на всичките им приятели. Не беше ли наясно, че няма да се получи? А ето че сега се бе отказал от най-крупната си поръчка, без да гъкне. Щеше да замине за Мексико, за да прекара няколко дни с Ан. Това щеше да глътне всичките му пари, но защо пък не? Нима можеше да си представи, че ще се върне в Ню Йорк и ще заработи, без да е видял Ан?

— Има ли нещо друго? — попита той.

— Вече го казах — процеди тя през редките си предни зъби.

4

Гай бавно пое към дома си и за да стигне Амброуз Стрийт, където живееше, мина през сенчестата и тиха Травис Стрийт. На ъгъла между Травис и Делейнси Стрийт, точно върху нечий преден двор, като изрязано от детска книжка, се мъдреше магазинче за плодове и зеленчуци. От голямата сграда на химическото чистене, която затваряше западния край на Амброуз Стрийт, се изливаше бъбрив поток от девойки и жени в бели униформи, подранили за обяд. Беше доволен, че не срещна някого, с когото да трябва да размени приказка. Чувствуваше се отпуснат, кротък, примирен, дори радостен. Странно колко далечна — може би чужда — му изглеждаше Мириам само пет минути, след като бяха разговаряли, колко незначително му се струваше всичко. Вече се срамуваше от тревогите си във влака.

— Не беше зле, мамо — усмихнато заяви той, когато се прибра.

Майка му го бе посрещнала с тревожно вдигнати вежди.

— Радвам се да го чуя. — Дръпна един люлеещ се стол и седна, готова да слуша. Беше дребничка, със светлокестеняви коси, с красив, запазен, подчертано изящен профил с прав нос и с енергичност, която сякаш проблясваше като искри във вече сребреещата и коса. Бе почти неизменно в добро настроение. Това бе главното, което го бе накарало да смята, че са доста различни. То го бе отчуждило малко от нея още от времето, когато Мириам го измъчваше. Гай обичаше да се вглежда в болките си, подробно да ги изучава, докато майка му го съветваше да не им обръща внимание.

— Какво каза тя? Действително не се забави много. Смятах, че може да обядвате заедно.

— Не, мамо — въздъхна той и се отпусна върху брокатения диван. — Всичко е наред, само че вероятно няма да се заема с поръчката за „Палмира“.

— О, Гай! Защо не? Да не би тя?… Вярно ли е, че ще има дете?

Мина му през ума, че майка му е разочарована, но като се има предвид истинската значимост на поръчката, разочарованието й беше извънредно слабо. Доволен бе, че тя не си даваше сметка за истинската значимост на поръчката.

— Вярно е — отвърна той и отпусна назад глава, докато вратът му се допря до хладната рамка на дивана. Замисли се за пропастта, която делеше неговия живот от живота на майка му. Бе й разказвал твърде малко за съвместното им съжителство с Мириам. И нима майка му, която бе отраснала край Мисисипи в уют и доволство, а сега се бе посветила изцяло на просторния си дом с градина и своите мили верни приятели в Меткалф — нима тя би могла да проумее всепоглъщащата ненавист на Мириам? Или пък да проумее, че само заради една-две свои скромни идеи в професията той бе готов да се обрече на бедняшко съществуване в Ню Йорк?

— Та каква е връзката между Палм Бийч и Мириам? — попита накрая тя.

— Мириам иска да дойде с мен там. Да бъде под закрила за известно време. Е, не бих могъл да го понеса. — Гай стисна юмруци. Изведнъж си представи Мириам в Палм Бийч, как Мириам се запознава с управителя на „Палмира“ Кларънс Брилхарт. Би било непоносимо не заради потресения Брилхарт, външно спокоен и неизменно любезен, а просто поради собственото му отвращение. Изобщо не би могъл да понесе Мириам да е наблизо, когато работи върху подобна задача. — Не бих могъл да го понеса — повтори той.

— Аха — само възкликна тя, но последвалото мълчание този път бе изпълнено с разбиране. Прибавеше ли някаква забележка, реши той, неизбежно щеше да му напомни, че открай време не е одобрявала женитбата му. Но сега тя предпочиташе да не му го напомня. — Не би могъл да го понесеш — повтори тя, — колкото и да продължи.

— Не бих могъл да го понеса. — Изправи се и допря с длани нежното й лице. — Изобщо не ме интересува, мамо — заяви той и я целуна по челото. — Пукната пара не давам, наистина.

— Сигурно не те интересува. А защо?

Той се отправи към пианиното, прекосявайки стаята.

— Защото отивам да се видя с Ан в Мексико.

— А, така ли? — усмихна се тя, възвърнала си празничното настроение от първата им сутрин заедно у дома. — Ама че хаймана!

— Искаш ли да дойдеш в Мексико? — Той й се усмихна през рамо. Засвири една сарабанда, която бе научил като дете.

— Мексико! — с престорена уплаха възкликна майка му. — Никаква земна сила не е в състояние да ме закара там. Навярно на връщане ще можеш да доведеш Ан да ме види.

— Навярно.

Тя прекоси стаята и свенливо положи ръце върху раменете му.

— Имам чувството, Гай, че понякога отново си щастлив. В най-невероятни моменти.

5

Какво се е случило? Пиши незабавно. Или по-добре се обади по телефона за моя сметка. Оставаме още две седмици в хотел „Риц“. Така ми липсваше по време на полета — жалко, че не пътувахме заедно, но ти влизам в положението. Скъпи мой, дано през цялото време ти се случват само добри неща. Сигурно това бързо ще приключи и ще го забравим. Каквото и да стане, съобщи ми, та заедно да го посрещнем. Често си мисля, че не го правиш, в смисъл, че не посрещаш, смело фактите.

Толкова близко си — глупаво е да не се отбиеш за ден-два. Вярвам, че ще ти дойде настроение. Вярвам, че ще намериш време. Ще се радвам, ако дойдеш — мама и татко също, знаеш това. Скъпи мой, проектите ти са чудесни и толкова много се гордея с теб, че дори мога да понеса мисълта да си далеч от мен през следващите месеци, докато ги изпълняваш. И татко смята, че са чудесни. Непрекъснато говорим за теб.

С много любов и с всичко, което свързваме с любовта.

Бъди щастлив, скъпи мой.

А.

Гай изпрати телеграма до Кларънс Брилхарт, управителя на „Палмира“: „Невъзможно да приема поръчката поради стечение на обстоятелствата. Дълбоко съжалявам и благодаря за поддръжката и съдействието. Следва писмо.“

Внезапно се сети за скиците, които щяха да използуват вместо неговите — имитация на Франк Лойд Райт от „Уилиам Харкнес и сие“. По-лошо дори, мина му през ума, докато диктуваше телеграмата по телефона, че Управителният съвет навярно щеше да се обърне с молба към Харкнес да заимствува някои от идеите му. И, не ще и дума, Харкнес щеше да го направи.

Телеграфира на Ан, че ще вземе самолета в понеделник и ще бъде свободен няколко дни. И тъй като съществуваше Ан, не си даде труд да се запита след колко месеца или навярно години щеше да се добере до такава крупна поръчка като клуба „Палмира“.

6

Тази вечер Чарлс Антъни Бруно се бе изтегнал по гръб в една хотелска стая в Ел Пасо; мъчеше се да задържи златна писалка в хоризонтално положение върху твърде малкия си, твърде сплескан нос. Беше прекалено неспокоен, за да си легне, а не му стигаха сили да отиде в някой бар наблизо, за да поогледа. Беше обикалял цял следобед и според него Ел Пасо не беше кой знае какво. Както и Големият каньон. Много повече го занимаваше мисълта, която го беше споходила по-предната вечер във влака. Жалко, че Гай не го бе събудил на следващата сутрин. Макар че с него не можеше да се обмисли план за убийство, Гай му допадаше като личност. Заслужаваше си човек да го познава. Нещо повече, Гай си беше забравил книгата и той би могъл да му я върне.

Вентилаторът отгоре бръмчеше неравномерно, понеже една от четирите му перки беше паднала. Каза си, че ако си беше на мястото, щеше да му е малко по-хладно. Едно от кранчетата в клозета беше повредено, щипката на нощната лампа над леглото висеше счупена и по цялата врата на гардероба личаха отпечатъци от пръсти. А пък разправяха, че това бил най-реномираният хотел в града! Защо във всяка хотелска стая, в която попадаше, все нещо куцаше, та макар и едно-единствено? Някой ден щеше да открие идеалната хотелска стая и щеше да я купи, ако ще да е в Южна Африка.

Приповдигна се да седне на ръба на кревата и посегна към слушалката.

— Искам междуградски разговор. — Впери безизразен поглед в петното от червеникава кал, лепнато от обувката му върху белия юрган. — Грейт Нек 166… Грейт Нек, да. — Изчака малко. — Лонг Айланд… В Ню Йорк, тъпако, да си го чувал?

Не мина и минута и майка му се обади.

— Да, пристигнах. Тръгваш в неделя, остава си същото, нали? Дано… Та значи яздих муле. За малко да ме довърши… Да, видях каньона… Е, да, само дето цветовете са поизбледнели… Както и да е, при теб как вървят работите?

Бруно се разсмя. Събу се и заливайки се от смях, се претърколи по гръб върху леглото, без да изпуска телефона. Тя му разправяше как се прибрала вкъщи и заварила Капитана да прави компания на двама нейни приятели — запознала се с тях предната вечер; отбили се за малко и решавайки, че Капитана й е баща, оттук нататък съвсем объркали конците.

7

Подпрял се на лакът в леглото, Гай се взираше в написалото с молив писмо, което бе получил.

— Сега само още веднъж ще имам възможност да те събудя, а после толкова дълго няма да те има — каза майка му.

Гай взе писмото от Палм Бийч.

— Май няма да е толкова за дълго, мамо.

— Кога тръгва самолетът?

— В един и двайсет.

Тя се наведе и подпъхна без нужда завивката при краката му.

— Дали ще успееш да се отбиеш при Етъл?

— Непременно ще мина, мамо.

Етъл Питърсън беше една от най-старите й приятелки. Първата му учителка по пиано.

Писмото от Палм Бийч беше от мистър Брилхарт. Бяха му възложили поръчката. Мистър Брилхарт беше убедил съвета да приеме и идеята за вентилационните отвори.

— Направила съм силно кафе тази заран — съобщи майка му от прага. — Искаш ли да закусиш в леглото?

Той й се усмихна.

— И още как!

Внимателно препрочете писмото на мистър Брилхарт, пъхна го обратно в плика и бавно го накъса. След това отвори другото писмо. Една надраскана с молив странична. Подписът с помпозната заврънкулка отдолу го накара отново да се усмихне: Чарлс Антъни Бруно.

Драги Гай,

Пише ти твоят приятел от влака, помниш ли? Оная вечер, като си забрави книжката, вътре намерих записан адрес от Тексас — надявам се, че е верен. Пращам ти книжката по пощата. Препрочетох нещичко, не знаех, че Платон е казал толкова много.

Беше ми много приятно да вечерям с тебе и се надявам, че вече сме приятели. Би било чудесно, ако дойдеш в Санта Фе — в случай, че решиш, адресът поне още две седмици е: хотел „Ла Фонда“, Санта Фе, Ню Мексико.

Идеята, която ни хрумна тогава за двете убийства, продължава да ми се върти в главата. Изпълнима е, уверен съм. Не можеш да си представиш колко съм убеден! Макар че темата не те интересува, знам това. Какво й е толкова интересното на жена ти? Моля те, прати ми бърз отговор. Освен дето си загубих портфейла в Ел Пасо (свиха ми го пред очите в един бар), нищо особено не се е случило. Да ме извиняваш, обаче Ел Пасо не ми хареса.

Чакам бърз отговор. Твой приятел

Чарлс Антъни Бруно

П.П. Много жалко, че оная сутрин се успах и не се видяхме.

Ч. А. Б.

Писмото го зарадва донякъде. Беше му приятно, че Бруно е толкова непосредствен.

— Овесена каша! — радостно се обърна към майка си. — На Север никога не мога да хапна каша с пържени яйца.

Загърна се с любимия стар халат, който не беше за това топло време, и се облегна полуседнал в леглото с „Меткалф Стар“ и с клатушкащата се табла със закуската.

Малко след това взе душ и се облече, сякаш трябваше да свърши нещо през деня, ала не беше така. Предния ден вече беше гостувал на Картрайтови. Би могъл да се види с Питър Ригс, приятел от детинство, но Питър в момента работеше в Ню Орлийнс. Какво ли правеше Мириам? Навярно си пилеше ноктите на задната веранда или играеше на дама с някое съседско момиченце, което я боготвори и иска да стане същата като нея. Мириам не беше от хората, които се разстройват, когато нещо се обърка. Гай запали цигара.

Защо не беше потеглил за Мексико още днес? През следващите двадесет и четири часа щеше да се чувствува зле, знаеше това. Довечера пак щяха да довтасат чичо му и още неколцина приятели на майка му. Всички искаха да го видят. След предишното му идване в „Меткалф Стар“ бяха публикували една колонка за него и за работата му, изброявайки стипендиите му. Римската награда, която не можа да му послужи заради войната, магазина в Питсбърг, който беше проектирал, и малката амбулаторна пристройка към болницата в Чикаго. Написаното във вестника звучеше извънредно внушително. Спомни си, че се бе почувствувал почти като знаменитост онзи самотен ден в Ню Йорк, когато пристигна писмото от майка му с изрезката.

Ненадейно му се прииска да напише писмо на Бруно, седна на работната си маса и хвана писалката, но си даде сметка, че няма за какво да му пише. Представи си го как запъхтяно се катери по някакъв безводен хълм в Санта Фе — с ръждивочервения костюм, преметнал фотоапарата през рамо, как се хили на нещо с развалените си зъби, как несигурно насочва обектива и щраква. Бруно с хиляда лесно спечелени долара в джоба, разположил се в бара да чака майка си. За какво можеше да му пише? Завинти капачката на писалката и я хвърли обратно на масата.

— Мамо? — провикна се той и изтича по стълбите. — Да идем на кино следобед, а?

Майка му отвърна, че вече е ходила два пъти на кино тази седмица.

— Пък и ти нали не обичаш да ходиш на кино — смъмри го тя.

— Мамо, непременно искам да отида — усмихна й се той.

8

Към единадесет вечерта звънна телефонът. Майка му се обади и дойде да го извика от всекидневната, където Гай седеше заедно с чичо си и леля си и с двамата си братовчеди Ричи и Гай.

— Междуградски разговор — съобщи майка му.

Гай кимна. Сигурно беше Брилхарт, който щеше да настоява за по-подробни обяснения — днес беше отговорил на писмото му.

— Здравей, Гай — чу по телефона. — Чарли е.

— Кой Чарли?

— Чарли Бруно.

— Аа! Как си? Благодаря за книгата.

— Още не съм ти я пратил, ама ще ти я пратя — провикна се Бруно с пиянска бодрост както във влака. — Идваш ли в Санта Фе?

— Боя се, че не.

— Ами Палм Бийч? Мога ли да дойда там след две-три седмици? Ще ми се да видя как изглежда.

— Съжалявам, но всичко това отпада.

— Отпада? Защо?

— Поради затруднения. Промених плановете си.

— Заради жена ти?

— Нне. — Гай усети смътно раздразнение.

— Иска да останеш с нея?

— Да. Нещо такова.

— Мириам иска да дойде с теб в Палм Бийч?

Остана изненадан, че Бруно помнеше името й.

— Значи не можа да си уредиш развода, а?

— Уреждам го — кратко отвърна Гай.

— Да, разговорът е за моя сметка! — изкрещя той на някого. После добави с възмущение: — Вървете по дяволите!… И ти какво, остави работата да пропадне заради нея, а?

— Не съвсем. Няма значение. Въпросът е приключен.

— Трябва да чакаш с развода, докато се роди детето ли?

Гай не отговори.

— Май другият не иска да се ожени за нея, а?

— Ами да, той е…

— Значи да? — прекъсна го цинично Бруно.

— Не мога да разговарям повече. Имаме гости. Желая ти приятно пътуване, Чарли.

— Кога можем да поговорим? Утре?

— Утре няма да бъда тук.

— О! — Гласът му прозвуча отчаяно и Гай реши, че Бруно най-сетне е загубил надежда. Ала ето че той отново заговори с упорита натрапчивост. — Виж какво, Гай, ако искаш да се предприеме нещо, трябва само да дадеш знак.

Гай се намръщи. В съзнанието му изплува въпрос, но той начаса се сети какъв е отговорът. Спомни си идеята на Бруно за убийство.

— Какво искаш, Гай?

— Нищо. Много съм доволен. Ясно ли е? — Ала му мина през ума, че това, Бруновото, си беше пиянско перчене. Защо трябваше да го взема на сериозно?

— Сериозно ти казвам, Гай. — Говорът му стана неясен, още по-пиянски.

— Довиждане, Чарли — каза Гай и изчака Бруно да затвори.

— Нещата май не са наред, така изглежда — заяви предизвикателно Бруно.

— Не виждам какво ти влиза в работата.

— Гай! — сълзливо простена Бруно.

Гай отвори уста да каже нещо, ала телефонът щракна и връзката прекъсна. Отведнъж му се прииска да помоли телефонистката да провери откъде са му се обадили. После пак си каза, че е пиянско перчене. И скука. Ядоса се, че Бруно е научил адреса му. Гневно прокара пръсти през косата си и се върна във всекидневната.

9

Всичко, което току-що й бе разказал за Мириам, реши Гай, беше по-маловажно от факта, че двамата с Ан стояха заедно на покритата с чакъл алея. Докато се разхождаха, Гай я хвана за ръка и заразглежда околността, където всичко му беше чуждо — широка заравнена алея с гигантски дървета от двете страни като на Шанз-Елизе, постаменти със статуи на военни, а зад тях — непознати сгради. Ел Пасо Де Ла Реформа. Ан вървеше до него, без да вдигне глава, с почти същата бавна крачка. Раменете им се докоснаха и той я погледна, за да види дали се готви да заговори, да му каже, че е постъпил правилно, ала лицето й си оставаше умислено. Светлорусата коса, прихваната със сребърна шнола на тила, лениво се поклащаше на вятъра. Второ лято я виждаше в момент, когато лицето й едва-едва бе хванало слънчев загар, та пигментът на кожата почти се сливаше с цвета на косата й. Лицето й в скоро време щеше да стане по-тъмно от косата, ала Гай много-много я харесваше в сегашния й вид — като фигура от бяло злато.

Усетила, че я наблюдава, Ан се извърна към него с едва доловима неловка усмивка.

— Не би могъл да го понесеш, нали, Гай?

— Не. Не ме питай защо. Не бих могъл. — Забеляза, че усмивката й си остана някак озадачена, а може би и раздразнена.

— Но да откажеш толкова голяма поръчка…

Това вече го ядоса. Стига вече с тази работа.

— Просто я мразя — произнесе спокойно той.

— А не бива.

Той махна нервно с ръка.

— Мразя я, понеже ти го разказах, докато се разхождахме тук двамата!

— Хайде сега и ти, Гай!

— Тя е въплъщение на всичко, което мразя — продължи той, вперил поглед пред себе си. — От време на време ми се струва, че мразя целия свят. Никакво благородство, никаква съвест. Именно такива като нея имат предвид хората, когато твърдят, че Америка е незряла, че Америка възнаграждава безчестието. Тя е от ония, които гледат пошло кино, играят в пошли филми, четат списанията с любовни историйки, живеят в едноетажни къщички и принуждават мъжете си да изкарват всяка година все повече и повече пари, та да купуват на изплащане, от ония, които развалят семействата на съседите си…

— Престани, Гай! Същинско дете си! — Тя се отдръпна от него.

— И като си помисля, че съм я обичал — добави Гай, — обичал съм я без резерви — лошо ми става.

И двамата спряха, вперили очи един в друг. Трябваше да й го каже незабавно, и то тук — най-грозното, което би могъл да каже. Искаше му се да изпита и нейното неодобрение, може би да види как му обръща гръб и го оставя да довърши разходката сам. Веднъж-дваж, когато бе проявявал неблагоразумие, се бе случвало да го изостави. С несвойствен студен и безизразен глас, който го ужасяваше, понеже чувствуваше, че тя може да го напусне и повече да не се върне, Ан каза:

— Понякога съм склонна да мисля, че все още си влюбен в нея.

Той се усмихна и тя омекна.

— Прощавай — промълви той.

— О, Гай! — Тя отново протегна ръка, сякаш го молеше за нещо, и той я пое. — Само да можеше да се отърсиш от незрелостта си!

— Някъде четох, че емоционално хората не се променят.

— Не ме интересува какво си чел. Хората съзряват. Ще ти го докажа, ако ще това да е последното, което ще направя в живота си.

Отведнъж се почувствува уверен.

— И за какво друго мога да си мисля в момента? — навири глава той, снишавайки глас.

— Че никога досега не си бил по-близко до мисълта да се освободиш от нея, Гай. За какво друго би трябвало да мислиш според теб?

Той още повече навири глава. Върху една сграда с големи розови букви бе написано: ТОМ XX, и тутакси му се прииска да узнае какво значи това, да попита Ан. Прииска му се да я попита защо, когато беше с нея, всичко беше много по-лесно и просто, ала от гордост не го стори, а и въпросът бездруго бе риторичен — за Ан би било невъзможно да отвърне с думи, понеже отговорът беше просто Ан. Така беше от деня, в който я срещна в тъмния сутерен на Института по изкуствата в Ню Йорк; онзи дъждовен ден, когато, лутайки се вътре, се обърна към единственото живо същество наоколо — китайския червен дъждобран с качулка. Червеният дъждобран с качулка се извърна с думите: „До 9А се стига от първия етаж. Напразно сте били път чак дотук.“ Последва живият й весел смях, от който гневът му като по чудо се изпари начаса. Постепенно се научи да се усмихва — отначало се плашеше от нея, изпитваше мъничко презрение към новата й спортна тъмнозелена кола „С кола е по-практично — заяви Ан, — когато живееш в Лонг Айланд.“ В ония дни изпитваше презрение към всичко и курсовете, които посещаваше тук и там, му служеха само за да се увери, че знае всичко, което му преподаваха, или за да установи колко бързо може да го научи и да се махне. „Как влизат хората според теб, ако не с връзки? Има време да те изхвърлят, ако не те одобрят.“ В последна сметка възприе нейната гледна точка — правилната гледна точка — и изкара една година в труднодостъпната Академия по архитектура „Диймс“ в Бруклин благодарение на това, че баща й се познаваше с човек от Управителния съвет.

— Носиш я у себе си, Гай, знам — внезапно наруши мълчанието Ан. — Дарбата да си страшно щастлив.

Гай кимна начаса, макар че Ан не го гледаше. Почувствува се някак засрамен. Ан имаше дарбата да бъде щастлива. Беше щастлива сега, била е щастлива, преди да го срещне, и сякаш единствено той и проблемите му за миг помрачаваха щастието й. И той щеше да е щастлив, когато заживееше с Ан. Беше й го казвал, но сега не намираше сили да й го повтори.

— Това какво е? — попита Гай.

Пред очите им сред дърветата на парка Чапултепек изникна голяма кръгла стъклена сграда.

— Ботаническата градина — отвърна Ан.

В сградата нямаше жива душа, дори пазач. Миришеше на топла, прясно изкопана пръст. Повървяха из градината, разчитайки имена на растения, които не можеха да се изрекат, сякаш бяха пренесени от друга планета. Ан си имаше свое любимо растение. Три години го наблюдавала как расте, обясни тя — нали три лета поред идваха тук с баща й.

— Само че дори не мога да си спомня как го наричат — оплака се тя.

— Защо ти трябва да помниш?

Обядваха заедно с майката на Ан в ресторанта към магазина „Сънборн“, след това обиколиха магазина, докато не стана време мисис Фокнър да се оттегли за следобедната си почивка. Мисис Фокнър беше слаба, нервна и енергична жена, на ръст колкото Ан и също толкова привлекателна за годините си. Гай се бе привързал към нея, понеже тя проявяваше привързаност към него. Отначало си бе въобразил, че ще си има неприятности със заможните родители на Ан, но тъй като не се случи нищо подобно, постепенно си го изби от главата. Същата вечер четиримата слушаха концерт в „Белас Артес“ след концерта отидоха да вечерят в ресторант „Лейди Болтимор“ срещу хотел „Риц“.

Фокнърови съжаляваха, че няма да може да прекара лятото с тях в Акапулко. Бащата на Ан, който бе търговец, възнамеряваше да строи склад на местното пристанище.

— Не можем да събудим интереса му към един склад при положение, че ще строи цял клуб — заяви мисис Фокнър.

Гай не отвърна нищо. Не бе в състояние да погледне Ан. Беше я помолил, докато той не замине, да не казва на родителите си за Палм Бийч. Къде ще бъде идната седмица? Би могъл да замине за Чикаго, за да поучи два-три месеца. Беше прибрал имуществото си в Ню Йорк и хазяйката му очакваше да й се обади, за да й съобщи дали да даде апартамента му под наем. Ако заминеше за Чикаго, имаше шанс да срещне великия Сааринен в Евънстън, както и Тим О’Флеърти, начеващ, още непризнат архитект, в когото Гай вярваше. В Чикаго можеше да изникне някоя и друга поръчка. А без Ан Ню Йорк предлагаше твърде безрадостна перспектива.

Мисис Фокнър сложи ръката си върху неговата и се разсмя:

— Не би се усмихнал дори да му възложат да застрои отново Ню Йорк, нали, Гай?

Беше престанал да слуша разговора. Искаше да се разходят с Ан след това, ала тя държеше той да се качи до апартамента им в „Риц“, за да му покаже копринения халат, който бе купила за братовчед си Теди, преди да му го изпрати. И, естествено, стана твърде късно за разходка.

Гай бе наел стая в хотел. „Монтекарло“ на около десетина пресечки от хотел „Риц“ — грамадно запуснато здание, което приличаше на бивша генералска резиденция. Влизаше се през широка алея на бели и черни плочки като в баня. Алеята водеше към огромно тъмно преддверие, също така покрито с плочки. Барът наподобяваше пещера, а ресторантът бе почти винаги празен. От вътрешния двор нагоре се виеше мръсно мраморно стълбище и вчера, докато вървеше след пиколото, през отворените врати и прозорци Гай видя японска двойка, която играеше на карти, жена, коленичила за молитва, хора, които пишеха писма на маси или просто стояха прави, сякаш омагьосани. Навсякъде цареше потискащо сдържана мрачна атмосфера и неуловимо предчувствие за нещо свръхестествено, което веднага му допадна, макар че и Фокнърови, и Ан го взела на подбив заради избора му.

Евтината му ъглова стаичка в задната част беше натъпкана с боядисани в розово и кафяво мебели, с легло като спаднал кейк и с баня в дъното на коридора. Някъде долу, във вътрешния двор, непрекъснато капеше, а от време на време шумът от шуртяща вода в тоалетните нахлуваше като порой.

След като се прибра от „Риц“, Гай постави ръчния си часовник, подарък от Ан, върху розовата масичка до леглото, а портфейла и ключовете — върху издрасканото кафяво бюро, както би направил вкъщи. Много му беше приятно да си легне с мексиканския вестник и с една книга за английската архитектура, на която бе попаднал следобеда в книжарница „Аламеда“. След повторен опит да се потопи в испанския той облегна глава на възглавницата и впери поглед в отвратителната стая, заслушан в отсечените, подобни на мише трополене звуци от човешка шетня, които проникваха отвсякъде. Въпросът бе какво му харесваше тук. Да поживее живот грозен, неудобен и унизителен, та да събере нови сили за борба в работата си? Или пък така си мислеше, че се скрива от Мириам? Тук би било по-трудно да го открие, отколкото в „Риц“.

Сутринта му позвъни Ан, за да му съобщи, че е получена телеграма за него.

— Случайно чух, като те търсеха по име. Още малко да се откажат.

— Би ли ми я прочела, Ан?

Ан зачете:

— „Мириам претърпя спонтанен аборт вчера. Разстроена е и иска да те види. Можеш ли да дойдеш? Мама“ — О, Гай!

Призля му — от съобщението, от всичко.

— Нарочно го е направила — промърмори той.

— Не знаеш, Гай.

— Знам.

— Не смяташ ли, че би било по-добре, ако отидеш?

Гай стисна по-здраво телефонната слушалка.

— Във всеки случай ще се захвана с „Палмира“ — заяви той. — На коя дата е изпратена телеграмата?

— На девети. Вторник в четири следобед.

Той изпрати телеграма до мистър Брилхарт — молеше го да му възложат отново поръчката, ако е възможно. Щяха да се съгласят без съмнение, ала ще решат, че се държи като същинско магаре, мина му през ума. И всичко заради Мириам. Написа й следното:

Това, разбира се, променя плановете и на двама ни. Независимо от твоите намерения аз вече смятам да приключа с развода. След няколко дни ще бъда в Тексас. Вярвам, че ще се оправиш дотогава, но ако не си се оправила, ще направя сам необходимото.

Още веднъж ти пожелавам бързо да се възстановиш.

Гай

P.S. До неделя ще бъда на същия адрес.

Прати го с въздушна поща експрес.

След това позвъни на Ан. Искаше да я заведе в най-добрия ресторант в града тази вечер. Искаше да започнат с целия набор от най-екзотични коктейли в бара на „Риц“.

— Наистина ли си щастлив? — попита развеселено Ан, сякаш не можеше напълно да му повярва.

— Щастлив и… особен. Muy extranjero[1].

— Защо?

— Защото не смятах, че е предопределено. Не смятах, че ми е писано да се случи. Имам предвид „Палмира“.

— А аз да.

— Така ли?

— Защо ти се ядосах толкова вчера, как мислиш?

Не очакваше Мириам да му отговори, ала в петък сутринта, когато бяха в Кочимилко с Ан, нещо го накара да се обади в хотела си да провери дали не е пристигнало известие за него. Имаше телеграма. Каза, че ще я прибере след няколко минути, но щом се върнаха в Мексико Сити, не можа да се стърпи и наново телефонира от една закусвалня в Сокало. Служителят от „Монтекарло“ му я прочете: „Първо трябва да говоря с теб. Моля те, ела бързо. С обич Мириам.“

— Ще вдигне малко врява — заяви Гай, след като повтори току-що чутото пред Ан. — Убеден съм, че оня, другият, не иска да се ожени за нея. Та той е женен.

— О, така ли?

Както си вървяха, обърна глава към нея с намерението някак да й благодари за търпението, проявено към него, към Мириам, към цялата история. Но после се усмихна, каза само:

— Хайде стига с това. — И ускори крачка.

— Веднага ли искаш да заминеш?

— Определено не! Може би в понеделник или вторник. Искам да прекарам тези няколко дни с теб. Има още една седмица, докато замина за Флорида. Ако се придържат към първоначалните планове, разбира се.

— Мириам ще тръгне ли подир теб сега, как мислиш?

— По това време идната седмица — заяви Гай — няма да имам никакви задължения към нея.

10

Седнала пред тоалетката си в хотел „Ла Фонда“ в Санта Фе, Елси Бруно изтриваше с памуче нощния крем за суха кожа от лицето си. Сегиз-тогиз се навеждаше към огледалото и големите й сини очи разсеяно оглеждаха плетеницата от бръчици под клепачите и около устата. Макар че брадичката й не беше добре изразена, долната част на лицето й бе издадена напред, което подчертаваше чувствените й устни — макар че чертите бяха същите, нейното лице изобщо не напомняше лицето на Бруно. Каза си, че Санта Фе е единственото място, където можеше да забележи бръчките около устата, когато изучаваше лицето си пред огледалото.

— Това осветление тук… сякаш те снимат на рентген — каза тя, обръщайки се към сина си.

Отпуснал се в един кожен стол, по пижама, Бруно бе обърнал подпухнали очи към прозореца. Прекомерно бе изтощен, за да стане да дръпне завесата.

— Добре изглеждаш, мамче — дрезгаво се обади той. Наведе се, стиснал устни, към чашата с вода, която се крепеше върху неокосмените му гърди, и умислено сбърчи чело.

Подобно на гигантски орех в немощни треперливи катеричи лапи, от няколко дни една идея се въртеше в главата му — по-важна и по-натрапчива от всичко, което му бе хрумвало досега. Щом майка му заминеше, възнамеряваше сериозно да обмисли нещата. Идеята му беше да издебне Мириам и да й види сметката. Моментът беше назрял, сега му беше времето. Гай имаше нужда от това сега. След няколко дни, дори седмица вече нямаше да има нужда — можеше да се окаже твърде късно за работата в Палм Бийч.

Лицето й е затлъстяло през последните няколко дни в Санта Фе, реши Елси. Личеше по бузите, закръглени в сравнение със стегнатото триъгълно носле. Разтегна устни в усмивка, за да прикрие бръчките около тях, наклони къдравата си руса глава и примигна.

— Чарли, дали да не мина днес сутринта да купя онзи сребърен колан? — обади се тя, сякаш говореше на себе си. Коланът струваше около двеста и петдесет долара, ала Сам щеше да им изпрати още хиляда в Калифорния. Коланът беше чудесен — в Ню Йорк такъв колан не можеше да се намери. Та Санта Фе ставаше ли за друго, освен човек да си накупи сребро?

— Та той става ли за друго? — промърмори Бруно.

Елси посегна към гумената шапчица и се извърна към него с неизменната си непринудена широка усмивка.

— Миличък… — галено подхвана тя.

— Хммм?

— Няма да правиш нищо нередно, докато ме няма, нали?

— Няма, мамче.

Без да намества гумената шапчица, кацнала на темето й, тя огледа един от дългите си червени нокти и посегна да вземе парче пемза. Фред Уайли бездруго щеше да бъде извънредно доволен да й купи сребърния колан — така и така вероятно щеше да се появи на гарата с нещо отвратително и двойно по-скъпо, — ала не й се щеше Фред да й досажда и в Калифорния. А при най-малкото поощрение той щеше да тръгне с нея за Калифорния. По-добре да й се закълне във вечна любов на гарата, да поплаче малко и да си върви право вкъщи при жена си.

— Трябва да си призная, че все пак беше забавно — продължи Елси. — Фред първи го забеляза. — Разсмя се и парчето пемза шеметно се стрелна във въздуха.

— Нямах нищо общо с тази работа — сдържано се обади Бруно.

— Разбира се, миличък, ти нямаше нищо общо с тази история!

Бруно изкриви уста. Майка му, изпаднала в истерия, го беше събудила в четири сутринта, за да му съобщи, че на площада има умрял бик. Седнал на пейка бик, с шапка и палто, чете вестник. Една от колежанските лудории на Уилсън. Бруно знаеше, че Уилсън цял ден ще приказва за това, с нови и нови подробности, докато не му дойде наум нещо още по-тъпо. Снощи, в бара на хотел „Ла Пласита“, той беше обмислял убийство — докато Уилсън е стъкмявал един умрял бик. Въпреки небивалиците, които разправяше за военната си служба, Уилсън никога не бе твърдял, че е убил човек, бил той и японец. Бруно със задоволство притвори очи при спомена за снощната вечер. Около десет Фред Уайли заедно с тълпа плешивци, леко пийнали, се бяха изсипали в „Ла Пласита“ като мъжки хор от музикална комедия, за да заведат майка му на някакво празненство. И той беше поканен, ала каза на майка си, че има среща с Уилсън, понеже му трябваше време за размисъл. И снощи реши — ще го направи. Всъщност размишляваше сериозно още откакто говори с Гай в събота, а ето че отново дойде събота и въпросът сега бе — утре, докато майка му е в Калифорния, или никога. Беше му омръзнало да се пита дали ще успее. Откога си задаваше този въпрос? Толкова отдавна, че вече не си спомняше. Имаше чувството, че ще успее. Нещо му подсказваше, че никога нямаше да има по-подходящ момент, обстоятелства, причина. Чисто убийство, никакви лични подбуди! Не смяташе, че възможността Гай да убие баща му е подбуда, понеже не разчиташе на това. Може би щеше да убеди Гай, а може би не. Важното бе, че бе настъпил моментът да се действува, защото обстановката бе идеална. Снощи отново бе телефонирал в дома на Гай, за да е сигурен, че Гай още не се е върнал от Мексико — майка му съобщи, че е там от неделя.

Имаше усещането, сякаш притискат с палец гърлото му в долната част, и посегна да разтвори яката, ала пижамата му бе разкопчана додолу. Бруно машинално се залови да я закопчава.

— Значи няма да промениш плановете си и да дойдеш с мен? — попита майка му, като стана. — Иначе бих отишла чак до Рино. И Хелън, и Джордж Кенеди сега са там.

— Само заради едно нещо бих желал да се видим в Рино, мамче.

— Чарли… — Тя наклони глава встрани, но веднага я изправи. — Имай търпение! Ако не беше Сам, нямаше да сме тук, нали?

— Напротив, щяхме да сме тук.

Тя въздъхна.

— Значи няма да си промениш плановете?

— Тук се забавлявам чудесно — простена той.

Елси отново загледа ноктите си.

— Непрестанно те слушам да повтаряш колко ти е дотегнало.

— Когато съм с Уилсън. Повече няма да се виждам с него.

— И няма да побегнеш обратно към Ню Йорк?

— Какво да правя в Ню Йорк?

— Ако тази година паднеш пак, на баба ти ще й стане много мъчно.

— Някога да съм падал? — Бруно направи слаб опит да се пошегува, но отведнъж така му прилоша, сякаш береше душа — не можеше дори да повърне. Усещането му беше познато, траеше минутка, не повече, но, божичко, мина му през ума, нека няма време за закуска преди влака, не й давай да изрече думата „закуска“. Седеше застинал, като истукан, разтворил устни, едва дишаше. Притворил очи, той я наблюдаваше как идва към него, наметната с бледосин копринен пеньоар, с ръка на ханша, как го гледа с най-лукавия си поглед, който съвсем не беше лукав. И отгоре на всичко се усмихваше.

— Какво сте наумили с Уилсън?

— С това нищожество?

Тя приседна на облегалката на стола му.

— Само защото обира лаврите, които ти заслужаваш — отбеляза тя и леко го разтърси. — Да не направиш някоя страшна пакост, миличък, защото тъкмо в момента не мога да пръскам пари, за да те измъквам от кашите, които забъркваш.

— Притисни го да даде още. Измъкни хиляда и за мен.

— Миличък! — Тя допря прохладните си пръсти до челото му. — Ще ми липсваш.

— Сигурно ще дойда вдругиден.

— Хайде да се позабавляваме в Калифорния!

— Разбира се.

— Защо си толкова сериозен тази сутрин?

— Не съм, мамче.

Тя подръпна провисналия кичур рядка косица над челото му и влезе в банята.

Бруно скочи и се провикна, надвивайки шума от шуртящата вода:

— Мамче, имам пари да си платя хотела!

— Какво, ангелчето ми?

Той отиде по-близо и го повтори, след което се свлече на стола, останал без сили. Не искаше майка му да узнае за междуградските разговори с Меткалф. Ако не научеше, всичко щеше да бъде наред. Не настоя той непременно да замине с нея, дори не се помъчи да го убеди. Дали нямаха среща във влака с оная мижитурка Фред? Почувствува как постепенно се озлобява срещу Фред. С труд се надигна от мястото си. Прииска му се да разкаже на майка си, че остава заради най-страхотното преживяване в живота си. Ако знаеше намеренията му — само частица от тях, — нямаше да пуска водата в банята както сега, без да му обръща внимание. Искаше му се да й каже: „Мамче, животът скоро ще стане по-добър и за двама ни; скоро ще се отървем от Капитана — с това се слага началото.“ Независимо дали Гай щеше да изпълни, или не своята част от договора, ако той се справеше успешно с Мириам, щеше да е доказал своето. Идеално убийство. Някой ден щеше да се появи друг, когото Бруно още не познаваше, и с него биха могли да се споразумеят. Изведнъж го обзе остра мъка и той отпусна брадичка върху гърдите си. Как би могъл да сподели с майка си? Убийство и майка му — двете думи бяха несъвместими. „Колко ужасно!“ — щеше да възкликне тя. Загледа вратата на банята с обиден, разсеян поглед. Стана му ясно, че никога пред никого не би могъл да се разкрие. Освен пред Гай. Отново седна.

— Сънливко!

Той премигна, когато Елси плесна с ръце. После се усмихна. Вяло, с тъжното прозрение, че ще се случат много неща, преди отново да я види, Бруно се загледа в краката й, докато тя изпъваше чорапите. Грациозните им извивки открай време повишаваха настроението му, изпълваха го с гордост. Майка му имаше най-красивите крака, които бе виждал, независимо от възрастта си. Прочутият Зигфелд[2] я бе харесал, а нима той не си разбираше от занаята? Тя обаче се бе омъжила, обричайки се на същото онова съществуване, от което бе избягала. В скоро време щеше да я освободи, ала тя още не го знаеше.

— Не забравяй да изпратиш това по пощата — напомни майка му.

Бруно трепна при вида на двете гърмящи змии, които наклониха глави към него. Бяха купили тази закачалка за вратовръзки за Капитана — беше измайсторена от преплетени волски рога, отгоре с две препарирани змийчета, които се плезеха едно срещу друго над едно огледало. Капитанът мразеше закачалки, мразеше змии, кучета, котки, птици… Всъщност какво ли не мразеше? Щеше да намрази старомодната закачалка за вратовръзки и тъкмо затова Бруно предума майка си да му я купи. Нежно се усмихна на закачалката. Не му беше трудно да я предума.

11

Препъна се върху проклетата каменна настилка, после високомерно се изправи и се помъчи да напъха ризата си в панталоните. Добре, че не припадна на оживена улица, инак полицаите можеха да го приберат и щеше да изпусне влака. Спря се и затършува за портфейла си, затършува по-трескаво отпреди. Ръцете му така се тресяха, че едва можа да разчете върху билета кога тръгва влакът — 10,20. Часът беше 8,10 — така показваха няколко часовника. Ако днес бе неделя. Разбира се, че бе неделя — всички индианци носеха чисти ризи. Бруно се заозърта за Уилсън, макар че вчера изобщо не го бе виждал, а сега беше малко вероятно вече да не е излязъл. Не искаше Уилсън да узнае, че напуска града.

Внезапно площадът се ширна пред погледа му, изпълнен с пилци и деца и неизменните старци, които чоплеха семена от шишарки за закуска. Застана неподвижно и се залови да преброи колоните пред двореца на губернатора, за да провери ще стигне ли до седемнадесет, и успя. Но колоните вече не бяха сигурен показател. Като капак на лошия махмурлук, сега тялото го болеше от спането върху проклетите камъни. Защо бе пил толкова, запита се едва ли не през сълзи, но пък нали беше съвсем сам, а когато беше сам, открай време пиеше повече. Впрочем така ли беше? А и кого го беше грижа? Спомни си онази великолепна поразителна мисъл, която му бе хрумнала снощи, докато гледаше билярд по телевизията: светът се вижда най-добре, когато си пиян. Всичко на този свят бе създадено, за да го гледаш пиян. Разбира се, не и така — щом извърнеше поглед, главата му се пръскаше. Вчера му се бе приискало да отпразнува последната си вечер в Санта Фе. Днес щеше да бъде в Меткалф и трябваше да си отваря очите. Имаше ли случай обаче да не се е оправял от препиване, след като гаврътне няколко чашки? Реши, че махмурлукът дори би могъл да помогне! Когато беше махмурлия, правеше всичко бавно и предпазливо. От друга страна, още нищо не беше обмислил. Но можеше да го обмисли и във влака.

— Има ли писма? — попита машинално той на рецепцията, ала нямаше нищо.

Бавно се окъпа и си поръча горещ чай и сурово яйце с подправки, след това се запъти към гардероба и дълго време стоя отпред, неспособен да реши какво да облече. Спря се на ръждивокафявия костюм в чест на Гай. А и не биеше особено на очи — забеляза това, когато го облече, и му стана приятно, като си помисли, че вероятно го е избрал подсъзнателно точно по тази причина. Изгълта яйцето на един дъх и не повърна, разкърши се, ала най-неочаквано почувствува, че вече не понася индианския декор в стаята, идиотските тенекиени лампи и лентите, провесени по стените. Отново затрепери и трескаво заприбира нещата си. Какви неща? Всъщност нямаше нужда от нищо. Единствено листчето, на което бе записал наученото за Мириам. Извади го от страничния джоб на куфара и го напъха във вътрешния джоб на сакото си. От този жест се почувствува като бизнесмен. Сложи си бяла кърпичка в горното джобче, после излезе и заключи стаята. Каза си, че може би ще се върне утре вечер, та и по-рано, ако успее някак да свърши работата довечера и да вземе спален вагон на връщане.

Довечера!

Направо не му се вярваше, докато вървеше към автостанцията, откъдето тръгваше автобусът за Лами, началната гара. Представял си бе, че ще е извънредно щастлив и възбуден, а бе тъкмо обратното. Изведнъж се намръщи, при което изпитото му лице със сенки под очите силно подмладя. Дали все пак нещо нямаше да му развали удоволствието? Какво щеше да му го развали? Открай време обаче си оставаше с пръст в уста всякога когато се надяваше да се позабавлява. Този път нямаше да го позволи. Усмихна се насила. Навярно опасенията му идеха от снощното преливане. Влезе в един бар, плати за литър на бармана, който му бе познат, напълни си шишето и помоли за празна половинлитрова бутилка, в която да налее останалото. Барманът се поогледа, но не намери.

В Лами отиде право на гарата — не носеше нищо друго, никакво оръжие, освен книжна торбичка с полупразната бутилка. Непрекъснато си повтаряше наум, че още не е обмислил операцията, ала многото мислене невинаги гарантираше успеха на едно убийство. Доказателство за това бе…

— Хей, Чарли! Закъде си тръгнал?

Видя Уилсън с група приятели. Наложи си да тръгне към тях, поклащайки отегчено глава. Май току-що бяха слезли от влака. Изглеждаха смазани от умора. Обърна се към Уилсън:

— Къде бяхте тия два дни?

— В Лас Вегас. Не знаех, че съм там, докато не се озовах там, иначе щях да те поканя. Запознай се с Джо Хановер.

— Здрасти, Джо.

— Кво се влачиш като пребит? — попита Уилсън, побутвайки го дружелюбно.

— О, Чарли е препил авер! — изписка едно от момичетата право в ухото му с глас като звънец на велосипед.

— Чарли Авер, запознай се с Джо Хановер! — продума Джо Хановер, тресейки се от смях.

— Ха, ха. — Бруно внимателно измъкна ръка, освобождавайки се от едно момиче с наниз от цветя около шията. — По дяволите, трябва да хвана тоя влак. — Влакът му чакаше.

— Закъде си тръгнал пък ти? — попита Уилсън, сбърчвайки чело, при което черните му вежди се съединиха.

— Трябваше да се видя с един човек в Тулса — смутолеви Бруно със съзнанието, че бърка времената, но обладан от мисълта, че трябва незабавно да се измъкне. Беше готов да се разплаче от безсилие, да се нахвърли с юмруци срещу мръсната червена риза на Уилсън.

Уилсън махна с ръка, сякаш се канеше да изтрие Бруно като тебеширена черта върху черна дъска.

— Тулса!

Бруно също махна с ръка и се извърна бавно, с някакво подобие на усмивка. Пое към влака, очаквайки да тръгнат подире му, но те останаха. Пред вагона обърна глава и зърна групата — търкалящо се кълбо, което се изтегляше от слънчевата светлина към сянката на перона. Загледа ги начумерено, усещаше нещо заговорническо в близостта им. Дали не подозираха нещо? Дали не го одумваха шепнешком? Качи се нехайно на влака и той потегли още преди да е намерил мястото си.

Светът изглеждаше доста променен, когато се разбуди от дрямката си. Влакът меко се носеше през прохладна синкава планинска местност. Мрачните зелени долини бяха изпълнени със сенки. Небето сивееше. Вагонът с климатична инсталация и прохладата отвън му подействуваха освежително като леден компрес. Освен това беше огладнял. Във вагон-ресторанта си поръча агнешки котлети, пържени картофки и салата, пай с праскови и две уискита със сода и след превъзходния обяд се запъти обратно към купето си, чувствувайки се като цар.

Необичайното и сладко усещане, че има цел, неудържимо го теглеше напред. Дори само като гледаше през прозореца, изпитваше непозната съгласуваност между зрение и ум. Взе да осъзнава какво възнамеряваше да направи. Бе тръгнал да извърши убийство и така не само щеше да удовлетвори дълго лелеяно желание, но щеше да помогне на приятел. Бруно бе много щастлив, когато можеше да услужи на приятелите си. Освен това жертвата заслужаваше такава съдба. Като си помисли само колко добри момчета завинаги щеше да избави от познанство с нея! Съзнанието за собствената му значимост го зашемети и дълго време се чувствуваше абсолютно и блажено пиян. Енергията му, разпилявана досега, плисна като придошла река из неописуемо равната и отегчителна местност Лапо Естакадо, която пресичаха сега, сякаш се събираше във водовъртеж, чийто център бе устремен към Меткалф подобно на войнствено понеслия се влак. Приседна на ръба на седалката и му се прииска Гай отново да е насреща. Гай обаче щеше да се опита да го спре, знаеше си; Гай не би проумял колко силно му се искаше да го направи, нито колко е лесно. Но трябваше да проумее колко е полезно, за бога! Бруно разтри с длан гладкия си, як, сякаш гумен юмрук — дощя му се влакът да ускори ход. Мускулчетата по цялото му тяло играеха и вибрираха.

Измъкна листчето с данните, сложи го на седалката пред себе си и внимателно го заразглежда. Мириам Джойс Хейнс, приблизително на двадесет и две — саморъчно бе изписал буквите като мъниста, понеже го бе преписвал три пъти. — Доста хубавичка. Червенокоса. Малко закръглена, немного висока. Бременна, би могло да се познае вероятно от месец. Шумна, от общителните. Вероятно крещящо облечена. Може би къса коса на букли, може би дълга, накъдрена на студено. Не беше много, ала това бе всичко, което знаеше. Добре, че поне бе червенокоса. Запита се дали все пак би могъл да свърши работата довечера. Зависеше дали ще я намери начаса. Може би щеше да се наложи да прегледа указателя с всичките Джойс и Хейнс. Предполагаше, че живее у родителите си. Беше убеден, че ще я познае, щом я види. Кучка такава! Вече я мразеше. Представи си мига, в който щеше да я види и да я познае, и краката му нетърпеливо се отлепиха от пода. Хора се качваха и слизаха, ала Бруно не вдигаше поглед от вестника.

Чака дете — чу гласа на Гай. Мръсница такава! Вбесяваха го жени, които кръшкаха с тоя-оня, призляваше му от тях — като от любовниците на баща му, които превръщаха в кошмар всичките му училищни ваканции, защото не беше наясно дали майка му знаеше и само се правеше на щастлива, или пък изобщо не се досещаше. Припомни си, доколкото можа, разговора с Гай във влака, дума по дума. Така почувствува Гай по-близо до себе си. Досега не беше срещал по-свестен мъж от Гай. Беше спечелил поръчката в Палм Бийч и заслужаваше да не я изпуска. Прииска му се той да бъде човекът, който да съобщи на Гай, че ще продължи да работи по проекта.

Когато най-сетне отново пъхна листчето в джоба си и се облегна назад, удобно преметнал крак връз крак, скръстил ръце върху коляното, Бруно вече приличаше на волеви млад мъж на отговорна работа с многообещаващо бъдеще. Не че изглеждаше в цветущо здраве, дума да не става, ала лицето му както никога преди излъчваше рядко срещана самоувереност и вътрешна хармония. Досега бе водил безцелно съществуване в търсенията му липсваше посока, а в онова, което откриваше, нямаше нищо значимо. Кризи имаше — той обичаше кризи и сегиз-тогиз ги предизвикваше сред познатите си, както и между майка си и баща си, ала винаги навреме се отдръпваше, за да не се замеси. Този факт, както и неспособността му да проявява съчувствие често дори когато баща му обиждаше собствената му майка, бе изградило у нея убеждението, че у Бруно има нещо жестоко, а баща му и мнозина други го смятаха за безсърдечен. Въпреки това, ако си въобразеше, че някой непознат проявява студенина към него, или пък ако се обадеше на приятел в някоя самотна привечер, а приятелят не можеше или не искаше да прекарат заедно вечерта, Бруно можеше да изпадне в мрачно, смазващо го униние. Ала това го знаеше само майка му. Той бягаше от кризите и понеже му доставяше удоволствие да си пести вълненията. Толкова време го беше мъчила неудовлетворената жажда да открие смисъл в живота си, както и неясното желание да извърши нещо, което да му придаде смисъл, че се бе примирил с участта си досущ като пренебрегнат любовник и бе започнал да предпочита разочарованията. Никога нямаше да усети сладостта от изпълненото желание. Открай време му бе липсвало мъжеството да се опита да подири посока и надежда. И все пак винаги бе намирал сили да посрещне новия ден. Макар че смъртта изобщо не го изпълваше с ужас. Смъртта бе нова, неизживяна авантюра. А доведеше ли го до нея някакво опасно начинание, толкова по-добре. Такъв момент изживя, когато подкара състезателна кола със завързани очи по право шосе, с крак върху педала за газта. Изобщо не чу изстрела на приятеля си, който възвестяваше края на състезанието, понеже лежеше в безсъзнание, със счупена тазобедрена кост, в една канавка. Безмерната скука, която го обземаше понякога, го изпълваше с размисли за самоубийството като един вид драматичен завършек. Никога не му бе идвало наум, че се изисква храброст, за да посрещнеш без страх смъртта, че той се отнася към смъртта с примирението на индуски аскет. Не му бе идвало наум, че самоубийството предполага особено състояние на дръзка безнадеждност. Той непрекъснато бе в това състояние. В действителност малко се срамуваше, че изобщо се бе замислял за подобен изход, понеже в самоубийството всичко е толкова явно и безинтересно.

Сега, във влака за Меткалф, животът му имаше посока. За последен път се бе чувствувал така жив, така истински, досущ като останалите хора, когато като дете ходи в Канада с майка си и баща си. Беше си представял Квебек осеян със замъци, които ще му позволят да разгледа, ала нямаше и един-единствен замък, дори нямаше време да ги потърсят, понеже баба му, майката на баща му, бе на смъртно легло — това бе едничкият повод, заради който бяха дошли. Оттогава насам не бе изпитвал безрезервна убеденост в целта на което и да е пътуване. В целта на сегашното пътуване обаче бе абсолютно убеден.

В Меткалф тутакси се отправи към една телефонна будка, за да провери всичките Хейнс. Адресът на Гай само му се мярна пред погледа, докато напрегнато се взираше. Мириам Хейнс нямаше, а и не се бе надявал да има. Имаше седмина с името Джойс. Бруно ги надраска на едно листче. Всички имаха един и същ адрес: Магнолия Стрийт 1235; сред тях имаше и една мисис М. Дж. Джойс. Бруно замислено опря върха на езика върху горната си устна. Ето ти добро попадение. Навярно и майка й се казваше Мириам. Щеше да си изясни много неща от квартала. Не допускаше Мириам да живее в някой изискан квартал. Бързо се запъти към едно паркирано до тротоара жълто такси.

12

Беше почти девет. Нощният мрак плавно се спускаше след дългата привечер и в повечето сякаш надве-натри изградени дървени къщички все още не бяха запалили лампите — светеше само тук-там на някоя веранда, където хората се бяха разположили на люлки или по стъпалата.

— Спри тука, слизам — обърна се Бруно към шофьора. Бяха стигнали Магнолия Стрийт и Колидж Авеню номер хиляда. Нататък пое пеша.

Едно момиченце стоеше на тротоара и го гледаше, без да мигне.

— Здрасти — нервно рече Бруно, сякаш й заповядваше да се махне от пътя му.

— Здравей — поздрави момиченцето.

Бруно се загледа към осветената веранда — един дебеланко си вееше с ръка, а две жени седяха в люлката. Или беше по-пиян, отколкото си мислеше, или щеше да му провърви — имаше някакво предчувствие за номер 1235. Не би могъл да си представи по-подходящ квартал за Мириам. Ако се бе заблудил, щеше да обиколи другите адреси. Списъкът беше в джоба му. Вентилаторът на верандата го подсети за горещината, а отгоре на това той целият гореше още от следобед като при треска. Спря и запали цигара — зарадва се, че ръцете му изобщо не трепереха. Махмурлукът му бе минал с помощта на половинлитровата бутилка; от алкохола се бе поуспокоил и отпуснал. Наоколо цвъртяха щурци. Беше толкова тихо, че Бруно чу как през две пресечки някакъв шофьор превключи скоростите. Иззад ъгъла се появиха младежи и сърцето му трепна от уплаха да ме би Гай да е сред тях, но го нямаше.

— Дърто магаре такова! — обади се един от младежите.

— Аха! Казах й, че няма да се будалкам с човек, който върти мръсни номера на брат си…

Бруно ги изгледа отвисоко. Сякаш дърдореха на друг език. Изобщо не говореха като Гай.

Не можеше да открие номерата на някои къщи. Ами ако не успееше да открие и номер 1235? Ала когато стигна до къщата, металните цифри лъснаха пред очите му, четливо изписани над верандата. При вида на къщата усети как постепенно го обзема приятна възбуда. Навярно Гай честичко бе припкал по тези стълби, мина му през ум, и това бе единственото, което я отличаваше от другите къщи. Инак беше малка, досущ като останалите, само светлокафявата дъсчена облицовка беше по-олющена. Отстрани имаше алея за колите, моравата отпред бе зле поддържана, а до тротоара бе паркиран стар шевролет. Един от прозорците на долния етаж светеше; светеше и един от ъгловите прозорци в задната част на горния етаж — вероятно на нейната стая. Защо обаче не беше сигурен? Може би Гай действително не му бе разказал достатъчно!

Бруно припряно прекоси улицата и се върна малко назад. Спря и като хапеше устни, се обърна, вперил поглед в къщата. Нямаше жива душа, нито една веранда не светеше освен една-единствена чак на ъгъла. У Мириам или у съседите им едва-едва се чуваше радио, ала не можеше да прецени точно откъде. На долния етаж у съседите светеха два прозореца. Навярно по алеята за колите би могъл да отиде и да надзърне от задната страна на номер 1235.

На съседната веранда светна лампа и Бруно моментално погледна нататък. Появиха се мъж и жена, жената се отпусна върху люлката, а мъжът пое по пътеката. Бруно се отдръпна заднишком в нишата на един гараж с козирка отпред.

— С ядки, ако нямат с праскови, Дон — провикна се жената.

— За мен ванилов — измърмори Бруно и отпи от бутилката.

Огледа скептично светлокафявата къща, опря крак на стената и усети нещо твърдо до бедрото си: ножа, който бе купил на гарата в Биг Спрингс — ловен нож с петнадесетсантиметрово острие в калъфка. Не искаше да използува нож, стига да можеше да го избегне. Кой знае защо, от ножовете му се повдигаше. А пистолетът вдигаше шум. Как щеше да го извърши? Щеше да му хрумне, след като я види. Или нямаше да му хрумне? Бе решил, че ще му хрумне нещо, като види къщата, и все още имаше усещането, че къщата е тъкмо тази, но нищо не му хрумваше. Това би ли могло да означава, че къщата не е тази? Ами ако го пипнеха, че дебне наоколо, и го изгонеха, преди да се е уверил? Гай не му беше разказал достатъчно — бе пределно ясно! Бързешком отпи от бутилката. Не бива да започва да се притеснява, това ще провали всичко. Коляното му поддаде. Прокара изпотени длани по бедрата си и облиза устни с треперещ език. От вътрешния си джоб измъкна листчето с адресите на всички Джойс и го обърна към уличната лампа. Въпреки това не успя да разчете написаното. Дали да не потърси друг адрес, а да се върне тук по-късно?

Щеше да изчака петнадесет минути, може и половин час.

Докато пътуваше, в ума му се бе загнездило убеждението, че е по-добре да я нападне на открито, така че във всичките му кроежи първоначално той тръгваше към нея. Тази улица например бе почти достатъчно тъмна, под дърветата цареше пълен мрак. Предпочиташе да си служи с голи ръце или да я удари с нещо по главата. Не съзнаваше колко е възбуден, докато не почувствува как тялото му физически се напряга при мисълта, че ще скочи надясно или наляво, както би станало, когато я нападне. От време на време го спохождаше мисълта колко щастлив ще е Гай, след като всичко приключи. Мириам се бе превърнала в предмет — дребен и твърд.

Чу мъжки глас, после смях — сигурен бе, че идеше от стаята, в която светеше, на горния етаж на номер 1235, а после се обади глас на засмяно момиче: „Престани!… Чуваш ли? Чуууваш ли?“ Мириам навярно. Звучеше глезено и провлачено, но се чувствуваше и някаква сила, като от метална струна.

Светлината трепна и угасна, ала погледът му не се отместваше от тъмния прозорец. В този момент запалиха лампата на верандата и двама мъже и една девойка — Мириам — се показаха. Бруно затаи дъх и стъпи здраво на земята. Ясно се виждаше червеникавата и коса. И по-едрият от мъжете беше червенокос — брат й навярно. Очите му забелязаха едновременно десетки подробности — ниската й набита фигура, обувките без токчета, непринудеността, с която се врътна и вдигна очи към един от мъжете.

— Смяташ ли, че трябва да й се обадим, Дик? — попита тя с тъничкия си гласец. — Доста късничко е.

На предния прозорец се повдигна крайчецът на пердето.

— Не закъснявай много-много, мила.

— Добре, мамо.

Запътиха се към колата до тротоара. Никакви изгледи за такси в тоя скапан град! Затича се. От месеци не беше тичал, но се чувствуваше в спортна форма.

— Такси! — Дори не го беше забелязал, но после го видя и се втурна към него.

Накара шофьора да обърне и да влезе в Магнолия Стрийт, в посоката на паркирания шевролет. Шевролета го нямаше. Цареше пълен мрак. После в далечината под дърветата забеляза мигащото червено ма задните светлини.

— Карай!

Светна червен светофар и светлините пред тях се заковаха на място, таксито се поприближи и Бруно с облекчение се облегна на седалката, като разпозна шевролета.

— Къде искате да отидете? — попита шофьорът.

— Карай! — А после, когато шевролетът зави по един голям булевард: — Завий надясно!

Седеше изправен на ръба на седалката. Изви глава към тротоара, зърна табелката „Булевард Крокет“ и се усмихна. Беше чувал за булевард Крокет — най-широката и най-дълга улица в Меткалф.

— На кой адрес искате да отидете? — попита шофьорът. — Може да познавам хората.

— Минутка, минутка само — отвърна Бруно и несъзнателно, преструвайки се, захвана да рови из хартиите, които измъкна от вътрешния си джоб. Намери листчето за Мириам. Изведнъж се захили — силно развеселен и спокоен. Сега вече се правеше на пришълец от друг град, на глупака, който дори не помни къде е забутал адреса на хората, при които иска да отиде. Наведе глава, та шофьорът да не забележи, че се смее, и машинално посегна за бутилката.

— Искате ли да светна?

— Не, не, благодаря.

Жадно отпи. В този момент шевролетът свърна по булеварда и Бруно нареди на шофьора да кара нататък.

— Закъде?

— Карай и без много-много приказки! — изкряска Бруно. От напрежение гласът му бе изтънял до фалцет.

Шофьорът поклати глава и цъкна с език. Бруно беснееше, ала шевролетът бе пред очите им. Сякаш никога нямаше да спрат, а и този булевард Крокет май пресичаше целия Тексас. На два пъти колата се загуби и отново се появи пред погледа му. Минаха покрай пазари и открити кина, после и от двете страни се спусна завесата на мрака. Взе да го обхваща безпокойство. Не би могъл да ги следва извън града или по някой селски път. В този момент над пътното платно се появи голяма светлинна арка. ДОБРЕ ДОШЛИ В ЦАРСТВОТО НА ЗАБАВЛЕНИЯТА ПРИ ЕЗЕРОТО МЕТКАЛФ, прочете Бруно. Шевролетът мина отдолу и се насочи към паркинга. Гората бе осеяна със светлини, чуваше се панаирджийска музика. Увеселителен парк! Бруно бе във възторг.

— Четири долара — кисело произнесе шофьорът и Бруно му подаде петачка през предния прозорец. Изчака Мириам с двамата мъже и другата девойка, която бяха взели, да минат през въртящата се преграда на входа и тръгна подире им. Широко отвори очи, за да огледа хубавичко Мириам на светло. Приличаше на закръглена гимназистка и хващаше око, ала определено бе второ качество. Късите червени чорапки и червените сандали го вбесиха. Как бе могъл Гай да бе ожени за такова нещо? В този миг краката му се вдървиха и той се закова на място: тя не беше бременна! Присви очи в пълно недоумение. Защо не беше забелязал още в началото? Може би бе още рано, за да й проличи. Впи зъби в долната си устна. При нейната пълнота кръстът й изглеждаше дори по-прибран, отколкото трябваше. Може би беше сестра на Мириам. Или пък е направила аборт. Или е пометнала. Госпожица Метна! Приятно ми е. Метни го, сестрице! Под опънатата сива пола личаха тлъстите й къси бедра. Продължи подире им, като намагнетизиран ги следваше на определено разстояние. Дали Гай го беше заблудил за бременността й? Ала Гай не би постъпил така. Душата му се раздираше от противоречия. Вирна глава и впи очи в Мириам. В този миг нещо в ума му щракна още преди да осъзнае, че търси именно това: ако с детето се бе случило нещо, той имаше още по-сериозни основания да я премахне, тъй като Гай не би могъл да получи развод. Ако, да кажем, е направила аборт, тя би могла да се разхожда в момента.

Бе застанала пред една странична шатра, където циганка пускаше разни неща в голям кръгъл съд. Другата девойка се разсмя, плътно притискайки се към червенокосия.

— Мириам!

Бруно подскочи, едва се удържа на краката си.

— Ооо, идвам! — Мириам се запъти към павилиона с кремовете.

Всички си купиха замразен крем. Бруно зачака с отегчена усмивка, поглеждайки към светлинната арка на виенското колело и клатушкащите се в тъмното небе кабинки с човечета. В далечината между дърветата зърна мигащи светлинки върху водата. Парка си го биваше. Прииска му се да се повози на виенското колело. Чувствуваше се чудесно. Не бързаше, не се вълнуваше. От въртележката се чуваше „Кейси ще танцува валс с червенокосата“. Ухили се и хвърли поглед към червената коса на Мириам — очите им се срещнаха, ала той бе убеден, че погледът й го отмина, без да се задържи върху него, макар че повече не биваше да си позволява такава волност. Изкиска се от внезапно обзелото го безпокойство. Според него Мириам изобщо не беше хубавица и това също го развесели. Можеше да си представи защо Гай я ненавиждаше. И той я ненавиждаше от цялото си сърце. Вероятно лъжеше Гай, че е бременна. И със своята безкрайна честност Гай й вярваше. Мръсница!

Изчака ги да се отдалечат, пусна лястовичката, която въртеше в ръце, в будката за балони, после се извърна и купи една яркожълта птичка. Почувствува се дете като едно време; размахваше рязко пръчицата с птичката и опашката и запищяваше пииии!

Мина момченце с родителите си и протегна ръчичка — Бруно понечи да му я даде, ала се отказа.

Мириам и приятелите й влязоха в обширно осветено пространство, където бе виенското колело и разни други увеселителни площадки. Влакчето над главите им трещеше като автомат та-та-та-тат. Нещо издрънча, чу се рев — някой така бе запратил тежкия чук, че червената стрелка на силомера бе отскочила до края. Не би имал нищо против да убие Мириам с чук. Впи изпитателен поглед в Мириам и останалите, за да провери дали някой не го е забелязал, но беше сигурен, че не са. Ако не приключи с работата тази вечер, не бива да допусне някой от тях да го забележи. Кой знае защо обаче, беше уверен, че ще приключи тази вечер. Нещо щеше да се случи, за да го улесни. Това бе неговата нощ. По-хладният нощен въздух го обгърна отвсякъде. Стана му весело и няколко пъти завъртя птицата в широк кръг около себе си. Тексас му харесваше — щатът на Гай! Всички изглеждаха щастливи и пълни с енергия. Остави тълпата да погълне дружинката на Мириам, а сам надигна бутилката. После се втурна подире им.

Наблюдаваха виенското колело и той потръпна в очакване да се качат. Тук, в Тексас, наистина действуваха с размах, реши той, оглеждайки колелото с възхищение. Досега не бе виждал такова голямо колело. В центъра му имаше петолъчка от сини светлинки.

— Ралф, кво ще кажеш? — изквича Мириам, набутвайки с длан остатъка от фунийката с крем в устата си.

— Аа, не струва. Кво ще кажете за въртележката?

Поеха нататък. Въртележката приличаше на осветен град в тъмния лес, гора от никелирани пръти с накачулени зебри, коне, жирафи, бикове и камили, които се стрелваха ту нагоре, ту надолу — с изпънати напред шии, застинали в скок или в галоп, сякаш нетърпеливо чакаха някой да ги яхне. Бруно спря като омагьосан, безсилен да откъсне поглед дори за да наблюдава Мириам. Ритмичната музика разпалваше кръвта му. Сякаш всеки миг щеше наново да изпита някогашната приятна тръпка от детството, която кухият звук на хармониума, пронизителният шум на латерната и трясъкът на барабаните и цимбалите щедро обещаваха.

Хората се заоглеждаха на какво да се качат. А Мириам и компанията й отново дъвчеха. Мириам бъркаше в кесийка с пуканки, която Дик държеше. Прасета! И Бруно огладня. Купи си кренвирш, огледа се и ги видя да се качват на въртележката. Затършува за монети и хукна. Качи се на коня, който му харесваше — царствено син, с вирната глава и отворена уста. И ето ти късмет — Мириам и компанията й идваха право към него, провирайки се между прътите. Мириам и Дик яхнаха жирафа и коня точно отпред. Тази вечер наистина му вървеше! Тази вечер би трябвало да играе комар!

Тъкмо тъй се пей — тра-ла-ла

В оня стар рефрен — тра-ла-ла

Ще хукне — БУМ! — сама — БУМ!

И Бруно, и майка му харесваха песента. Ритъмът го накара да прибере корем и да се изпъне върху коня, сякаш бе глътнал бастун. Весело заклати крака в стремената. Нещо го перна по тила и той наежено се извърна, ала видя, че някакви момчетии просто се боричкат помежду си.

Отначало потеглиха бавно и тържествено под звуците на марш. Нагоре, нагоре, нагоре се носеше той, надолу, надолу, надолу пропадаше Мириам върху жирафа си. Светът наоколо се превърна в размазани ивици светлина. Бруно придържаше юздите с една ръка, както го бяха учили на уроците по поло, а с другата ядеше кренвирша.

— Иииихуууу! — провикна се червенокосият.

— Иииихуууу! — провикна се Бруно в отговор. — Аз съм тексасец!

— Кейти? — Мириам се опря върху шията на жирафа и сивата й пола се опъна и изду. — Виждаш ли го оня с карираната риза?

Бруно погледна. Видя оня с карираната риза. Помисли си, че малко прилича на Гай, и мислейки за това, не чу какво каза Мириам. На яркото осветление забеляза, че лицето й е луничаво. Изглеждаше му все по-отвратителна, взе да му се отщява дори да докосне меката й лепкава и топла плът. Е, нали ножът беше у него. Чиста работа.

— Чиста работа! — тържествуващо извика той, тъй като нямаше как да го чуят. Конят му беше от външната страна, а кабинката до него с две места във вид на лебеди бе празна. Той се изплю вътре. Хвърли остатъка от кренвирша и изтри горчицата по пръстите си о гривата на коня.

— Кейси ще танцува валс с червенокосата, а оркестърът ще свири до безкрай! — Приятелят на Мириам крещеше колкото му глас държи. Компанията запя, запя и Бруно. Цялата въртележка пееше. Ах, да имаха и нещо за пиене! На всеки по чаша!

— Акълът му нагрял се, без малко да се пръсне — Бруно се дереше с цяло гърло, — тъй бедното девойче смутил той, без да мисли.

— Здрасти, Кейси! — изгука Мириам, отваряйки уста, за да лапне пуканката, която Дик й хвърляше.

— Паа, паа! — изкряка Бруно.

Така с отворена уста Мириам изглеждаше грозна и глупава, сякаш я душеха — цялата зачервена и подпухнала. Повече не издържаше да я гледа и извърна очи, но не престана да се хили. Въртележката постепенно спираше. Надяваше се, че ще се повъртят още веднъж, ала те слязоха, хванати под ръка, и поеха към блещукащата повърхност на езерото.

Бруно поспря под дърветата, за да си сръбне от почти празната бутилка.

Щяха да наемат лодка с гребла. Идеята да гребе на хлад го изпълни с възторг. И той взе лодка. Езерото изглеждаше голямо и черно, водата само тук-там проблясваше, беше пълно с лодки с влюбени двойки. Бруно се приближи до лодката на Мириам и зърна червенокосия, който гребеше, а отзад Мириам и Дик се натискаха и кикотеха. След три яки загребвания лодката му ги подмина и той остави греблата.

— Да идем ли на острова, или искате да пообиколим езерото? — предложи червенокосият.

Бруно раздразнено се обърна на хълбок върху седалката — изчакваше ги да вземат решение. От затулените местенца по брега, сякаш от тъмни стаички, долиташе шепот, приглушени транзистори, смях. Надигна шишето и го пресуши. Какво щеше да стане, ако се провикнеше „Гай“? Какво щеше да си помисли Гай, ако го видеше в момента? Навярно Гай и Мириам си бяха правили срещите на това езеро, може би в лодката, в която сега седеше той. От алкохола ръцете и краката му ниско долу приятно се затоплиха. Ако в този миг Мириам бе с него в лодката, с удоволствие би й подържал главата под водата. Тук в тъмното. Тъмно като в рог, без луна. Водата подплисваше, сякаш близваше лодката. Бруно се разкърши, станал изведнъж нетърпелив. От лодката на Мириам долетя шум от страстна целувка и Бруно им я върна, придружена с любовно стенание. Мляс, мляс! Май го чуха, защото избухнаха в смях.

Изчака ги да минат покрай неговата лодка и бавно ги последва. Черната маса насреща му се приближаваше, тук-там лумваха припламващи огънчета от драснат кибрит. Островът. Мечтаният рай за влюбените. Бруно се закиска, като си помисли, че навярно и тази вечер Мириам би се позабавлявала.

Постоя, докато слязат от лодката, плъзна се няколко метра по-нататък и се покатери на брега, като издърпа носа на лодката върху едно пънче, за да може лесно да я различи сред останалите. Отново, както във влака, го изпълни усещането за ясна цел — този път по-силно и по-определено. В Меткалф бе само от два часа, а ето го с нея на един остров! Напипа ножа и го притисна с ръка. Ако можеше да я издебне самичка и да й запуши устата с длан — дали щеше да хапе? Потръпна от отвращение, представяйки си как притиска лигавата й уста.

Вървяха бавно и той бавно тръгна подире им по склона към гъстата гора.

— Не се седи тууука, влааажно е — проточи другата, Кейти.

— Седни на мооойто палто, ако искаш — отвърна мъжки глас.

„Божичко как идиотски провлачено приказват тия южняци“, помисли си Бруно.

— През медения месец, когато вървиме със мойта любима нататък… — пееше някой из храстите.

Шепот в нощта. Буболечки. Щурци. И комар в ухото му. Бруно го фрасна с юмрук и ухото му запищя влудяващо и заглуши гласовете.

— … изчезвай.

— Защо не можем да намерим къде да поседнем? — изджавка Мириам.

— Места няяяма, освен това внимавайте, внимавайте къде стъпвате!

— Внимавайте да не си настъпите гащите, момичета! — разсмя се червенокосият.

Какво, по дяволите, смятаха да правят? Каква досада! От въртележката, сякаш от много далеч, едва-едва долиташе музика — чуваха се само високите тонове. В този момент компанията се обърна и тръгна право към него и той трябваше да кривне встрани, сякаш се беше запътил за някъде. Омота се в ниския трънак и се заизмъква от бодлите, докато те минаха покрай него. След тава тръгна подире им. Стори му се, че усеща парфюма на Мириам, но може би беше парфюмът на другата — противно сладникав като парна баня.

„… в този момент — съобщаваха по радиото — приближавайки се много предпазливо… Лийн… Лийн… нанася страхотен удар право в лицето на Бейб и чуйте публиката!“ Рев.

Бруно съзря мъж и момиче да се въргалят из храстите, сякаш и те се бореха.

Мириам бе застанала върху една издатина — нямаше и три метра разстояние, а другите се смъкваха по склона надолу. Бруно се примъкна по-близо. Светлините очертаваха главата и раменете й върху водната повърхност. Никога не се бе озовавал толкова близо до нея.

— Хей! — прошепна Бруно и я видя как се обръща. — Кажи, не се ли казваш Мириам?

Гледаше право към него, ала едва ли би могла да го види.

— Да. А ти кой си?

Той пристъпи напред.

— Не се ли познаваме отнякъде? — обърна се цинично към нея и усети същия парфюм. Приличаше му на топло, грозно черно петно. Хвърли се така стремително, че китките на протегнатите му ръце се допряха.

— Ама какво ис…?

Ръцете му сграбчиха гърлото й на последната сричка и прекършиха в зародиш надигащата се изненада. Раздруса я. Тялото му се втвърди като камък, чу зъбите си да тракат. От гърлото й излезе стържещ звук, но той така яко я стискаше, че тя не можа да изписка. Подложил крак зад нея, той я тласна назад и двамата безшумно се строполиха на земята — изшумяха само някакви листа. Впи още по-силно пръсти, усещаше противните гърчове на тялото й, което се силеше да повдигне и двамата, но той здраво я притискаше. Шията й се сгорещи и набъбна. „Спри! Спри! Спри!“ — заповядваше й той. И главата спря да се върти. Сигурен бе, че я е стискал достатъчно дълго, ала не преставаше. Хвърли поглед назад — никой не се приближаваше. Когато отпусна пръсти, шията й бе на дълбоки резки като тесто. В този миг тя издаде звук, сякаш се прокашля. Обзе го ужас — все едно, че виждаше да се съживява труп, и отново се хвърли отгоре й, опря се на колене и я застиска с такава сила, сякаш щеше да си счупи палците. Цялата му сила се изливаше през ръцете му. А ако тя не бе достатъчна? Чу се как скимти. Сега вече тя бе неподвижна и безжизнена.

— Мириам? — чу да я вика приятелката й.

Бруно рипна и препъвайки се, пое направо към средата на острова, след това свърна наляво, за да се добере до лодката. Неволно бе измъкнал носната си кърпа, за да изтрие ръцете си. От слюнката на Мириам. Хвърли кърпата, но отново я вдигна, защото беше с монограм. Той разсъждаваше! Чувствуваше се чудесно! Беше успял!

— Ми-ри-ам! — повтори гласът лениво-нетърпеливо.

Ами ако не я беше довършил, ако бе успяла да се надигне, ако вече говореше? При тази мисъл скочи като ужилен и едва не се претърколи надолу към брега. Чак при водата усети какъв силен вятър духаше. Отначало не видя своята лодка. Понечи да се качи на друга, разколеба се, после я откри само на няколко метра по-нататък, подпряна върху пънчето.

— Хей, припаднала е!

Бруно отблъсна лодката от брега — бързичко, но без паника.

— Помощ, помогнете! — полузадъхано, полупискливо изрече момичето.

— Боооже! По-мооощ!

Паниката в гласа го изплаши. Рязко загреба, после отведнъж престана да гребе и остави лодката да се клатушка по тъмната повърхност. Защо, за бога, трябваше да се плаши? Абсолютно никой не го преследваме.

— Хей!

— Божичко мили, тя е мъртва! Изпикайте за помощ!

Женският писък се изви като широка дъга в тишината и сякаш оповести безвъзвратността на случилото се. Чудесен писък, каза си той и изпита странен, тих възторг. Спокойно приближи до пристана зад една друга лодка. Бавно, безкрайно бавно плати на пазача.

— На острова! — съобщи изтръпнал от възбуда глас от една от лодките. — Казват, момичето било мъртво!

— Мъртво?

— Обадете се в полицията!

По дървения пристан зад него се разтичаха.

Бруно бавно пое към изхода на парка. Добре, че от напрежението или от алкохола — или кой знае от какво, можеше да върви така бавно! Като минаваше през въртящата се преграда на входа, го разтърси непреодолим ужас, но бързо премина. Дори не го поглеждаха. Взе да мисли само, че трябва да пийне, за да дойде на себе си. Нататък по шосето се виждаше нещо прилично на бар, с червени лампи, и той забърза право към него.

— Уиски — каза на бармана.

— Отде си, синко?

Бруно го погледна. Двама отдясно също го гледаха.

— Искам уиски.

— Тук не се сервира концентрат, момко.

— Защо, да не сте към парка? — Гласът му пресекна досущ като онзи писък.

— В щата Тексас не се продава концентрат по заведенията.

— Дай ми от това! — Бруно посочи бутилката с уиски, която двамата пиеха на барчето до него.

— Заповядай. Щом си толкоз жаден. — Единият от мъжете му наля в една чаша и я побутна.

Беше местно производство, парна го, когато отпи, ала после му се услади. Бруно поиска да плати, ала онзи отказа.

Все по-ясно се чуваха приближаващи полицейски сирени.

На вратата застана някакъв човек.

— Какво се е случило? Злополука ли? — попита го някой.

— Нищо не видях! — отвърна безучастно новодошлият.

„Благодаря, приятелю“ — каза си Бруно, ала не вървеше да иде при него да си поговорят.

Чувствуваше се великолепно. Тъй като онзи непрекъснато настояваше да пийне още едно, Бруно изпи три чашки една след друга. Като надигаше чашката, забеляза нещо изцапано на ръката между палеца и показалеца, измъкна носната си кърпа и спокойно го изтри. Беше се размазало малко от оранжевото червило на Мириам. Едва личеше на това осветление. Поблагодари на човека за уискито и без да бърза, пое в нощта, по дясната страна на платното, като се озърташе за такси. Не изпитваше желание отново да погледне осветения парк. Улови се, че дори не мисли за случилото се. Мина трамвай и той се затича да го хване. Стана му приятно, че вътре е ярко осветен, и изчете всички афиши. На седалката отсреща едно момченце непрекъснато се въртеше на мястото си и Бруно го заприказва. На няколко пъти му мина през ума да позвъни на Гай и да се видят, но нали Гай не беше тук. Искаше му се да отпразнува случилото се. Би могъл отново да телефонира на майката на Гай, ей така, без повод, ала като премисли, реши, че няма да е благоразумно. Единствено този факт нарушаваше днешната хармония — не можеше да се види с Гай, дори доста дълго нямаше да може да си поприказват, не можеше да му пише. Естествено, Гай щяха да го поразпитат. Той обаче вече бе свободен! Бе свършено, свършено, свършено! Разчорли косата на момченцето в изблик на доволство.

Отначало детето се стресна, след това се усмихна, като видя приятелски ухилената физиономия на Бруно.

На гарата си купи билет за спален вагон, горно легло, във влака по линията Ачисън — Топика — Санта Фе. Влакът тръгваше в 1,30 след полунощ, така че му оставаше да убие час и половина. Всичко се нареждаше като по ноти и той бе страхотно щастлив. От една дрогерия близо до гарата си купи половинка уиски, за да си напълни бутилчицата. Хрумна му да мине покрай дома на Гай, за да го види как изглежда, внимателно премисли и реши, че може. Тъкмо се канеше да се обърне към един мъж, застанал до вратата, да го упъти — убеден бе, че не бива да отива дотам с такси, — когато усети, че има нужда от жена. Имаше нужда от жена, и то повече от когато и да било — и това го изпълни с огромно задоволство. Не бе изпитвал такива желания, откакто пристигна в Санта Фе, макар че Уилсън на два пъти го забърква в подобни истории. Вече стоеше лице срещу лице с човека, когато рязко се обърна и тръгна в друга посока, убеден, че ще е по-добре да запита някой от шофьорите навън. Толкова му се искаше, че целият се тресеше! Това бе друга треска, не като при пиенето.

— Хич не знам — отвърна с празен поглед луничавият шофьор, опрял се на калника.

— Как така не знаеш?

— Не знам, и толкоз.

Бруно възмутено се отдалечи.

Друг шофьор по-нататък край тротоара се оказа по-услужлив. Надраска един адрес и няколко имена отзад на визитната картичка на таксиметровата компания, макар че беше толкова близко, та нямаше смисъл да го вози дотам.

13

Облегнат на стената до леглото си в „Монтекарло“, Гай наблюдаваше Ан, която разгръщаше страниците на семейния албум — донесъл го бе от Меткалф. Последните два дни, които прекара с Ан, бяха чудесни. Утре тръгваше за Меткалф. После за Флорида. В пристигналата преди три дни телеграма мистър Брилхарт му съобщаваше, че не са възложили поръчката на друг. Предстояха му шест месеца работа, а през декември се захващаше със собствения си дом. Вече разполагаше с необходимите пари. Имаше и пари за развода.

— Знаеш ли какво — спокойно подхвана гой, — ако нямах поръчката от Палм Бийч, ако утре трябваше да се върна в Ню Йорк, бих могъл и щях да приема всякаква работа. — Ала щом го произнесе, осъзна, че поръчката от Палм Бийч го бе окуражила, бе му дала сили, воля — все едно как ще го нарече; без нея през тези дни с Ан щеше да изпитва само чувство на вина.

— Не е необходимо — категорично отсече Ан. Сведе глава над албума.

Усмихна се. Бе убеден, че едва ли го е чула. Всъщност, както тя добре знаеше, това, което той бе казал, нямаше значение. Приведе се към нея, за да разглеждат заедно; обясняваше и кои са хората в албума, развеселен я наблюдаваше как обръща двойните страници с подредените от майка му негови снимки — от бебе, та чак до двадесет години. Навсякъде се усмихваше — сред непокорната гъста черна коса лицето му изглеждаше по-упорито, по-безгрижно от сега.

— Изглеждам ли истински щастлив на снимките? — попита той.

Тя му смигна.

— И много привлекателен. Има ли снимки на Мириам? — Останалите страници от албума се хлъзнаха между пръстите й и тя не ги задържа.

— Не — отвърна Гай.

— Страшно се радвам на албума.

— Майка ми би ми извила врата, ако знаеше, че е в Мексико. — Сложи албума обратно в куфара, за да не би случайно да го забрави. — Най-човешкият начин семействата да се опознаят е именно този.

— Гай, много ли те измъчих?

Плачливият й глас го накара да се усмихне.

— Не! Ама никак! — Седна и я притегли към себе си на леглото. Беше се запознал с всичките й роднини — по двама, по трима, на цели дузини — на неделните вечери и събиранията у Фокнърови. Непрекъснато се шегуваха помежду си колко много са Фокнъровците, Уедъловците и Морисъновците — и всички живееха в щата Ню Йорк или в Лонг Айланд. Кой знае защо, му бе приятно, че тя има толкова много роднини. Миналогодишната Коледа у Фокнърови бе най-щастливата в живота му. Целуна я по бузите, после по устата. Отпусна глава и зърна скиците на Ан върху юргана, на бланки за писма от хотела, и лениво ги занарежда на купчинка. Дизайнерски идеи, които й бяха хрумнали след посещението им в Музео Насионале следобед. Рисунъкът беше с черни, категорични щрихи, досущ като собствените му груби скици.

— Мисля си за къщата, Ан.

— Искаш да е голяма.

Усмихна се.

— Да.

— Добре. Съгласна съм. — Отпусна се в прегръдките му. Въздъхнаха едновременно, сякаш бяха един човек, и тя се позасмя. Гай я прегърна още по-силно.

За първи път се съгласяваше къщата да е толкова голяма. Щеше да бъде във формата на буква „у“ и въпросът бе дали не могат да минат без едната чертичка. Но идеята му харесваше единствено с двете чертички. Щеше да струва много, много повече от двадесет хиляди, но той смяташе, че покрай Палм Бийч ще потекат частни поръчки, които ще му отнемат малко време и ще му донесат добри пари. Ан бе споменала, че баща й ще бъде извънредно доволен, ако те приемат предното крило като сватбен подарък, ала това му се струваше толкова неприемливо, колкото и премахването на крилото. Представи си белотата на къщата, блеснала на фона на кафявото бюро отсреща. Къщата израстваше от една бяла скала, която бе видял близо до град Олтън в Кънетикът. Продълговата ниска постройка с плосък покрив — сякаш създадена от алхимик, родена от скалата, като кристал.

— Бих я нарекъл „Кристалът“ — промълви той.

Ан впери замислен поглед в тавана.

— Не си падам особено по именуването на къщи, по къщи с имена. „Кристал“ някак не ми се нрави.

Гай се почувствува леко засегнат.

— Много по-хубаво е от „Олтън“, което е възможно най-блудкавото! Съвсем типично за Нова Англия. Докато, да речем, в Тексас…

— Дадено, за теб да е Тексас, а за мен остава Нова Англия — усмихна се Ан, прекратявайки спора, понеже всъщност Тексас й харесваше, а Гай харесваше Нова Англия.

Гай погледна към телефона — имаше странното предчувствие, че ще звънне. Бе доста замаян, сякаш бе поел лек наркотик. Ан твърдеше, че хората се чувствували така в Мексико Сити поради надморската височина.

— Мисля си, че ако тази вечер можех да телефонирам на Мириам и да поговорим, всичко би се наредило — бавно произнесе Гай. — Бих й казал точно онова, което трябва.

— Ето телефона — предложи абсолютно сериозно Ан.

Минаха няколко секунди, а после я чу, че въздъхна.

— Колко е часът? — попита тя и седна в леглото. — Казах на мама, че до дванайсет ще се прибера.

— Единайсет и седем минути.

— Не си ли малко гладен?

Поръчаха си нещо за хапване от ресторанта в хотела. Не можеше да се каже, че странното яркочервено ястие в чинията е шунка с яйца, но решиха, че е доста вкусно.

— Радвам се, че дойде — подхвана Ан. — За мен Мексико е нещо, което познавам чудесно, а ти изобщо никак, затова исках да го опознаеш. Само че Мексико Сити не е като останалата част — продължи тя, хранейки се, без да бърза. — Пропито е с носталгия, също като Париж или Виена, и ти се иска да се върнеш независимо какво ти се е случило тук.

Гай се намръщи. Едно лято бе ходил в Париж и Виена с Робърт Трийчър, канадския инженер — нито той, нито Трийчър имаха пари. Не бяха онези Париж и Виена, които Ан познаваше. Погледна намазаната с масло сладка кифла, която му подаваше. Сегиз-тогиз му се приискваше на всяка цена да усети аромата на всичко, което тя е преживяла, всичко, което е изпитала през всеки час от детството си.

— В какъв смисъл независимо какво ми се е случило тук?

— В смисъл, ако си бил болен. Или са те обрали. — Тя вдигна очи към него и се усмихна. Ала светлината от лампата се отразяваше в сивосините й очи, отразяваше се като сияние в по-тъмните им ъгълчета и придаваше тайнствена печал на лицето й. — Според мен резките противоположности му придават очарование. Като хора, невероятно противоположни един на друг — заключи тя.

Гай впи поглед в нея, промушил пръст през дръжката на чашата кафе. Настроението й, или навярно онова, което разказваше, кой знае защо, го изпълни с чувство за малоценност.

— Съжалявам, но не притежавам никакви невероятни противоположности.

— Хо-хо-хо! — И избухна в смях, обичайния й весел смях, който го очароваше дори когато му се присмиваше, при това без да му обясни защо.

Той скочи и извика:

— Кой иска кейк? Аз съм магьосник и сега ще има кейк. Приказен кейк! — Извади тенекиената кутия от ъгълчето на куфара. Досега не се бе сетил за кейка. Майка му го бе приготвила със сладкото от боровинки, което толкова бе хвалил на закуска.

Ан телефонира в бара на партера и поръча някакъв много специален ликьор. Цветът му бе наситенопурпурен като цвета на кейка, бе в чаши с високи столчета, с отвор, не по-широк от пръст. Келнерът току-що си бе тръгнал и те бяха вдигнали чашите, когато телефонът иззвъня нервно, после, отново и отново.

— Сигурно е мама — предположи Ан.

Гай вдигна слушалката. Чу далечен глас, който говореше с телефонистката. После гласът се усили, креслив и тревожен — обаждаше се майка му:

— Ало?

— Здравей, мамо.

— Гай, случи се беда.

— Какво е станало?

— С Мириам.

— Какво по-точно? — Гай прилепи слушалката до ухото си. Извърна се към Ан и видя как лицето й се промени, докато го гледаше.

— Убили са я, Гай. Снощи… — Гласът й пресекна.

— Кого, Мириам?

— Снощи е станало. — Говореше кресливо и насечено — само веднъж или дваж я бе чувал да говори така. — Гай, била е убита.

— Убита!

— Гай, какво… — подхвана Ан и се изправи.

— Снощи, край езерото. Нищо не знаят.

— Ти…

— Можеш ли да се прибереш у дома, Гай?

— Да, мамо… Как? — попита глупаво, стиснал телефона, сякаш можеше да изцеди сведения от старомодната слушалка. — Как?

— Удушена. — Една-единствена дума, после мълчание.

— И?… — подзе той. — Теб?…

— Гай, какво е станало? — Ан се бе вкопчила в ръката му.

— Незабавно ще дойда, мамо. Тръгвам още тази вечер. Не се тревожи. Много скоро ще се видим. — Той бавно постави слушалката и се обърна към Ан: — Мириам. Убили са я.

— Убита… ли каза? — прошепна Ан.

Гай кимна, ала му хрумна, че може да е станало грешка. Ако е било само съобщение…

— Кога?

… Не. Случило се е. Снощи.

— Снощи, така каза тя.

— Знаят ли кой е?

— Не. Тази вечер трябва да тръгна.

— Божичко!

Погледна я — стоеше като вкаменена пред него.

— Тази вечер трябва да тръгна — повтори той замаяно. После се обърна и се запъти към телефона, за да си запази място в самолета, Ан обаче уреди всичко, обяснявайки припряно на испански.

Той се зае с багажа. Прибирането на малкото неща в куфара му отне сякаш часове. Гледаше втренчено кафявото бюро и не помнеше проверил ли е дали чекмеджетата са празни. Точно тогава на мястото на бялата къща се появи друго видение — смеещо се лице, отначало устата, извита като полумесец, после лицето… лицето на Бруно. Езикът се бе извъртял похотливо върху горната устна, а после лицето се сгърчи в беззвучен смях, от който фитилите коса върху челото се разтърсиха. Гай погледна начумерено Ан.

— Какво има, Гай?

— Нищо — отвърна той. Как ли изглеждаше сега?

14

Ами ако Бруно го е извършил? Не би могъл, разбира се, ала ако все пак е бил той? Бяха ли го хванали? Беше ли им казал, че заедно са обмислили убийството? Лесно би могъл да си представи Бруно да загуби самоконтрол, да говори какво ли не. Никои не можеше да предвиди какво би съобщил невротичен хлапак като Бруно. Гай се порови из смътните си спомени за разговорите им във влака и се помъчи да се сети дали бе казал нещо — на шега, от гняв или под въздействието на алкохола, което би могло да се приеме като одобрение на налудничавата му идея. Нямаше такова нещо. Отговорът бе отрицателен, ала той отново премисли писмото на Бруно, което си спомняше дума по дума: Идеята, която ни хрумна тогава за две убийства, продължава да ми се върти в главата. Изпълнима е, уверен съм. Не можеш да си представиш как съм убеден…

От прозорчето на самолета Гай видя плътно стелещия се мрак навън. Защо не бе по-разтревожен? Някъде напред в търбуха на самолета просветна нечия цигара. Ароматът на мексиканския тютюн бе едва доловим, горчив и противен. Погледна часовника си: 4,25.

Заспа призори, предаде се на тресящия рев на моторите, сякаш решени да разкъсат самолета, да разкъсат мозъка му и да разнесат парчетата из небесата. Когато отвори очи, посрещна го сиво и облачно утро и една нова идея: Мириам е била убита от любовника си. Беше толкова очевидно, толкова близко до ума. Карали са се и той я е убил. Толкова често разказваха подобни истории по вестниците, толкова често жертвите бяха жени като Мириам. От летището си бе купил жълтото вестниче „Ел Графико“ — не беше успял да се снабди с американски вестник, макар че, докато търсеше, едва не изпусна самолета. На първата страница се съобщаваше с подробности за убийството на някакво момиче — освен това имаше снимка на ухиления мексиканец, неин любовник, хванал ножа, с който я беше убил. Гай се напрегна да го изчете, но го обхвана досада още на втория параграф.

На летището в Меткалф го посрещна цивилен агент и го попита дали би имал нещо против да отговори на няколко въпроса. Качиха се заедно в едно такси.

— Намерили ли са убиеца? — попита Гай.

— Не.

Цивилният агент имаше уморен вид, сякаш не бе спал цяла нощ — така изглеждаха и останалите в старата сграда на съда на Норт Сайд — журналисти, чиновници, полицаи. Гай огледа обширната стая с дървена ламперия — без да се усети, потърси с поглед Бруно. Щом запали цигара, съседът му го попита какви пуши и прие цигарата, която Гай му предложи. Беше Анината кутия „Белмонт“, която бе пъхнал в джоба си, докато си прибираше багажа.

— Гай Даниъл Хейнс, Амброуз Стрийт 717, Меткалф… Кога напуснахте Меткалф?… И кога пристигнахте в Мексико Сити?

Проскърцаха столове. После безшумно задумка пишеща машина.

Приближи се друг цивилен агент със значка, с разкопчано сако и с издадено шкембе.

— Защо заминахте за Мексико?

— На гости при приятели.

— Имената?

— Фокнърови. Алекс Фокнър от Ню Йорк.

— Защо не сте съобщили на майка си къде заминавате?

— Съобщих й.

— Тя не знаеше, че ще останете в Мексико Сити — иронично уточни цивилният и запрелиства бележките си. — Изпратили сте писмо на жена си в неделя, предложили сте развод. Какво ви писа тя?

— Че иска да поговорим.

— Вие обаче не сте искали да разговаряте повече с нея, така ли? — отчетливо се обади някакъв тенор.

Гай погледна младия полицай, без да каже нищо.

— Ваше ли бе детето й?

Понечи да отговори, но го прекъснаха.

— Защо дойдохте в Тексас миналата седмица, за да се видите с жена си?

— Не ви ли беше доста нужен този развод, мистър Хейнс?

— Влюбен ли сте в Ан Фокнър?

Смях.

— Известно ви е, че жена ви си е имала любовник, мистър Хейнс. Ревнувахте ли?

— Разчитахте детето да помогне да получите развод, нали?

— Това е всичко! — каза някой.

Тикнаха му някаква снимка пред носа и както се бе ядосал, образът се разля пред погледа му, после се избистри — длъгнеста черна глава, красиви, но безизразни очи, изрязана, мъжествена брадичка — лице като на киноактьор. Нямаше нужда да му казват, че това бе любовникът й, понеже точно такъв тип бе харесала преди три години.

— Не съм — отвърна Гай.

— Не сте ли се срещали с него да си поговорите?

— Това е всичко!

В крайчеца на устата му се появи горчива усмивка, макар да имаше чувството, че би се разплакал като дете. Махна на едно такси пред съда. По пътя за дома прочете двете колонки на първата страница в „Меткалф Стар“:

УБИЕЦЪТ НА МОМИЧЕТО ВСЕ ОЩЕ СЕ ТЪРСИ

12 юни. Все още се търси убиецът на Мириам Джойс Хейнс, местна жителка, жертва на неизвестен удушвач, нападната в неделя вечер на остров Меткалф.

Днес пристигат двама съдебни експерти, които ще се опитат да установят чии са отпечатъците от пръсти върху няколко гребла и лодки, собственост на притежателите на езерния пристан. Полицията и детективите се опасяват обаче, че снетите отпечатъци са неясни. Вчера следобед властите изразиха становището, че престъплението може би е извършено от психопат. Освен съмнителните отпечатъци от пръсти и няколко следи от стъпки около мястото на покушението полицията не е открила никакви важни улики.

Предполага се, че най-важният свидетел на следствието ще бъде Оуен Маркман, тридесетгодишен, докер от Хюстън и близък приятел на убитата.

Погребението ще се състои днес на гробището Ремингтън. Кортежът тръгва от дома на покойниците „Хауъл“ на Колидж Авеню днес следобед в два часа.

Гай припали цигара от предишната. Ръцете му продължаваха да треперят, ала се чувствуваше малко по-добре. Не му беше идвало наум за психопат. Така всичко би се свело до ужасен нещастен случай.

Майка му седеше в люлеещия се стол в хола, притиснала слепоочието си с носна кърпа — чакаше го, макар че не стана, когато той влезе. Гай я прегърна и я целуна по бузата с облекчение, като видя, че не плаче.

— Целия, ден вчера прекарах с мисис Джойс, но не съм в състояние да ида на погребението — продума тя.

— Няма нужда, мамо. — Погледна часовника си и видя, че минава два. За миг го обзе чувството, че може би Мириам е жива, че тя ще се пробуди и яростно ще се разкрещи. Извърна се и прокара ръка по челото си.

— Мисис Джойс — меко продължи майка му — ме попита дали не знаеш нещо.

Гай отново я погледна. Знаеше, че мисис Джойс не го обича. Самият той я мразеше заради онова, което би могла да каже на майка му вчера.

— Не ходи повече у тях, мамо. Не е нужно, нали?

— Не е.

— Все пак благодаря ти, че си се отбила.

Върху бюрото му лежаха три писма и малко квадратно пакетче с името на магазин от Санта Фе. В пакетчето имаше тесен плетен колан от кожа на гущер със сребърна катарама във форма на Х. В приложената бележка пишеше:

Загубих твоя Платон по пътя за пощата. Дано това да компенсира загубата.

Чарли

Гай взе надписания с молив плик от хотела в Санта Фе. Вътре се мъдреше една картичка. На обратната страна бе написано на машина:

ХУБАВ ГРАД Е МЕТКАЛФ

Обърна я от другата страна и машинално прочете:

НЕЗАВИСИМО ОТ ВРЕМЕТО ТАКСИМЕТРОВИ ДЕНОНОЩНИ УСЛУГИ „ДОНОВАН“ НА ТЕЛЕФОН 2–3333 СИГУРНО БЪРЗО ЛЮБЕЗНО

След написаното на обратната страна нещо бе изтрито. Гай погледна картичката срещу светлината и прочете думата „Джини“. Картичката беше на таксиметрова компания от Меткалф, но беше пусната в Санта Фе. Каза си, че това нищо не значи, нищо не доказва. Ала смачка картичката, плика и кутията на колана и ги хвърли в кошчето за боклук. Осъзна, че ненавижда Бруно. После отвори кутията в кошчето и пъхна вътре и колана. Беше хубав колан, но той не понасяше кожа от гущери и от змии.

Вечерта Ан му позвъни от Мексико Сити. Искаше да научи всичко, което се е случило, и той й разказа каквото знаеше.

— Не подозират ли някого? — попита тя.

— Май не.

— Гласът ти не ми звучи добре, Гай. Успя ли да си починеш?

— Още не. — Сега не можеше да й разкаже за Бруно. Майка му го бе уведомила, че някакъв човек звънял два пъти, искал да говори с него, и Гай не се съмняваше кой е бил. Ала не можеше да каже на Ан, докато не се увери. Не знаеше как да започне.

— Току-що изпратихме клетвените декларации, скъпи. Че си бил с нас, нали разбираш?

Бе й ги поискал с телеграма след разговор с един от следователите.

— Всичко ще бъде наред, като мине следствието — успокои я той.

Ала фактът, че бе премълчал пред Ан за Бруно, не му даде мира цяла нощ. Не ужаса искаше да й спести, а някакво чувство за лична вина, което сам не можеше да понесе.

Носеше се слух, че след загубата на детето Оуен Маркман вече не искал да се ожени за Мириам и тя завела срещу него дело за нарушаване на обещание за женитба. Мириам действително загубила детето по една случайност, увери го майка му. Мисис Джойс й казала, че Мириам се препънала в една черна копринена нощница, която Оуен й подарил и която тя страшно обичала, и паднала надолу по стълбите. Гай повярва безусловно на казаното. Обзе го неизпитвано досега състрадание и разкаяние пред Мириам. Сега му се струваше, че тя е била белязана от безмилостно жестоката съдба без всякаква вина.

15

— Не повече от седем и не по-малко от пет метра — заяви сериозният самоуверен младеж от свидетелската скамейка. — Не, никого не видях.

— На около пет метра — отвърна ококорената млада Катрин Смит; изглеждаше уплашена, сякаш току-що се бе случило. — Или малко повече — тихо добави тя.

— На около десет метра. Първи стигнах при лодката — заяви Ралф Джойс, братът на Мириам. Беше червенокос като нея, със същите сиво-зелени очи, ала масивната му квадратна челюст заличаваше приликата. — Не бих казал, че има врагове. Не дотам, та да направят нещо такова.

— Изобщо нищо не чух — каза Катрин Смит със сериозен тон и поклати глава.

Ралф Джойс също каза, че нищо не е чул, а с категоричното изявление на Ричард Шуйлър въпросът бе изчерпан:

— Не се чу никакъв шум.

Повтаряни и преповтаряни, фактите загубиха ужасяващи си облик и дори драматичността. Изглежда му като приглушени удари от чук, който завинаги вбиваше случилото се в главата му. Не беше за вярване колко близо са били другите трима. Гай вече не се съмняваше, че единствено психопат би се осмелил да се приближи толкова.

— Вие ли бяхте баща на детето, което загуби мисис Хейнс?

— Аз. — Оуен Маркман се сгърби, преплел пръсти. Видът му на самоуверен хубавец от снимката бе помрачен от навъсеното му гузно държане. Беше обут в груби обувки от сиво шевро, сякаш току-що се бе прибрал от работата си в Хюстън. Днес Мириам не би се гордяла с него, помисли си Гай.

— Да знаете някой, който би желал мисис Хейнс да умре?

— Да. — Маркман посочи Гай. — Този.

Хората се обърнаха да го видят. Гай седеше като истукан, вперил начумерен поглед в Маркман, и за първи път истински го заподозря.

— Защо?

Оуен Маркман дълго се колеба, нещо измърмори, след това избълва думата:

— Ревност.

Маркман не можа да посочи никаква правдоподобна причина за ревност, но после обвиненията в ревност се посипаха отвсякъде. Дори Катрин Смит заяви:

— Да, така смятам.

Адвокатът на Гай захихика. Имаше пред себе си клетвените декларации от Фокнърови. Хихикането на адвоката го изпълни с отвращение. Открай време съдебните игри го изпълваха с отвращение. Струваха му се като ожесточено надиграване, при което целта сякаш не е да се разкрие истината, а единият адвокат да вземе на прицел другия я да го срази чрез някаква дребна подробност.

— Отказали сте важна поръчка… — подхвана следователя.

— Не съм отказал — заяви Гай. — Още преди да я получа, им писах, че не я искам.

— Телеграфирали сте. Защото не сте искали жена ви да дойде там при вас. Но когато сте научили в Мексико, че жена ви е загубила детето, сте изпратили нова телеграма, че държите на поръчката. Защо?

— Защото не допусках, че при това положение тя пак ще ме последва там. Подозирах, че би желала да протака с развода до безкрай. Смятах да се видим… тази седмица, за да поговорим по развода. — Гай изтри потта от челото си и видя как адвокатът му разочаровано присви устни. Адвокатът му не искаше той да споменава развода във връзка с промяната на плановете си относно поръчката. Но Гай не го беше грижа. Такава беше истината — пък те да мислят каквото щат.

— Според вас, мисис Джойс, способен ли бе съпругът на дъщеря ви да подготви подобно убийство?

— Да — отвърна мисис Джойс и едва доловимо потръпна, високо вдигнала глава. Хитрите тъмночервени клепачи бяха притворени, така че човек никога не можеше да каже накъде е насочен погледът й — тя много често гледаше така. — Той искаше развод.

Адвокатът на Гай възрази, че само преди няколко минути мисис Джойс е твърдяла, че дъщеря й е искала развод, а Гай Хейнс не е, понеже продължавал да я обича.

— Ако и двамата са искали развод, а вече се доказа, че мистър Хейнс е искал да се разведе, защо не са се развели?

Съдът се развесели. Експертите не бяха единодушни относно отпечатъците. Продавачът на кухненски принадлежности, в чийто магазин Мириам бе влизала в деня преди смъртта си, се оплете в отговора си на въпроса дали с нея е бил мъж или жена и избухналият отново смях прикри факта, че са му наредили да каже — с мъж. Адвокатът на Гай говори надълго и нашироко за географски подробности, за противоречията в показанията на семейството Джойс, за клетвените декларации, които държеше в ръка, ала Гай бе убеден, че единствено собствената му прямота го бе извадила от всякакво подозрение.

В заключителното си слово следователят изрази мнение, че най-вероятно убийството е било извършено от психопат, непознат на жертвата и на останалите. Бе произнесена присъда срещу „неизвестно лице или лица“ и делото бе прехвърлено на полицията.

Гай тъкмо напускаше дома си, когато пристигна телеграма:

НАЙ-ДОБРИ ПОЖЕЛАНИЯ ОТ ЗЛАТНИЯ ЗАПАД

БЕЗ ПОДПИС

— От Фокнърови е — побърза да съобщи на майка си.

Тя се усмихна.

— Предай на Ан да се грижи добре за момчето ми. — Придърпа го нежно за ухото и го целуна по бузата.

Все още държеше в шепата си телеграмата от Бруно, когато стигна до летището. Накъса я на парченца и ги хвърли в телената кофа в края на пистата. Парченцата излетяха през дупките и затанцуваха над асфалта като празнични конфети във ветровития слънчев ден.

16

Гай се помъчи да си даде ясна сметка — Бруно ли е бил, или не? — но после се отказа. Вероятността той да го е извършил бе твърде неправдоподобна. Какво значение имаше картичката от таксиметровата компания в Меткалф? Нямаше да се казва Бруно — да намери такава картичка в Санта Фе и да не му я прати. Ако не го бе извършил някой психопат, както смяташе следователят, пък и всички други, не беше ли много по-вероятно да го е организирал Оуен Маркман?

Прогони от мислите си Меткалф, Мириам и Бруно и се съсредоточи върху поръчката за Палм Бийч, където — разбра го още от първия ден щяха да са необходими всичките му качества на дипломат, технически познания и цялата му физическа издръжливост. Освен Ан прогони от мислите си своето минало, което независимо от идеалистичните цели и усилията му да ги постигне, както и от незначителните му успехи, изглеждаше жалко и мизерно в сравнение с величествената централна сграда на клуба. Пък и колкото повече задълбаваше в работата, толкова по-силно усещаше как сам той става по-различен, но и по-съвършен.

По вестниците и списанията се появиха снимки на централната сграда, басейна, баните и терасирането в началния етап на строителството. Членове на клуба идваха да проверят как върви работата и се снимаха на обекта, а Гай знаеше, че под всяка снимка ще бъде отбелязано паричното дарение за каузата на царствените наслади. Сегиз-тогиз се чудеше дали ентусиазмът му отчасти не се дължи на съзнанието за средствата, вложени в проекта, за щедро отпуснатата площ и материали, за богатите ласкатели, които непрекъснато го канеха по домовете си. Гай никога не приемаше поканите им. Знаеше, че така навярно изпуска дребните поръчки, от които щеше да има нужда следващата зима, ала знаеше също, че никога не би могъл да привикне със светските ангажименти — нещо обикновено за повечето архитекти. Когато не искаше да остава сам вечер, отиваше с автобуса на гости у Кларънс Брилхарт, който живееше на няколко мили, и заедно вечеряха, слушаха грамофон, приказваха. Кларънс Брилхарт, управителят на клуба, бе пенсиониран борсов посредник, висок, възрастен господин с бели коси и Гай често си мислеше, че би искал да има такъв баща. Най-силно му допадаше, че Брилхарт никога не бързаше, бе еднакво спокоен и на обекта, с шума и трескавото му оживление, и у дома си. Гай се надяваше да прилича на него, като остарее. Ала открай време бе твърде припрян. А припряността неминуемо издава липса на достойнство.

Вечер Гай обикновено четеше, пишеше дълги писма до Ан или просто си лягаше, понеже до пет винаги беше на крак и често цял ден работеше с горелка, хоросан и мистрия. Познаваше почти всички работници по име. Обичаше да преценява темперамента на всеки и дали се вписва, или не в духа на неговите сгради. „Сякаш дирижираш симфония“ — писа на Ан. Привечер, когато сядаше в гъстия храсталак край игрището за голф, за да погледа отвисоко четирите бели постройки, подръпвайки от лулата си, предчувствуваше, че „Палмира“ ще бъде един съвършен проект. Усети го, когато видя да полагат напречните връзки между отстоящите на равни разстояния колони пред централната сграда. Магазинът в Питсбърг стана на нищо поради това, че клиентът в последния момент промени плановете си и не одобри разположението на прозорците. Болничната пристройка в Чикаго бе съсипана според Гай, понеже корнизът бе от по-тъмен камък. Брилхарт обаче не допускаше да му се месят — „Палмира“ щеше да отговаря напълно на първоначалния замисъл, а никога досега Гай не бе създавал нещо, за което да е убеден, че ще е съвършено.

През август замина на север да се види с Ан. Тя работеше в отдела по дизайн към една текстилна компания в Манхатън. Беше се запознала с някаква друга специалистка по дизайн и през есента възнамеряваха заедно да открият бюро. Никой от двамата не спомена Мириам до последния, четвърти ден от престоя му. Стояха край потока зад дома й — оставаха им още няколко минути, преди Ан да го откара на летището.

— Смяташ ли, че е Маркман, Гай? — внезапно пророни Ан. А когато Гай кимна, добави: — Ужасно е, ала все си мисля, че е той.

А после една вечер, когато се върна от дома на Брилхарт в своята мебелирана стая, завари писма от Бруно и от Ан. Първото писмо бе от Лос Анжелес, майка му го бе препратила от Меткалф. Поздравяваше го за работата му в Палм Бийч, пожелаваше му успех и го молеше да му драсне един ред. В послеслова пишеше:

Надявам се, че писмото ми не те притеснява. Писах ти много писма, ала все не ги изпращах. Обадих се на майка ти да разбера къде живееш сега, но тя не пожела да ми каже. Гай, честно казано, няма за какво да се тревожиш, инак не бих ти писал. Не ти ли идва наум, че аз би трябвало да внимавам най-много? Може скоро да замина за Хаити. Оставам твой приятел и почитател.

Ч. А. Б.

Краката му изтръпнаха от тъпа болка. Не би могъл да остане сам в тази стая. Отиде в един бар и преди да си даде сметка какво върши, изгълта две уискита, та и трето. Зърна загорялото си лице в огледалото зад себе си и потрепера, като видя очите си — нечестни и лукави. Бруно го е извършил. Тази мисъл го притисна като бреме, което не оставяше вече никакво място за съмнение, като катаклизъм, който само безумец би могъл да не забележи досега. Огледа се, сякаш очакваше стените на барчето да се срутят връз него. Бруно го е извършил. Нямаше никакво съмнение, че Бруно изпитва нескрита гордост от извоюваната за Гай свобода. Ами послесловът? Или дори заминаването за Хаити. Но какво искаше да му намекне Бруно? Гай навъсено изгледа лицето в огледалото, сведе поглед към ръцете си, огледа сакото си от туид, панталоните от каша и изведнъж му хрумна, че сутринта се бе облякъл в тези дрехи като един човек, а довечера щеше да ги свали като друг — и отсега нататък щеше да бъде другият. Вече знаеше. Това трая миг — не можа съвсем точно да определи какво става, ала почувствува, че оттук нататък целият му живот ще се промени, трябва да се промени.

Ако е убеден, че Бруно го е извършил, защо не отива да го предаде? Какво друго освен омраза и отвращение изпитва към него? Страхува ли се? Не беше съвсем наясно.

Удържа се да не телефонира начаса на Ан, докато не стана твърде късно, но накрая, в три след полунощ, не издържа повече. Изтегнат на леглото си в мрака, взе да й говори за най-обикновени неща, дори се засмя по едно време. Дори тя не забеляза, че нещо не е в ред, мина му през ума, когато затвори. Почувствува се някак обиден и, кой знае защо, обезпокоен.

Майка му писа, че човекът, който се обаждал, докато Гай бил в Мексико, й съобщил, че се казва Фил, и отново звъннал да пита как би могъл да се свърже с него. Беше разтревожена, че обаждането би могло да е във връзка с Мириам, и питаше дали да уведоми полицията.

Гай й отговори: „Открих кой те е безпокоил по телефона. Фил Джонсън, един познат от Чикаго.“

17

— Чарли, какви са тези изрезки?

— За един мой приятел, мамче! — провикна се Бруно през вратата на банята. Пусна водата по-силно и се наведе над умивалника, вперил поглед в блестящата никелирана запушалка. После посегна да измъкне бутилката уиски, скрита под кърпите в коша за дрехи. Не трепереше толкова, с чашата разредено уиски в ръка, и заоглежда сребърното ширитче върху ръкава на новия пъстър домашен халат. Толкова му харесваше, та го носеше и като хавлия. От огледалото го гледаше млад рентиер — кръглите ревери подчертаваха впечатлението за безразсъден и тайнствен авантюрист, надарен с хумор и прозрение, силен и благ (обърнете внимание на изтънчено хванатата чаша — само с палец и показалец, вдигната с царствен жест) — един младеж с двойствен живот. Отпи за свое здраве.

— Чарли?

— Момент, мамо!

Трескаво огледа банята. Прозорец нямаше. Напоследък му се случваше по два пъти седмично. Около половин час след ставане имаше усещането, че някой е коленичил върху гърдите му и го души. Притвори очи и взе припряно да вдишва и да издишва. След това алкохолът подействува. Успокои подскачащите му нерви, сякаш гальовна ръка го помилва. Изправи се и отвори вратата.

— Бръснех се — съобщи той.

Майка му беше по фланелка и панталонки за тенис. Беше се навела над неоправеното му легло с разпръснатите изрезки.

— А тази коя е?

— Жена на един, с когото се запознах във влака от Ню Йорк. Гай Хейнс. — Бруно се усмихна. Обичаше да произнася името на Гай. — Интересно, нали? Още не са хванали убиеца.

— Навярно някой психопат — въздъхна тя.

Лицето му стана сериозно.

— А, съмнявам се. Обстоятелствата са доста усложнени.

Елси се изправи и пъхна палец в колана си. Издутината точно под колана изчезна и за секунда тя изглеждаше така, както Бруно бе свикнал да я вижда до миналата година — тип-топ чак до тънките глезени, като двадесетгодишна.

— Хубаво лице има твоят приятел Гай.

— Не си виждала по-хубав човек. Срам и позор, че е въвлечен в тази история. Във влака ми разправи, че няколко години не се е виждал с жена си. Той е толкова убиец, колкото и аз! — Бруно се усмихна на случайно изпуснатата шега и за да я замаже, добави: — И без това жена му беше една фльорца…

— Миличък! — Тя го хвана за обшитите с шнурчета ревери. — Няма ли да внимаваш какви думи употребяваш поне за известно време? Знам как се стряска баба ти понякога.

— Баба не би се сетила какво значи фльорца — дрезгаво отвърна Бруно.

Елси отметна глава и изписка.

— Мамче, слънцето ти идва много. Не те харесвам с толкова почерняло лице.

— Аз пък не те харесвам толкова блед.

Бруно се намръщи. Кожата на челото й беше като гьон и това болезнено го дразнеше. Неочаквано я целуна по бузата.

— Във всеки случай обещай ми, че днес ще поседиш половин час на слънце. Хората изминават хиляди мили, за да дойдат в Калифорния, а ти стоиш вътре!

Бруно сбърчи нос.

— Мамче, не проявяваш интерес към приятеля ми.

— О, да, проявявам интерес към твоя приятел. Но ти не си ми разказал кой знае колко за него.

Бруно се усмихна стеснително. Наистина го бе изработил много добре. За първи път днес остави на показ в стаята си тези изрезки, понеже бе сигурен, че двамата с Гай са вече в безопасност. Дори да говори сега петнадесет минути за Гай, майка му вероятно ще го забрави. Ако изобщо се налагаше да го забрави.

— Изчете ли тези неща? — Той кимна към леглото.

— Не, не всичките. Колко изпи от сутринта?

— Една чашка.

— Мирише ми на две.

— Добре де, две.

— Миличък, защо не внимаваш със сутрешното пиене? Сутрешното пиене е краят. Виждала съм не един и двама алкохолици…

— Думата „алкохолик“ звучи отвратително. — Бруно бавно закрачи из стаята. — Като пийна повечко, ми става по-добре, мамче. Ти самата каза, че ставам по-весел, а апетитът ми се повишава. Уискито е много чиста напитка. На някои им понася.

— Снощи пи прекалено и баба ти го видя. Недей да смяташ, че не забелязва.

— Не ме питай за снощи. — Бруно се ухили и махна с ръка.

Тази сутрин ще дойде Сами. Защо не се облечеш и не слезеш да ни броиш точките?

— Само ми вдига кръвното.

Тя весело се запъти към вратата, сякаш не го бе чула.

— Обещай ми все пак, че днес малко ще постоиш на слънце.

Той кимна и облиза изпръхналите си устни. Не отвърна на усмивката й, когато затваряше вратата — сякаш някакъв черен похлупак внезапно го бе захлупил, сякаш трябваше да се отърве от нещо, преди да е станало твърде късно. Трябваше да види Гай, преди да е станало твърде късно! Трябваше да се освободи от баща си, преди да е станало много късно! Трябваше да действува! Не искаше да остава повече в къщата на баба си, с мебели в стил Луи XV, точно като в собствения му дом, този неизменен Луи XV! Ала не знаеше къде би желал да отиде. Та нали не можеше да бъде щастлив, ако за дълго се отделеше от майка си? Прехапа устни и се навъси, макар че сивите му очички останаха почти безизразни. Защо му каза, че няма нужда да си пийва сутрин? Именно сутрин изпитваше най-голяма нужда. Той бавно разкърши рамене. Защо да се чувствува потиснат? Изрезките бяха наблизо, върху леглото. Седмиците се нижеха, а тъпите полицаи не бяха узнали нищо за него, нищичко — с изключение на отпечатъците от обувки, а той отдавна бе изхвърлил обувките! Празненството с Уилсън предната седмица в хотела в Сан Франциско не можеше да се сравни с онова, което би организирал, ако можеше да празнува с Гай. Идеално убийство! Колцина биха могли да извършат идеално убийство на остров с неколкостотин посетители?

Не беше като тъпаците по вестниците, извършили убийство, „за да проверят какво значи“, на които никога не им идваше наум да споменат нещо повече освен една-единствена отвратителна фраза: „Не беше това, което очаквах.“ Ако вземеха интервю от него, щеше да каже: „Беше страхотно! Нищо друго не може да се сравни с това!“ — „Бихте ли опитали отново, мистър Бруно?“ — „Ами да, бих опитал“ — би отговорил, без да се обвързва, предпазливо и замислено, подобно на арктически изследовател, когато го питат дали отново ще зимува на север идната година. „Можете ли да ни разкажете малко по-подробно какви чувства изпитвахте?“ Щеше да наклони микрофона към репортера, щеше да вдигне очи и да се замисли, докато светът чакаше първата му дума. Какво бе почувствувал? Та значи това нещо е несравнимо, друго такова няма. Онази и без туй беше боклук, нали разбирате. Сякаш убиваш топлокръвно мишле, само че тя беше жена и следователно деянието се превръщаше в убийство. Отвратително бе дори това, че бе топла, спомни си как тогава помисли, че преди да отдръпне пръсти, топлината вече няма да приижда, и че след като я пусне, тя ще изстине и с ужасния си вид ще заприлича на самата себе си. „Ужасен, мистър Бруно?“ Да, ужасен. „Смятате ли, че един труп е ужасен?“ Бруно се навъси. Не, определено не смяташе, че всеки труп е ужасен. Ако жертвата беше зла като Мириам, хората би трябвало да са доста радостни, като видят трупа, нали така? „Сила, мистър Бруно?“ Че как, почувствувал се бе страшно силен! Това бе истината. Бе отнел един живот. Е, никой не познаваше живота, макар всички да го защищаваха — най-скъпото нещо на света, ала той бе отнел един живот. През онази нощ бе преживял опасността, болката в ръцете, страха тя да не издаде звук, ала в мига, в който усети, че животът я е напуснал, всичко друго се изпари — единственото, което остана, бе тайнството на извършеното от него, тайнството и чудото на прекъснатия живот. Хората говореха за тайнството на раждането, за появата на живота, ала колко обяснимо бе това! Съединяваха се две живи клетки! Ами тайнството на прекъснатия живот? Трябваше ли тя да престане да живее само защото той се бе вкопчил така здраво в гърлото й? Какво все пак бе животът? Как се бе чувствувала Мириам, след като той бе отдръпнал ръцете си? Къде беше тя сега? Не, той не вярваше в задгробния живот. Беше прекратил съществуването й, в това именно бе чудото. Да, би могъл да разкаже много неща, докато го интервюират! „Какво значение имаше за вас фактът, че жертвата беше жена?“ Откъде дойде този въпрос? Бруно се поколеба, но бързо се окопити. Ами това, че беше жена, бе усилило удоволствието му. Което според него не означаваше, че в удоволствието му е имало сексуален елемент. Не че мразеше жените, не. Съвсем не! Знае се, че омразата и любовта вървят ръка за ръка. Това пък кой го е казал? Не го вярваше ни на йота. Не, единственото, което би могъл да каже, бе, че не би изпитал толкова голямо удоволствие ако бе убил мъж. Освен ако не беше баща му.

Телефонът…

Бруно бе впил поглед в него. Щом видеше телефон, и се сещаше за Гай. Би могъл да се свърже с него още сега, само с две обаждалия, но може би щеше да го разстрои. Може би Гай още не се бе успокоил. Щеше да изчака той да му пише. Отговорът би трябвало да пристигне всеки момент, понеже Гай вероятно е получил писмото му в края на миналата седмица. Единственото, което му трябваше, за да бъде щастието му пълно, бе гласът на Гай, една негова дума — че е щастлив. Двамата ги свързваше нещо по-силно от братство. Колко братя се обичаха така, както той обичаше Гай?

Бруно прехвърли крак над перваза на прозореца и се изправи до железния парапет на балкона. Утринното слънце го сгря приятно. Моравата бе обширна и гладка като игрище за голф и се простираше чак до океана. В този момент зърна ухиления Сами Франклин, облечен в бял екип за тенис, с ракети под мишница, да се приближава към майка му. Беше едър и отпуснат, приличаше на бивш боксьор. Напомняше му за един второразреден холивудски актьор, който се въртеше около майка му преди три години, когато пак бяха тук. Александър Фипс. Защо изобщо помнеше превзетите им имена? Чу как Сами захихика, когато подаде ръка на майка му, при което го жегна позабравена враждебност, но начаса се разсея. Merde[3]. Презрително отмести поглед от широкия му задник, обут в бели панталонки, и огледа околността. Двойка пеликани тромаво прелетяха над една ограда и тупнаха тежко на тревата. Далеч на хоризонта съзря платноходка върху белезникавата вода. Преди три години беше молил баба си да купи платноходка, а сега, когато платноходката беше налице, изобщо не изпитваше желание да я използва.

Топките за тенис затупаха зад обточения със светлокафяв корниз ъгъл на къщата. Отдолу долетяха мелодичните удари на часовник и Бруно се прибра в стаята си, за да не го чува. Обичаше случайно да погледне часовник в късния следобед и да установи, че е по-късно, отколкото е предполагал. Ако с обедната поща не пристигне писмо от Гай, би могъл да хване някой влак за Сан Франциско. Доколкото си спомняше обаче, последния път в Сан Франциско не прекара приятно. Тогава Уилсън домъкна двама италианци в хотела и Бруно плати вечерята на всички, както и няколкото бутилки уиски. После те говориха с Чикаго от неговата стая. В сметката му бяха включени и два разговора с Меткалф, а той изобщо не можеше да си спомни за втория. Последния ден се оказа, че не му стигат двадесет долара да се разплати. Нямаше чекова книжка и затова хотелът — най-реномираният в града — задържа куфара му, докато майка му не изпрати парите. Не, няма да ходи в Сан Франциско.

— Чарли? — проехтя звънкият ласкав глас на баба му.

Извитата дръжка на вратата се наклони надолу и той неволно се втурна към изрезките върху леглото, но спря и се върна обратно в банята. Изжабури се с паста за зъби. Баба му можеше да надушва алкохол като инспектор по времето на сухия режим в Клондайк.

— Готов ли си да закусиш с мен? — попита тя.

Бруно излезе от банята, като се сресваше.

— Ах, как си се издокарала!

Тя неуверено се завъртя пред него като дребничък манекен и Бруно се усмихна. Хареса му черната дантелена рокля и прозиращия отдолу розов сатен.

— Същинска кукла си!

— Благодаря ти, Чарли. Ще ходя в града по-късно тази сутрин. Не би ли желал да дойдеш с мен?

— Може. Да, с удоволствие, бабо — добродушно отвърна той.

— Значи ти си изрязвал вестника ми! А аз смятах, че е някой от прислугата. Сигурно ставаш страшно рано напоследък.

— Да — приветливо се съгласи Бруно.

— Когато бях млада, изрязвахме стихотворения от вестниците и ги лепяхме в спомениците си. В тези споменици слагахме какво ли не. А на теб за какво са ти тези изрезки?

— Ами… за спомен.

— Да не попълваш споменици?

— Не. — Гледаше го, а на Бруно му се искаше тя да погледне изрезките.

— О, какво дете си още! — Тя го щипна по бузата. — Имаш още мъх около устата! Не знам защо майка ти се тревожи за теб…

— Тя не се тревожи.

— … а всъщност просто ти трябва време да пораснеш. Хайде да закусим. Да, както си по пижама.

Бруно й помогна да слезе по стълбите.

— Имам да пазарувам съвсем малко — каза баба му, наливайки му кафе. — А след това можем да се позабавляваме. С някой хубав филм например — филм с убийство, или пък в увеселителния парк. Не си спомням откога не съм ходил в такъв парк!

Бруно ококори очи.

— Какво, предпочиташ? Можем да видим програмата за филмите, като пристигнем в града.

— Предпочитам увеселителния парк, бабо.

Бруно прекара деня чудесно — подкрепяше баба си, когато излизаше от колата, развеждаше я насам-натам из парка, макар че тя не можеше нито да яде, нито да се забавлява кой знае колко. Все пак се качиха на виенското колело. Бруно й разказа за голямото виенско колело в Меткалф, но тя не го попита кога е ходил там.

Сами Франклин все още беше у тях, когато се върнаха; щеше да остане за обяд. Бруно сбърчи вежди, щом го зърна. Баба му също никак не харесваше Сами и при тази мисъл тя изведнъж му домиля — приемаше Сами така търпеливо, както приемаше и всички смахнати, които майка му влачеше у дома. Какво бяха правили двамата с майка, му целия ден? Ходили на кино, така казаха, на един от филмите на Сами. Освен това горе в стаята Бруно го чакало писмо.

Бруно се втурна по стълбите. Писмото беше от Флорида. Разкъса плика — ръцете му се тресяха като след десет тежки пиянства. Никога не беше чакал писмо с такова настървение, дори и на летен лагер не чакаше така писмата от майка си.

Драги Чарлс,

Не разбирам за какво става дума в писмото ти, нито пък големия ти интерес към мен. Познавам те съвсем бегло, но достатъчно, за да съм убеден, че няма нищо, което да ни сближава и да послужи за основа на едно приятелство. Затова настоятелно те моля повече да не телефонираш на майка ми и да не ме търсиш.

Благодаря за желанието ти да ми върнеш книгата. Загубата й няма никакво значение.

6-и септември

Гай Хейнс

Бруно вдигна писмото към лицето си и го препрочете — не вярваше на очите си, спираше се на отделни думи. Изтегли език над горната си устна, после внезапно го прибра. Краката му се подкосиха. Обзе го някаква мъка, като смърт. Даже по-лошо! Огледа стаята, омразната обстановка, омразните си вещи. След това болката се вклини в гърдите му и той избухна в плач.

След вечерята заспориха със Сами за вермути. Сами твърдеше, че колкото вермутът е по-сух, толкова по-голямо количество трябва да се налее, когато се приготвя мартини, макар да признаваше, че не пие мартини. Бруно отвърна, че и той не пие мартини, ала е по-добре осведомен. Спорът им продължи дори след като баба му каза „лека нощ“ и се оттегли. Бяха се разположили на горната тераса на тъмно, майка му върху люлката, а той и Сами, опрени на парапета. Бруно се втурна в бара на долния етаж да донесе отделните съставки за доказателство. И двамата си приготвиха по едно мартини и го опитаха и макар да бе очевидно, че Бруно е прав, Сами продължи да държи на своето и в същото време хихикаше, сякаш не говореше съвсем сериозно, а това вбеси Бруно.

— Иди в Ню Йорк да понаучиш това-онова! — извика Бруно. Майка му току-що бе влязла вътре.

— Ти всъщност знаеш ли за какво става дума? — подигравателно отвърна Сами. На лунната светлина дебелата му ухилена физиономия изглеждаше синкаво-зелена и жълта, като синьо сирене. — По цял ден си фиркан. Ти…

Бруно го сграбчи за ризата отпред и го надвеси през парапета. Сами заблъска с крака по плочите. Ризата му се раздра. Когато най-сетне се изскубна и застана на безопасно разстояние, синьото се бе отдръпнало от лицето му и бе останало само жълто-бялото.

— Кааакво ти става, по дяволите? — изрева Сами. — Щеше да ме избуташ долу, нали?

— Не, нямаше! — още по-силно изкрещя Бруно. Изведнъж усети, че не може да си поеме дъх, като в сутрешните часове. Смъква вдървените си потни ръце от лицето си. Вече беше извършил убийство, нали? Защо му бе още едно? Ала въпреки това бе видял как Сами се гърчи долу върху шиповете на желязната ограда и бе пожелал наистина да е там. Чу го как припряно разбърква уиски със сода. Препъна се в релсата на двойната остъклена врата за терасата.

— И гледай да не ми паднеш! — извика Сами след него.

Сгърчи се от страх, като чу треперещия му от ярост глас.

Мина безмълвно покрай майка си в преддверието. Заслиза по стълбището, опирайки се с две ръце на перилата — проклинаше бученето, болката, безсилието да се оправи с хаоса в главата си, проклинаше мартинито, което бе изпил със Сами. Залитайки, влезе във всекидневната.

— Чарли, какво му направи на Сами? — Майка му вървеше подире му.

— Ааа, кво му направих на Сами! — Бруно отблъсна с ръка размазаната й фигура и се стовари на дивана.

— Чарли… върни се да се извиниш. — Размазаното петно на дългата й бяла рокля се приближи, почернялата й ръка се протегна към него.

— Спиш ли с тоя тип? Спиш ли с тоя тип? — Знаеше, че само да се изтегне върху дивана, и моментално ще изпадне в несвяст — изтегна се и изобщо не усети ръката й.

18

Откакто се бе върнал в Ню Йорк преди месец, Гай не можеше да си намери място; все бе недоволен от себе си, от работата си, от Ан — и постепенно стигна до заключението, че причината за всичко е Бруно. Тъкмо Бруно бе виновен, че вече не можеше да понася снимките на „Палмира“. Всъщност Бруно бе в основата на неговото безпокойство, което той приписваше на оскъдицата от поръчки след пътуването му до Палм Бийч. Именно Бруно го накара да влезе в този така безсмислен спор с Ан предната вечер, че не е необходимо да се мести в по-представителна кантора, нито да купува ново обзавеждане и килим за сегашната. Бруно го подтикна да каже на Ан, че се смята за неудачник, че „Палмира“ не значи нищо. Бруно принуди Ан да му обърне гръб същата вечер и безмълвно да си тръгне; той го застави да изчака, докато вратата на асансьора не се затвори, и чак тогава да хукне по стълбището осем етажа надолу да моли Ан да му прости.

Освен това, кой знае — може би тъкмо Бруно му пречеше да получава поръчки сега. Създаването на една сграда бе духовна дейност. А съзнанието за вината на Бруно, което таеше у себе си, в известен смисъл го развращаваше. Бе убеден, че такова нещо не може да не остави следи. Бе решил да не се меси в залавянето на Бруно — това бе задача на полицията. Ала седмиците минаваха, Бруно бе на свобода и Гай се измъчваше при мисълта, че трябва да предприеме нещо. Възпираше го както нежеланието да обвини някого в убийство, така и безсмисленото, но упорито съмнение във вината на Бруно. Сегиз-тогиз мисълта, че Бруно е извършил престъплението, му се струваше толкова нелепа, че цялата му предишна убеденост тутакси се изпаряваше. Понякога имаше чувството, че дори ако Бруно му пратеше писмено признание, пак би се съмнявал. Ала пред себе си трябваше да признае, че Бруно го е извършил. Сигурен беше. Убеждението му се засилваше от факта, че седмиците се нижеха, без полицията да се добере до нещо съществено. А и както твърдеше Бруно, нима биха могли, като нямаше подбуди? С онова писмо през септември бе затворил устата на Бруно, ала тъкмо преди да отпътува от Флорида, Бруно с няколко сдържани реда му бе съобщил, че през декември се връща в Ню Йорк и се надява, че ще могат да си поговорят. Гай твърдо бе решил да няма никакво вземане-даване с него.

Въпреки това всичко, включително и дреболии, го дразнеше, ала най-вече работата. Ан го увещаваше да има търпение. Напомняше му, че във Флорида вече е доказал какво може. Обгради го с още по-голяма нежност и вяра в собствените му сили, от които така се нуждаеше, макар че в миговете на най-дълбоко отчаяние и безсмислено упорство невинаги бе и състояние да ги приеме.

Една сутрин в средата на декември, както си седеше и лениво разглеждаше скиците си за къщата в Кънетикът, телефонът иззвъня.

— Здравей, Гай, аз съм, Чарли.

Гай позна гласа и мускулите му се напрегнаха в очакване. Ала Майърс бе наблизо и можеше да го чуе.

— Как си? — весело и дружелюбие попита Бруно. — Честита Коледа.

Гай бавно затвори телефона.

Погледна към Майърс, колегата, с когото работеха заедно и обширното помещение. Стоеше все така приведен над чертожната си дъска. Под зелените щори гълъбите неспирно кълвяха зрънцата, които им бяха хвърлили преди малко с Майърс, и подскачаха по перваза.

Телефонът отново иззвъня.

— Бих искал да се видим, Гай.

Гай се изправи.

— Съжалявам. Изобщо не искам да те виждам.

— Защо така? — Бруно се засмя пресилено. — Притеснен ли си, Гай?

— Изобщо не искам да те виждам, и толкоз.

— Е, добре — изрече Бруно с дрезгав от обида глас.

Гай изчака, решен да не отстъпи, и накрая Бруно първи затвори.

Гърлото му бе пресъхнало и той отиде да пийне вода от чешмата в ъгъла. Зад чешмата висеше голямата снимка на почти довършените четири сгради на „Палмира“, заснети отгоре. Слънцето прорязваше снимката по диагонал. Гай се извърна. Както Ан щеше да му напомни, от факултета по архитектура в Чикаго, където бе следвал, го бяха поканили да произнесе реч. Трябваше да пише статия за едно авторитетно списание. Ала що се отнасяше до поръчките, клубът „Палмира“ бе все едно призив за открит бойкот срещу него. И защо не? Не дължеше ли „Палмира“ на Бруно? Или, с други думи, на един убиец?

Една вечер няколко дни след това с Ан излязоха от неговия апартамент на Петдесет и трета улица и заслизаха по стълбището от тъмнокафяв пясъчник. Валеше сняг, но Гай съзря на тротоара висок гологлав мъж, който ги наблюдаваше. Полазиха го тръпки и несъзнателно стисна по-здраво ръката на Ан.

— Добър вечер — поздрави Бруно с тих нажален глас. В сумрака лицето му едва се виждаше.

— Добър вечер — отвърна Гай, сякаш срещаше непознат, и отмина.

— Гай!

Двамата с Ан се обърнаха едновременно. Бруно се приближи, пъхнал ръце в джобовете на палтото си.

— Какво има? — попита Гай.

— Просто исках да ти се обадя. Да попитам как си. — Гледаше вторачено Ан със смутена, сърдита усмивка.

— Добре съм — тихо отвърна Гай. Обърна се и дръпна Ан да вървят.

— Кой е този? — прошепна тя.

Гай едва се сдържаше да не се извърне. Сигурен бе, че Бруно не е мръднал от мястото си, че продължава да гледа подире им — и навярно да плаче.

— Идва да търси работа миналата седмица.

— Не можеш ли да му помогнеш?

— Не. Алкохолик е.

Нарочно заговори за къщата им, понеже чувствуваше, че няма друго, за което да е способен да говори с естествен тон. Беше платил парцела, основите бяха положени. След празниците щеше да замине за няколко дни в Олтън. Докато гледаха филма, обмисляше начини да се отърве от Бруно — така да го сплаши, та да не посмее повече да го безпокои.

Какво искаше от него Бруно? Седеше в салона, стиснал юмруци. Следващия път щеше да го заплаши, че ще го издаде на полицията. И щеше наистина да се заеме с тази работа. Какво чак толкова лошо имаше в това да им подхвърли идеята да се занимаят с Бруно?

Какво обаче искаше от него Бруно?

19

Бруно не гореше от желание да иде в Хаити, ала бягството бе някакъв изход. И Ню Йорк, и Флорида — което и да е кътче из континента Америка бе мъчение за Бруно, защото тук бе и Гай, а не желаеше да се видят. Докато беше у дома си в Грейт Нек, пиеше много, за да притъпи болката и депресията си; за да запълва времето си, се зае да измери колко крачки са къщата и градината, измери и стаята на баща си с шивашки метър — движеше се неуморно и методично, навеждаше се, мереше и премерваше досущ като автомат, който само сегиз-тогиз се отклонява от зададената програма, от което проличаваше, че е пиян, а не побъркан. Така прекара десетте дни след срещата си с Гай, докато майка му и приятелката й Алис Лефингуел се приготвят, за да заминат всички заедно за Хаити.

На моменти усещаше цялото си същество подложено на все още неразгадан метаморфозен процес. Когато бе сам в къщата, в стаята си, усещаше деянието, което бе извършил, като корона върху главата си, ала короната бе невидима за останалите. За щяло и нещяло бе готов да избухне в плач. Веднъж му се прииска сандвич с черен хайвер за обяд, понеже заслужаваше най-великолепния едрозърнест черен хайвер, а когато се оказа, че в къщата има само червен, изпрати Хърбърт да купи черен. Изгълта четвъртинка от препечения сандвич, сръбвайки си уиски със сода, след което едва не заспа, загледан вторачено в триъгълното парче хляб, което бе почнало да се извива от единия край. Гледа го, докато сандвичът престана да бъде сандвич, чашата с уиски престана да бъде чаша — единствено златистата течност вътре бе частица от него и той я изгълта до дъно. Празната чаша и извиващият се сандвич оживяха, подиграваха му се и оспорваха правото му да ги ползува. Тъкмо в този момент от алеята пред къщата потегли камионът на месаря и Бруно се начумери, понеже внезапно всички предмети оживяха и бягаха, за да се отърват от него — камионът, сандвичът и чашата, дърветата, които не можеха да побягнат, ала го презираха, както и къщата, която го държеше в плен. Блъсна едновременно и с двата си юмрука по стената, след това сграбчи сандвича, отчупи нахалната му триъгълна муцуна и го изгори, късче по късче, в изгладнялата камина. Зрънцата хайвер пукаха и умираха като човечета: всяко зрънце — един живот.

Алис Лефингуел, майка му и той заедно с четирима души екипаж, двама от тях порториканци, отплуваха с моторната яхта „Приказният принц“ — цялата есен и зима Алис се бе борила да я изтръгне от ръцете на бившия си съпруг. Още преди няколко месеца ги бе поканила на това морско пътешествие, за да отпразнуват третия й развод. През първите дни на пътуването Бруно си надяна маска на безразличие и досада, стараейки се да прикрие обзелото го въодушевление. Никой не му обърна внимание. Алис и майка му бъбреха безспирно в каютата по цял следобед и вечер, а сутрин спяха. За да оправдае пред себе си своето задоволство въпреки скучната перспектива да се обрече на едномесечно усамотено съжителство с такава стара дрипа като Алис, Бруно си внуши, че доста се е преуморил, пазейки се да не би полицията да попадне на негова следа, и че има нужда спокойно и подробно да обмисли евентуалното премахване на баща си. Освен това си каза, че с времето се увеличава и вероятността Гай да промени становището си.

На кораба разработи два-три принципни сценария за убийството на баща си, като евентуалните допълнения на място щяха да бъдат само варианти на замисленото. Много се гордееше със сценариите си — единият предвиждаше да се използува пистолет в спалнята на баща му, вторият — нож и два варианта за бягство, третият — пистолет или нож, или задушаване в гаража, където баща му вкарваше колата си вечер в 6,30. Недостатък на последния сценарий бе, че трябваше да бъде осъществен на светло, но, от друга страна, бе сравнително елементарен. Сякаш чуваше с ушите си последното щрак-щрак, което щеше да увенчае успеха на плановете му. Въпреки това се чувствуваше длъжен, за да избегне всякаква опасност, да скъсва грижливо изработените скици. Все нещо чертаеше, а после късаше листчетата. Когато „Приказният принц“ заобиколи нос Майси на път за Порт-о-Пренс, морето от Бар Харбър до най-южната точка на Виргинските острови вече бе осеяно с раздробените зрънца от идеите му.

— Приказно пристанище за моя „Приказен принц“! — възкликна безгрижно Алис в една от паузите на разговора си с майка му.

Застанал на сянка встрани от тях, Бруно смачка листа, върху който чертаеше, и вдигна глава. Вляво на хоризонта се бе показала суша като сива, неясна черта. Хаити. Сега мястото му изглеждаше по-далечно и чуждо, отколкото преди да го види. Все повече и повече се отдалечаваше от Гай. Надигна се от шезлонга и застана до парапета. Щяха да останат дни наред в Хаити, преди отново да отплават, и то още по на юг. Стоеше като истукан, изгаряше го вътрешно безсилие, както тропическото слънце изгаряше белите му крака. С рязък жест накъса листа на парченца, разтвори ръце над парапета и ги пусна. Своенравният вятър ги понесе напред.

Не по-маловажно от сценариите, разбира се, бе да намери подходящ изпълнител. И сам би се заел, ако не беше Джерард, частният детектив на баща му, който щеше да го пипне дори да подготвеше най-внимателно всичко. От друга страна, искаше още веднъж да провери своята теория за убийство без подбуди. Мат Левайн или Карлос — бедата бе, че ги познаваше. А беше опасно да се опитва да преговаря, без да е сигурен, че човекът ще се съгласи. На няколко пъти се среща с Мат, ала не успя да подхване разговора по въпроса.

А после в Порт-о-Пренс се случи нещо, което Бруно никога нямаше да забрави. Втория следобед, когато се връщаше към яхтата, се изтърси от мостчето.

Влагата и горещината го бяха замаяли, а от рома му бе станало още по-зле, още по-горещо. От хотел „Ла Ситадел“ бе тръгнал обратно към кораба, за да вземе официалните обувки на майка си, и по пътя се отби в някакъв крайбрежен бар да изпие чаша уиски с лед. В бара завари един от екипажа, порториканеца, който му бе станал неприятен от първия момент на пътуването. Беше мъртвопиян, ревеше така, сякаш бе собственик на града, на „Приказният принц“ и на цяла Латинска Америка. Нарече Бруно „бял негодник“ и разни други работи, които Бруно не разбра, ала всички се разсмяха. Бруно излезе с достойнство от бара, прекалено уморен и отвратен, за да се нахвърли да го бие, ала твърдо решен да каже на Алис да го уволни, така че вече да не може да си намери работа. Порториканецът го настигна една пресечка преди кораба и продължи да приказва. Бруно тръгна по мостчето, залитна към въжето и се пльосна в мръсната вода. Не можеше да каже, че порториканецът го е бутнал, понеже не беше вярно. Порториканецът и един друг моряк — и двамата се смееха — го измъкнаха и довлякоха до леглото му. Бруно изпълзя от леглото и взе бутилката с ром. Отпи направо, след което се стовари върху леглото и заспа както си беше с мокри долни дрехи.

По едно време влязоха майка му и Алис и го разтърсиха да се събуди.

— Какво се случи? — настоятелно питаха и така се кикотеха, че едва се разбираше какво казват. — Какво се случи, Чарли?

Не виждаше ясно фигурите им, ала смехът им го пронизваше. Бруно настръхна, когато Алис го докосна по рамото. Не можеше да го изрече, но знаеше какво му се иска да им каже. Какво правеха в стаята му, щом не му носеха вести от Гай?

— Какво? Какъв Гай? — попита майка му.

— Излизай! — кресна Бруно и към двете.

— О, не е на себе си — нажалено промълви майка му, сякаш бе до леглото на умиращ. — Горкото момче. Горкото, горкото момче!

Бруно взе да върти глава наляво-надясно, за да не му сложат студения мокър компрес. Мразеше ги, мразеше и Гай! Заради него бе убил, подвел бе полицията, беше си мълчал, когато Гай го бе помолил, паднал бе във вонящата вода заради него, а Гай дори не искаше да го види! Прекарваше си времето с някакво момиче! Не беше уплашен или нещастен, просто нямаше време за него! Три пъти я бе виждал около къщата на Гай в Ню Йорк! Ако му паднеше подръка, щеше да я убие също като Мириам!

— Чарли, Чарли, тихо!

Гай щеше да се ожени отново и никога нямаше да има време за него. Да видим кой ще му помогне, когато и тази девойка започне да го мами с някакъв мухльо! Беше отишъл в Мексико заради нея, не просто на гости при приятели. Нищо чудно, дето не е искал Мириам да му пречи! А дори не бе споменал за Ан Фокнър във влака! Гай го беше използувал. Навярно би убил баща му независимо дали иска, или не. Всеки бе способен на убийство. Ала си спомни, че Гай не мислеше така.

20

— Ела да пийнем по едно — каза Бруно. Сякаш изскочи изпод земята, точно насред тротоара.

— Не искам да те виждам. Не ти задавам въпроси. Просто не искам да те виждам.

— Не ме интересува дали ще задаваш въпроси — с колеблива усмивка продума Бруно. Очите му шареха. — Да идем отсреща. Десет минутки.

Гай се огледа. Ето пред теб е, помисли си той. Извикай полиция. Скочи отгоре му; събори го на тротоара. Ала стоеше като закован. Бруно беше мушнал ръце в джобовете, може би държеше там револвер.

— Десет минутки — повтори Бруно със същата приканваща усмивка.

Бруно не му се бе обаждал седмици наред. Гай се помъчи да си възвърне гнева от онази последна заснежена вечер, твърдото си намерение да предаде Бруно в полицията. Настъпил бе решаващият момент. Тръгна с него. Влязоха в някакъв бар на Шесто Авеню и се настаниха в едно сепаре отзад.

Бруно се усмихна по-широко.

— От какво се страхуваш, Гай?

— Абсолютно от нищо.

— Щастлив ли си?

Гай седеше неестествено изправен на ръба на стола. Седеше срещу убиец, мина му през ума. Тези ръце бяха прекършили врата на Мириам.

— Виж какво, Гай, защо не ми каза за Ан?

— Какво за Ан?

— Да беше ме предупредил, че съществува, само това. Тогава де, във влака.

— Виждаме се за последен път, Бруно.

— Защо? Само искам да бъдем приятели, Гай.

— Смятам да те предам в полицията.

— Защо не ме предаде в Меткалф? — попита Бруно с едва доловим розов блясък в очите, както само той би могъл — безучастно, жално и въпреки това тържествуващо. Странна работа — Гай се сети как вътрешният му глас бе задал същия въпрос по същия начин.

— Защото не бях съвсем сигурен.

— Какво очакваш да направя — да дам писмени показания?

— Все пак мога да им подскажа да те поразпитат.

— Не, не можеш. Имат повече основания да подозират теб. — Бруно сви рамене.

— Какви ги приказваш?

— А мен за какво да ме подозират? Няма за какво.

— Бих могъл да им кажа! — Обзе го внезапна ярост.

— Ако, да речем, им съобщя, че си ми платил — Бруно сбърчи самодоволно чело, — всичко ще си дойде на мястото.

— Изобщо не ме интересува.

— Теб може би не, ала законът се интересува.

— И какво ще си дойде на мястото?

— Онова твое писмо до Мириам — бавно подхвана Бруно, — хитро скроената история с отказа от поръчката. Нагласеното пътуване до Мексико.

— Ти си ненормален!

— Приеми фактите, Гай! Безсмислено е това, което говориш! — истерично надигна глас Бруно, за да надвика джубокса, който загърмя наблизо. Протегна към него изпъната длан, после сви ръка в юмрук. — Кълна се, ти си ми симпатичен, Гай. Не бива да разговаряме по този начин!

Гай не помръдна. Ръбът на стола се бе врязал в краката му.

— Не искам да съм ти симпатичен.

— Гай, ако кажеш нещо в полицията, и двамата отиваме в затвора. Не ти ли е ясно?

Гай и преди бе размишлявал за това. Ако Бруно продължи да поддържа лъжите си, делото щеше да се проточи и случаят би могъл изобщо да не се изясни, освен ако Бруно не получеше нервен срив, а това нямаше да стане. Ясно личеше от маниакалната напрегнатост, с която го наблюдаваше в момента. Не му обръщай внимание, помисли си Гай. Стой настрана. Нека полицията го хване. Толкова е ненормален, че ако предприемеш нещо, ще те убие.

— Не съобщи за мен в Меткалф, понеже и ти ме харесваш, Гай. В известен смисъл ме харесваш.

— Изобщо не те харесвам.

— Но няма да съобщиш за мен в полицията, нали?

— Не — процеди през зъби Гай. Спокойствието на Бруно го удиви. Бруно никак не се страхуваше от него. — Не поръчвай за мен друга чашка. Тръгвам.

— Минутка само. — Бруно извади пари от портфейла си и ги даде на сервитьора.

Гай остана седнал; имаше усещането, че не всичко е казано.

— Хубав костюм. — Бруно усмихнато вдигна очи към гърдите му.

Новият му костюм от сива каша на бели райета. Купен с парите от „Палмира“, както и новите му обувки, и новото куфарче от крокодилска кожа до него.

— Къде ще ходиш?

— В центъра. — В седем часа имаше среща с представител на свой бъдещ клиент в хотела на Пето Авеню. Загледа се в умислените студени очи на Бруно Убеден бе, че според него сега е тръгнал на среща с Ан. — Какво кроиш, Бруно?

— Ти знаеш — спокойно изрече той. — Говорихме за това във влака. Размяна на жертви. Ти ще убиеш баща ми.

Гай презрително подсмъркна. Знаеше го още преди да го чуе. Предположи го още след смъртта на Мириам. Впери поглед в застиналите умислени очи, парализиран от хладното им безумие. Някога, като дете, по същия начин бе гледал някакъв идиот в един трамвай — неспособен да откъсне очи, с безсрамно любопитство. С любопитство и страх.

— Казах ти, че мога да подготвя всичко в детайли. — Бруно се усмихна с крайчеца на устата, развеселено, извинително. — Ще бъде много просто.

Мрази ме, внезапно помисли Гай. Би желал да убие и мен.

— Знаеш какво ще направя, ако откажеш. — Сякаш понечи да щракне с пръсти, ала ръката му си остана небрежно отпусната върху масата. — Просто ще съобщя за теб в полицията.

Не му обръщай внимание, не му обръщай внимание, повтори си Гай.

— Никак не ме плашиш. Най-лесната работа би било да те освидетелствуват, че си ненормален.

— Не съм по-ненормален от тебе!

Миг след това Бруно прекрати разговора. Каза, че имал среща с майка си в седем.

Гай осъзна, че е загубил и следващата, много по-кратка среща, макар първоначално да смяташе, че я е спечелил. Бруно се опита да го пресрещне един петъчен следобед, когато излизаше от кантората на път за Лонг Айланд, за да се види с Ан. Гай се стрелна край него и се мушна в едно такси. Въпреки това чувството, че е побягнал, го изпълни със срам и взе да подкопава до този миг ненакърненото му достойнство. Поне да бе казал нещо на Бруно. Да беше го погледнал смело в очите поне за миг.

21

През следващите дни почти не минаваше вечер на излизане от кантората да не види Бруно на отсрещния тротоар. Или ако не там, на тротоара срещу квартирата си, сякаш знаеше кога ще се прибере право вкъщи. Вече нямаше нито дума, нито знак — единствено високата фигура с ръце в джобовете на дългия като шинел балтон, плътно прилепнал като кюнец. Макар да не се обръщаше, докато не бе извън полезрението му, Гай чувствуваше, че Бруно го следи с поглед. И така цели две седмици. След това дойде първото писмо.

Два листа: първият бе карта на дома на Бруно, на градината и достъпа до нея, както и на маршрута, по който Гай щеше да се придвижи, старателно очертан с пунктирани и плътни линии, а вторият — гъсто написано на машина ясно изложение на сценария за убийството на бащата на Бруно. Гай скъса писмото и моментално съжали. Трябваше да го запази като доказателство срещу Бруно. Прибра парченцата.

Оказа се, че е било излишно да ги пази. Получаваше по едно такова писмо на всеки два-три дни. Пощенското клеймо беше от Грейт Нек, сякаш сега Бруно се криеше там — не се бе появявал, откакто заваляха писмата. Навярно ги пишеше на бащината си пишеща машина и положително всяко му отнемаше два-три часа. Понякога ги пишеше пиян. Личеше от машинописните грешки и от емоционалните излияния в края. Ако беше трезвен, последният параграф бе изпълнен с топлота и увереност, че убийството няма да затрудни Гай. Ако беше пиян, или му се кълнеше в братска любов накрая, или го заплашваше, че цял живот ще го преследва като зъл дух, ще съсипе кариерата му и „любовната му връзка“ и му припомняше, че той е в по-силна позиция. Цялата важна информация се повтаряше във всяко едно от писмата, сякаш Бруно се опасяваше, че Гай може да ги къса, без да ги отваря. Ала въпреки твърдото си решение да скъса следващото, когато писмото пристигаше, той го отваряше, любопитен да узнае какво е написано този път в последния параграф. Макар че всяко писмо му предоставяше правото да избере един от трите варианта, Бруно най-често се спираше на сценария с пистолета и използуването на черния вход.

Писмата изкривяваха психиката му. След шока от първото следващите няколко почти не го разтревожиха. Ала с появата на десетото, после на дванадесетото, на петнадесетото в кутията, почувствува как непрестанно бомбардират съзнанието и нервите му по начин, които не можеше точно да определи. Сам в стаята си дълго се мъчеше да анализира и отстрани това пагубно въздействие. Повтаряше си, че безпокойството му е неоснователно, освен ако Бруно не го нападнеше, за да го убие. Но не му се вярваше. Бруно никога не го бе заплашвал с това. Ала логиката нито го успокояваше, нито намаляваше безпокойството му.

В двадесет и първото писмо Бруно за пръв път спомена Ан.

Не би искал Ан да научи за участието ги в убийството на Мириам, нали? Кое момиче би се омъжило за убиец? Не и Ан, това е сигурно. Вече не остана време. Крайният срок е първите две седмици на март. Дотогава ще е лесно.

После дойде пистолетът. Даде му го хазайката — голям, увит в кафява хартия пакет. Гай рязко се изсмя, когато черният пистолет се изхлузи на земята. Беше голям лъскав лугер, съвсем като нов — само на едно място гравираната дръжка бе нащърбена.

Гай несъзнателно измъкна собствения си малък пистолет от дъното на горното чекмедже и го вдигна над леглото, където лежеше лугерът. Неговият пистолет бе с красива, обсипана с бисери дръжка. Усмихна се на неволното си движение, приближи тексаското пистолетче до очите си и го заразглежда. Беше го зърнал на отрупаната витрина в една заложна къща в долния край на главната улица в Меткалф, когато беше на петнадесетина години. Бе го закупил с парите от разнасянето на вестници и не защото бе пистолет, а заради красотата му. Един очарователен предмет — компактен, с възкъса цев. Колкото повече научаваше за дизайна в механиката, толкова по-доволен бе от пистолета си. От петнадесет години го държеше по разни чекмеджета. Отвори пълнителя и измъкна трите куршума, превъртя барабана с шест натискания на спусъка, любувайки се на плътното прещракване на съвършения механизъм. После върна куршумите обратно, напъха оръжието в светлолилавата му платнена торбичка и я сложи в чекмеджето.

Как да се отърве от лугера? Да го пусне в реката? Или в някоя кофа за смет? Да го изхвърли с боклука? Всичко му се струваше или подозрително, или мелодраматично. Реши да го мушне в едно долно чекмедже, между чорапите и бельото си, докато му хрумне нещо по-добро. Изведнъж си помисли за Самюъл Бруно — за първи път като за конкретна личност. Наличието на лугера го накара мислено да свърже този човек с евентуалната му гибел. Тук, в тази стая, според Бруно се намираше завършената картина на човека и неговия живот, сценарият за неговата смърт — намереното тази сутрин ново писмо в пощенската кутия лежеше неразпечатано на леглото му, — както и оръжието, с което вероятно той щеше да го убие. Гай извади едно от последните писма на Бруно от най-долното чекмедже.

Самюъл Бруно (Бруно рядко го наричаше „моят баща“) е най-добрият образец на най-лошото, което Америка създава. Родителите му са бедни селяци, живели са почти скотски. С присъщата му ненаситност си взема жена от добро семейство, и то веднага щом спечелва достатъчно, за да си я осигури. Оттогава насам майка ми стоически понася изневерите му, тъй като е запазила уважение към светостта на брачните задължения. Сега е вече стар и се мъчи да се прави на добродетелен, преди да е станало много късно, но вече е много късно. Бих желал аз да се заема с убийството му, ала както ти обясних, това е невъзможно поради Джерард, частния му детектив. Ако ти се бе случило да имаш вземане-даване с него, и за тебе щеше да се превърне в личен враг. Той е от ония, според които твоето убеждение, че архитектурата е красота и че са нужни жилища за всички, е нещо идиотско и не му пука каква е фабриката му, стига покривът да не тече, та да не се повреждат машините. Може би ще е интересно да научиш, че в момента неговите работници стачкуват. Вж. „Ню Йорк Таймс“ от миналия четв., стр. 31, долу вляво. Стачкуват за минимална заплата. Самюъл Бруно не се поколебава да ограби и собствения си син…

Кой щеше да повярва на такова нещо, дори да го разкажеше? На подобна фантасмагория? Писмото, картата, пистолетът… Все едно театрален реквизит, предмети, събрани, за да придадат правдоподобност на нещо, което не бе и което никога нямаше да стане истинско. Гай изгори писмото. Изгори всички получени писма и припряно се застяга за Лонг Айланд.

Щяха да прекарат деня заедно с Ан — да се поразходят с кола, после пеша в гората, а утре щяха да отидат до Олтън. Къщата щеше да е готова до края на март, така че през двата месеца до сватбата щяха да имат време да я обзаведат, без да бързат. Гай се усмихна, зареял поглед през прозореца на влака. Ан никога не бе споменавала, че иска сватбата да е през юни; нещата просто вървяха нататък. Никога не бе споменавала, че иска истинска сватбена церемония, бе казала само: „Нека да не го правим между другото, надве-натри.“ И когато й каза, че стига тя да иска, той не би имал нищо против истинска сватбена церемония, Ан възкликна, хвърли се на врата му и го целуна. Не, не му се искаше отново триминутна сватба и някакъв непознат за свидетел. Залови се да скицира на гърба на някакъв плик двадесететажната административна сграда, която имаше всички изгледи да му поверят — научи го миналата седмица. Това щеше да е изненадата за Ан. Изведнъж бъдещето се бе превърнало в настояще. Имаше всичко, което желаеше. Тичешком заслиза по стъпалата на перона и сред малцината посрещачи при входа на гарата зърна леопардовото палто на Ан. Щеше винаги да помни как тя го чакаше тук, свенливите й стъпки на нетърпение, когато го видеше, как се усмихваше и понечваше да се извърне, сякаш не би чакала нито минутка повече.

— Ан! — Прегърна я и я целуна по бузата.

— Без шапка си.

Усмихна се, защото очакваше да му каже точно това.

— И ти също.

— Аз съм в колата. А вали сняг. — Хвана го за ръка и тичешком пресякоха заснеженото площадче към колите. — Имам една изненада!

— Аз също. Кажи първо ти.

— Вчера съвсем сама продадох пет модела.

Гай поклати глава.

— Не мога да се меря с теб. Аз мога да се похваля само с една административна сграда. Може би.

Тя се усмихна и повдигна вежди.

— Може би? Да!

— Да, да, да! — повтори той и отново я целуна.

Същата вечер, докато стояха на дървеното мостче над потока зад къщата, Гай понечи да й довери: „Знаеш ли какво получих днес от Бруно? Един пистолет.“ Точно в този миг — не че тутакси щеше да го изрече — осъзна каква пропаст делеше Бруно и връзката му с Бруно от неговия живот и живота на Ан. Не искаше да има тайни помежду им, а тази тайна тежеше повече от всичко, което беше споделил с Ан. За нея името Бруно, което го преследваше насън и наяве, не би означавало нищо.

— Какво има, Гай?

Значи усеща, че има нещо, мина му през ума. Тя винаги го усещаше.

— Нищо.

Ан се обърна и пое обратно, а Гай тръгна подире й. Земята изглеждаше черна в нощта, снежната покривка едва се открояваше на фона на гората и небето. Отново го обзе усещането, че от дърветата източно от къщата струи враждебност. Кухненската врата насреща му огряваше част от поляната с топла жълта светлина. Гай се извърна и впери поглед в мрака, където започваше гората. Чувствуваше се едновременно притеснен и облекчен, сякаш натискаше болен зъб.

— Ще се поразходя още малко — заяви той.

Ан влезе в къщата, а той тръгна обратно. Искаше да провери дали усещането се засилва, или отслабва, когато нея я няма. Разчиташе повече на усета, отколкото на очите си. Отново го почувствува — неопределено и неуловимо, снишило се в началото на гората, където мракът се сгъстяваше. Нямаше нищо, естествено. От каква случайна комбинация на сенки, звуци и собствените му мисли се бе пръкнало?

Пъхна ръце в джобовете на палтото си и на инат продължи напред.

Глухо изпука съчка и вниманието му тутакси се концентрира, насочи се към определено място. Затича нататък. Изпращяха храсти, някаква черна фигура се раздвижи в тъмното. Гай се хвърли с все сила, сграбчи я и разпозна хрипливото дишане на Бруно. Бруно се мяташе в ръцете му като огромна силна риба под водата, изви се и го фрасна зверски под окото. Паднаха, вкопчени един в друг — всеки се мъчеше да освободи ръцете си, — бореха се, сякаш и двамата се бореха със смъртта. Макар че Гай го удържаше с ръка, пръстите на Бруно бясно се мъчеха да се впият в шията му. Дъхът му свистеше през тясната цепнатина на устата. Гай отново го удари с десния си юмрук и ръката му увисна като счупена.

— Гай! — възмутено извика Бруно.

Гай го сграбчи отпред за яката. Отведнъж и двамата престанаха да се бият.

— Още отначало ме позна! — яростно кресна Бруно. — Копеле такова!

— Какво правиш тук? — Гай го изправи на крака.

Кървящата уста се разтегли, сякаш щеше да заплаче.

— Пусни ме!

Гай го блъсна. Бруно се свлече като чувал на земята и с мъка се изправи отново.

— Добре, убий ме, щом искаш! Можеш да кажеш, че е било при самозащита! — захленчи той.

Гай хвърли поглед към къщата. Бяха се отдалечили доста навътре в гората.

— Не искам да те убивам. Ще те убия, ако те хвана още веднъж насам.

Бруно се изсмя с усмивка на победител.

Гай направи заплашително крачка напред. Не искаше отново да докосва Бруно, въпреки че само преди минута се бе бил с него с единствената мисъл: „Убий го, убий го!“ Знаеше, че дори и да го убие, не е по силите му да накара Бруно да спре да се смее.

— Махай се.

— Готов ли си да свършиш тая работа след две седмици?

— Готов съм да те предам в полицията.

— Готов си да се предадеш? — пискливо се присмя Бруно. — Готов си да разкажеш всичко на Ан, а? Готов си да прекараш следващите двайсет години в затвора? Е, добре, и аз съм готов! — Той смирено долепи длани. Очите му горяха като живи въглени. Клатеше се като зъл горски дух, току-що изникнал иззад усуканото черно дърво.

— Намери друг за гнусното си дело — измърмори Гай.

— Виж го ти него! Теб те искам, теб съм те намерил, и точка! — Смях. — Ще започна с приятелката ти, ще й кажа всичко. Довечера ще й пиша.

Залитна, спъна се и едва не падна, но продължи да се клатушка нататък — отпуснат и безформен силует. Извърна се и извика:

— Освен ако ти не се обадиш до ден-два.

Гай каза на Ан, че се е бил с някакъв тип, който се навъртал в гората. Само окото му беше насинено при сбиването, ала не виждаше друг начин да остане в къщата и да не ходи до Олтън на другия ден, освен да се преструва на сериозно пострадал. Каза, че оня го е ударил в стомаха и не се чувствува добре. Мистър и мисис Фокнър се разтревожиха и поискаха от полицая, който дойде да огледа наоколо, непременно да им изпратят охрана за следващите няколко нощи. Ала това не бе достатъчно. Гай държеше да бъде в къщата, ако Бруно се върнеше. Ан му предложи да остане и в понеделник, за да има кой да се грижи за него, ако се почувствува зле. Гай остана.

Нищо не можеше да се сравни със срама, който го мъчи през двата дни, прекарани у Фокнърови. Срамуваше се, че изпитва нужда да остане, срамуваше се, че сутринта в понеделник влезе в стаята на Ан и погледна на бюрото, където прислужницата оставяше пощата, дали няма писмо от Бруно. Писмо нямаше. Ан тръгваше за работа, преди да донесат пощата. Сутринта в понеделник Гай прегледа пристигналите за нея четири-пет писма върху бюрото, а после се измъкна като крадец от стаята й — боеше се да не би прислужницата да го види. Но нали често влизаше в стаята на Ан, когато нея я нямаше! От време ма време се скриваше за малко в нейната стая, когато къщата гъмжеше от народ. Ан обичаше да го заварва тук. Той застана на прага и облегна глава на рамката, оглеждайки безпорядъка — неоправеното легло, прекалено големите за лавиците книги по изкуствата, последните й скици, закачени с кабарчета върху ивица зелено лико на стената, чашата с разтворена синя боя в ъгъла на масата, която бе забравила да изплакне, коприненото шалче в кафяво и жълто върху облегалката на стола, от което очевидно в последния момент се бе отказала. Още ухаеше на гардения от парфюма, с който леко се бе пръснала, преди да тръгне. Той копнееше да слее живота си с нейния.

Остана до вторник сутринта — писмо от Бруно нямаше — и тръгна за Манхатън. Беше се натрупала работа. Дразнеха го хиляди неща. Договорът с компанията за недвижими имоти „Шоу“ за новата административна сграда още не бе уреден. Животът му бе дезорганизиран, без посока, по-объркан дори от времето, когато му съобщиха за убийството на Мириам. Тази седмица не получи писмо от Бруно освен онова, което го чакаше още в понеделник. Бе кратко писъмце, в което Бруно пишеше, че майка му, слава богу, била по-добре и можел вече да излиза от къщи. Майка му прекарала тежка пневмония и той стоял край нея последните три седмици.

Вечерта в четвъртък тъкмо се бе прибрал от заседание в един клуб на архитекти, когато хазяйката му, мисис Макаусланд, му съобщи, че го търсили три пъти по телефона. Още докато разговаряха в преддверието, телефонът пак иззвъня. Обаждаше се Бруно — мрачен и пиян. Попита го иска ли най-сетне да си поговорят сериозно.

— Знаех си, че няма да искаш — заяви Бруно. — И преди да затвори, добави: — Писах на Ан.

Гай се качи горе и си наля едно питие. Не повярва, че Бруно и е писал или че смята да й пише. Помъчи се да почете един час, обади се на Ан да я попита как е, а после, понеже не го свърташе на едно място, излезе и отиде на късна прожекция.

Бяха се уговорили с Ан да се срещнат в събота следобед в Хамстед, Лонг Айланд, където щеше да има изложба на кучета. Ако Бруно беше пратил писмо, до събота сутринта Ан щеше да го получи. Ала очевидно нямаше такова нещо. Личеше си от начина, по който му махна от колата, където го чакаше. Попита я дали се е забавлявала у Теди предната вечер — братовчед й Теди беше празнувал рождения си ден.

— Беше чудесно. Само дето никой не искаше да си тръгва. Стана толкова късно, че останах да преспя. Дори не съм се преоблякла. — И тя профуча с колата през тесния портал и се понесе по шосето.

Гай стисна зъби. Писмото вече може би я чакаше у дома й. Внезапно със сигурност почувствува, че писмото ще я чака — невъзможността да го предотврати го изпълни със слабост, отне му способността да разговаря.

Трескаво започна да търси тема за разговор, докато разглеждаха кучетата.

— Имаш ли новини от компанията? — попита го Ан.

— Не. — Впери поглед в един неспокоен дакел и се напъна да чуе онова, което Ан разправяше за дакела на някакъв свой роднина.

Още не е узнала нищо, каза си Гай, ала дори да не научеше днес, беше въпрос на време, няколко дни може би, за да го узнае. Всъщност какво точно — непрекъснато си задаваше този въпрос и преповтаряше един и същи отговор, без да си лава сметка дали го прави, за да си вдъхне кураж, или за да се самоизмъчва: във влака предното лято се бе запознал с човека, който бе убил жена му, бе се съгласил с убийството й. Точно това щеше да й разправи Бруно плюс някои подробности, за да прозвучи по-убедително. Ако само мъничко преиначеше разговора им във влака, не би ли се възприел в съдебната зала като споразумение между двама убийци? Такова нещо би могло да се очаква от Бруно. Изведнъж си спомни съвсем ясно часовете, прекарани в онзи малък ад — купето на Бруно. Бе наговорил толкова много само от омраза, същата дребнава омраза, с която избухна срещу Мириам през юни в парка Чапултепек. Тогава Ан се бе ядосала не толкова на думите му, колкото на омразата. Омразата също е грях. Христос е проповядвал не само срещу прелюбодеянието и убийството. Омразата е семето на злото. Нима не биха го признали поне отчасти виновен за смъртта на Мириам в което и да е християнско съдилище? Ан не би ли казала същото?

— Ан — прекъсна я той. Трябваше да я подготви. А и той трябваше да е наясно. — Ако на някого му хрумне да ме обвини, че съм замесен в смъртта на Мириам, ти какво би… какво би?…

Тя спря и го погледна. Целият свят сякаш се вкамени и двамата с Ан се озоваха в неподвижния му център.

— Замесен? Какво искаш да кажеш, Гай?

Някой го блъсна. Бяха застанали по средата на алеята.

— Само това. Да ме обвини, нищо повече.

Ан сякаш търсеше думи.

— Само да ме обвини — повтори Гай. — Просто искам да съм наясно. Да ме обвини без причина. Не би имало значение, нали? — Би ли се омъжила за него въпреки това, ето какво искаше да я попита, ала въпросът му се стори толкова жалостиво умолителен, че не можа да го зададе.

— Гай, защо говориш така?

— Просто искам да съм наясно, и толкова!

Тя го дръпна встрани, та да не ги блъскат отвсякъде.

— Гай някой обвинил ли те е?

— Не! — отрече той. Чувствуваше се притеснен и огорчен. — Ако някой обаче го направи, ако се опита да ме заплете в съдебен процес…

В очите й проблесна разочарование, изненада и недоверие както в миговете, когато усещаше, че от яд или обида той казва или върши неприемливи и непонятни за нея неща.

— Мислиш ли, че някой би могъл? — попита тя.

— Просто искам да съм наясно! — Не му оставаше много време, а и въпросът му се струваше толкова естествен!

— В такива моменти ме караш да мисля, че сме си абсолютно чужди — тихо промълви тя.

— Извинявай, прости ми — промърмори той. Усети как Ан преряза някаква невидима връзка помежду им.

— Съмнявам се, че искрено се извиняваш, инак не би упорствувал с тези неща! — Погледна го право в лицето, без да повишава глас, макар че очите й се напълниха със сълзи. — Както тогава в Мексико, когато се отприщи да приказваш против Мириам. Не ме интересува какво мислиш, но… Това не ми е по вкуса, не съм такъв човек! Струва ми се, че изобщо не те познавам!

Не те обичам, сякаш му каза Ан. Сякаш в момента се отрече от него, отрече се от стремежа си да го опознае и обикне. Гай стоеше като истукан, онемял от отчаяние, напълно объркан.

— Добре, щом ме питаш — продължи Ан, — мисля, че би имало значение, ако някой те обвини. Бих желала да те попитам защо смяташ, че това ще стане. Защо?

— Не смятам.

Тя му обърна гръб, тръгна по алеята и когато стигна до края й, спря с наведена глава.

Гай тръгна подире й.

— Ан, ти наистина ме познаваш. По-добре от всеки друг. Не искам да имам тайни от теб. Просто ми хрумна и те попитах! — Усети, че прави признание — с последвалото облекчение го обзе и внезапната увереност, че Бруно не е и няма да изпрати писмото: убеден бе в това, също както по-рано бе убеден, че вече го е сторил.

Ан припряно избърса една сълза от крайчеца на окото си.

— Само едно те моля, Гай. Да престанеш да очакваш най-лошото — за всичко!

— Добре — съгласи се той. — Да, добре, разбира се!

— Да вървим в колата.

Прекараха заедно деня, после вечеряха у дома й. Нямаше писмо от Бруно. Гай прогони мисълта от ума си, сякаш бе преодолял криза.

Към осем часа вечерта в понеделник мисис Макаусланд го повика на телефона. Беше Ан.

— Скъпи… малко съм разтревожена.

— Какво има? — Но вече знаеше.

— Получих писмо. В сутрешната поща. За онова, което спомена в събота.

— По-точно?

— За Мириам — на пишеща машина. И без подпис.

— Какво пише? Прочети ми го.

Ан зачете с разтреперан глас, но както винаги отчетливо:

— Уважаема мис Фокнър. Навярно ще ви заинтересува фактът, че Гай Хейнс е по-дълбоко замесен в убийството на жена си, отколкото официално се смята. Ала истината ще излезе наяве. Би трябвало да сте наясно, в случай че възнамерявате да се омъжите за подобна двойствена личност. Освен това пишещият тези редове знае, че Гай Хейнс няма да остане дълго на свобода. Подписал се е с Приятел.

Гай притвори очи.

— Божичко!

— Гай, знаеш ли кой би могъл да бъде?… Гай? Ало?

— Да — отвърна Гай.

— Кой?

По гласа й усети, че просто е уплашена, че му вярва, страхува се само за него.

— Не зная, Ан.

— Наистина ли, Гай? — разтревожено попита тя. — Би трябвало да знаеш. Нещо би трябвало да се предприеме.

— Не зная — повтори Гай и се начумери. Чувствуваше се като хванат в капан.

— Сигурно ще се сетиш. Помисли, Гай. Някой, който би могъл да ти е враг.

— Пощенското клеймо откъде е?

— Гранд Сентръл. Хартията е абсолютно обикновена. Нищо особено.

— Запази ми писмото.

— Разбира се, Гай. Няма да кажа на никого. Имам предвид родителите си. — Ан замълча. — Сигурно ще се сетиш, Гай. В събота имаше някакви подозрения… нали?

— Не е вярно. — Гърлото му се сви. — Случват се понякога и такива неща след съдебно следствие, нали разбираш… — Обзет бе от стремежа да прикрие Бруно така старателно, сякаш Бруно бе самият той и той бе престъпникът. — Кога можем да се видим, Ан? Мога ли да дойда сега?

— Ами аз… с мама и татко сме поканени на някакво тържество с благотворителна цел. Кога да ти изпратя писмото? С бърза поща утре сутринта ще го получиш.

Писмото пристигна сутринта заедно с поредното писмо от Бруно — последният параграф звучеше дружелюбно, но и заканително, споменаваше за писмото до Ан и предупреждаваше, че ще има още.

22

Гай се изправи и седна на ръба на леглото, закри лице с ръцете си, после бавно ги отпусна. Нощта заграбваше мислите му и ги изкривяваше — нощта и мракът, и безсънието. Все пак и нощта имаше своя истина. Човек просто преценяваше истината от различна гледна точка, ала истината си оставаше истина. В случай, че й разкриеше всичко, не би ли сметнала, че той има известна вина? Би ли се омъжила за него? Та как би могла? Що за чудовище беше той, щом можеше да остане в стая, където, в едно от чекмеджетата, се намираха плановете за убийство и оръжието, с което трябваше да бъде извършено?

Залови се да разглежда лицето си в огледалото в слабата виделина на зората. С тази полегата извивка вляво устата не приличаше на неговата. Пълната му долна устна се бе изтънила от напрежение. Помъчи се да задържи погледа си върху една точка. Очите му, с бледи кръгове отдолу, го гледаха вторачено, сякаш съществуваха отделно от него и сурово и осъдително се взираха в своя мъчител.

Да се опита да поспи или да се облече и да излезе да се поразходи? Стъпваше леко по килима, като избягваше несъзнателно онова място до креслото, където подът скърцаше. По-безопасно е да прескачаш скърцащите стъпала, съветваше Бруно в писмата си. Както вече ти обясних, стаята на баща ми е точно отдясно. Всичко съм премислил, всякакви изненади са изключени. Виж на картата къде е стаята на Хърбърт (иконома). В цялата къща само тук минаваш покрай жива душа. Там, където съм отбелязал с X, подът в коридора скърца… Гай се хвърли на леглото. Каквото и да се случи, не бива да се опитваш да се отървеш от лугера между къщата и гарата. Знаеше всички подробности наизуст, от скърцането на кухненската врата до цвета на килима в коридора.

Ако на Бруно му хрумнеше да наеме друг убиец на баща си, писмата биха били достатъчна улика да се докаже вината на Бруно. Би могъл да му отмъсти за всичко, което му бе сторил. Но Бруно би му противопоставил лъжите си — и него щяха да го осъдят, че е подготвил убийството на Мириам. Не, беше само въпрос на време, докато Бруно намери друг. Ако само още мъничко можеше да удържи на заплахите му, всичко щеше да свърши и сънят му щеше да се възвърне. Мина му през ума, че ако го извършеше, не би използувал големия лугер, а малкия пистолет…

Гай се надигна от леглото — изпитваше болка, гняв и уплаха от току-що пронизалата го мисъл. „Сградата на «Шоу»“ — промълви на себе си, сякаш обявяваше следващата картина в пиеса, сякаш би могъл да се измъкне от нощните коловози и да се закрепи върху коловозите на деня. Сградата на „Шоу“. Всичко наоколо е затревено до стъпалата отзад, с изключение на настланата с чакъл алея, където не се налага да стъпваш… Прескочи четвъртото, прескочи третото, направи широка крачка най-горе. Звучи насечено, лесно ще го запомниш.

— Мистър Хейнс!

Гай се стресна и се поряза. Остави бръснача и тръгна, към телефона.

— Здравей, Гай. Готов ли си вече? — Толкова рано сутринта гласът звучеше похотливо и грозно като след нощни подвизи. — Или искаш още?

— Не можеш да ме уплашиш.

Бруно се разсмя.

Гай затвори разтреперан.

Ужасът от болезненото преживяване не го остави на мира целия ден. Страшно му се искаше да види Ан вечерта, копнееше за мига, когато ще я зърне на мястото на уговорената среща. Ала от друга страна, му се искаше да се лиши от присъствието й. Дълго се разхожда по Ривърсайд Драйв, за да се умори, но въпреки това спа зле, мъчиха го неприятни сънища. Мина му през ума, че щом подпише договора с „Шоу“, щом нещата тръгнат, всичко ще се промени.

Дъглас Фриър от компанията „Шоу“ му позвъни на другата сутрин, както бе обещал.

— Мистър Хейнс — започна той с бавен дрезгав глас, — получихме извънредно странно писмо по ваш адрес.

— Какво? Какво писмо?

— Във връзка с жена ви. Нямах представа… Да ви го прочета ли?

— Ако обичате.

— Да послужи където трябва: Сигурно ще ви заинтересува съобщението, че Гай Даниъл Хейнс, чиято съпруга бе убита през юни миналата година, е по-дълбоко замесен в престъплението, отколкото е известно на съда. Лицето, което ви пише, е добре осведомено, знае също така, че предстои преразглеждане на делото, при което ще излезе наяве действителното участие на Хейнс в престъплението. Уверен съм, че писмото е писано от луд, мистър Хейнс. Просто реших, че трябва да ви уведомя.

— Разбира се. — Майърс както винаги си работеше спокойно в ъгъла над чертожната дъска.

— Май чух за… трагедията миналата година. Няма вероятност делото да бъде преразглеждано, нали?

— Определено не. Поне аз не съм чул за такова нещо. — Ядоса се на смущението си. Мистър Фриър се интересуваше единствено дали няма да се явят пречки за работата му.

— Съжаляваме, че още не сме определили становището си по договора, мистър Хейнс.

Компанията за недвижими имоти „Шоу“ изчака до следващата сутрин, преди да му съобщи решението си: проектите му не били съвсем задоволителни. Всъщност предпочели да възложат работата на друг архитект.

Въпросът бе откъде Бруно бе разбрал за тази поръчка. Възможни бяха няколко обяснения. Може би бе разбрал от вестниците — Бруно следеше внимателно архитектурните новини — или може би бе попаднал по телефона на Майърс и Майърс бе изтърсил новината, когато Гай не е бил в кантората. Отново погледна Майърс. Дали бе говорил с Бруно по телефона? Сама по себе си тази възможност криеше нещо зловещо.

Залови се да преценява последствията — сега, когато поръчката вече нямаше да му бъде възложена. Нямаше да получи парите, които разчиташе да получи до лятото. Нито престижа, престижа пред семейство Фокнър. Дори за миг не му мина през ум — и това бе една от причините за болката му, — че е смазан от рухването на един творчески замисъл.

Бе само въпрос на време, докато Бруно информира следващия и по-следващия клиент. Нали го бе заплашил, че ще съсипе кариерата му? Ами живота му с Ан? Мисълта за Ан го прониза като нож. Сякаш за дълго забравяше, че я обича. Нещо ставаше помежду им, не знаеше точно какво. Усещаше пагубното въздействие на Бруно върху смелостта му да обича. Вече и най-дребното нещо засилваше безпокойствата му — от факта, че е забравил къде е дал най-хубавите си обувки за поправка, до къщата в Олтън, която сега вече му се струваше, че не е по силите им и вероятно нямаше да могат да довършат.

В кантората Майърс се занимаваше с обичайната си чертожна работа, а Гай изобщо не го търсеха по телефона. Веднъж си помисли, че дори Бруно не се обажда, понеже иска той да се почувствува толкова потиснат, та да му се зарадва, когато се обади. Отвратен от себе си, по обяд отиде да изпие няколко мартинита в един бар на Медисън Авеню. Бяха се уговорили да обядват с Ан, но тя се обади да каже, че няма да дойде. Гай не можеше дори да си спомни причината. Обаждането и не бе съвсем хладно, ала според него не бе обяснила убедително защо няма да обядват заедно. Положително не му бе споменала, че отива да купи нещо за къщата, инак би го запомнил. Впрочем би ли го запомнил? Или пък му връщаше за това, че не бе отишъл да обядва със семейството й предната неделя — толкова уморен и потиснат се чувствуваше. Сякаш без да го признават, се бяха впуснали в безмълвен спор. Чувствуваше се твърде нещастен, за да й се натрапва напоследък, а потърсеше ли я, тя се правеше на много заета. Бе заета с подготовката около къщата, бе заета в този спор с него. Безсмислена работа. Изобщо всичко на този свят беше безсмислено — единственото, което имаше смисъл, бе да се отърве от Бруно. Безсмислени бяха и средствата за постигането на тази цел. Безсмислен би бил и съдебният процес, който би последвал.

Запали цигара — и видя, че не е допушил предишната. Засмука и двете, прегърбен над лъскавата черна масичка. Сякаш се виждаше в огледало с двете цигари в ръце. Какво правеше тук в 1,15 по пладне, пред третото си мартини, с все по-размътена глава, все по-неспособен да работи — ако изобщо имаше някаква работа? Гай Хейнс, който обичаше Ан, който бе създал „Палмира“? Дори не му стигаше смелост да запрати в ъгъла чашата с мартини. Подвижни пясъци. Ами ако затънеше в тях, ако наистина убиеше вместо Бруно? По думите на Бруно би било толкова лесно, когато в къщата няма друг освен стария Бруно и иконома — пък и Гай вече познаваше тази къща по-добре от родния си дом в Меткалф. Би могъл да остави и улики срещу Бруно — лугера в стаята, да речем. Върху тази мисъл се съсредоточи цялото му внимание. Юмруците му инстинктивно се свиха, а после изпита срам при вида на безсилно стиснатите длани. Не биваше да позволява на ума си да се отклонява в тази посока. Нали Бруно искаше точно това.

Намокри носната си кърпа в чашата с вода и освежи лицето си. Порязаното го засмъдя. Погледна се в страничното огледало. Отстрани на леко вдлъбнатата му брадичка бе потекла тънка струйка кръв. Прииска му се да замахне с юмрук срещу брадичката в огледалото. Рязко се изправи и се запъти да плати сметката си.

Ала след като се бе отклонил веднъж, умът му отново с лекота се отправи в същата посока. През безсънните нощи разиграваше убийството и това му действуваше като успокоително. Всъщност извършваше не убийство, а действие, с което се отърваваше от Бруно, сякаш с нож изрязваше злокачествено образование. В мрака бащата на Бруно не бе човек, а предмет, както и той самият не бе човек, а сила. Разиграването — да си представя как оставя лугера в стаята, как проследява пътя на Бруно към присъдата и смъртта — бе нещо като катарзис за Гай.

Бруно му изпрати портфейл от крокодилска кожа със златни краища и инициалите Г. Д. Х. от вътрешната страна. В бележката пишеше: „Реших, че е подходящ за теб, Гай. Да не загрубяваме, моля те. Аз много държа на теб. Винаги твой, Бруно.“ Неволно понечи да го хвърли в една кофа за смет, после го пъхна в джоба си. Мразеше да изхвърля красиви предмети. Щеше да измисли какво да прави с този.

Същата сутрин отказа да вземе участие в едно предаване по радиото. Не бе в състояние да работи и го знаеше. Защо ли изобщо ходеше на работа? На драго сърце би удавил дните и особено нощите си в пиянство. Загледа се в ръката си, която машинално въртеше кутийката с компаса върху бюрото. Някога някой му бе казал, че има ръце на монах капуцин. Тим О’Флеърти в Чикаго. Бяха седнали да хапнат спагети в апартамента на Тим в сутерена, говореха за Корбюзие и за сякаш вроденото красноречие на архитектите — естествен спътник на професията, — и какъв късмет е това, защото, за да се наложиш, трябва да умееш да се изразяваш. Ала всичко бе възможно в онези времена, нищо, че Мириам го тормозеше — това бе просто поредната открита, ободряваща битка, която предстоеше и му се струваше почтена независимо от трудностите. Започна да върти компаса в ръцете си, плъзгаше пръсти надолу и го обръщаше, докато не му дойде наум, че може би дразни Майърс, и престана.

— Ела на себе си, Гай — приятелски заговори Майърс.

— Не е там работата. От такива неща човек или се побърква, или не — отвърна Гай с мъртвешки спокоен глас и неспособен да се овладее, добави: — Нямам нужда от съвети, Майърс. Благодаря.

— Виж какво, Гай… — Майърс се изправи, висок като върлина, усмихнат и спокоен. Но не излезе иззад бюрото си.

Гай взе палтото си от закачалката до вратата.

— Извинявай. Просто не ми се говори за това.

— Зная какво ти е. Нерви преди сватбата. Изпитал съм го. Какво ще кажеш да слезем и да пийнем по едно?

Фамилиарността на Майърс засегна някакво чувство за достойнство, което никога не проявяваше, ако не го предизвикваха. Спокойното му безизразно лице, самодоволната му баналност го вбесиха.

— Наистина не искам, благодаря. — Гай внимателно притвори вратата след себе си.

23

Гай отново огледа редицата сгради от кафяв пясъчник на отсрещната страна, убеден, че е зърнал Бруно. Очите му се насълзиха и засмъдяха от напрягане в здрача. Видя го до черната желязна врата — а ето че сега го нямаше. Обърна се и тичешком се върна по стъпките си. Имаше билети за опера за тази вечер. Щяха да се срещнат с Ан в 8,30 пред операта. Тази вечер не му се искаше да се вижда с Ан, не искаше да слуша ободрителните й думи, не искаше да се мъчи да се преструва, че е по-добре, отколкото е. Ан се тревожеше от безсънието му. Не му приказваше много, ала дори и малкото приказки го дразнеха. На всичко отгоре не му се слушаше Верди. Какво го беше прихванало да купува билети за Верди? Искаше да й достави удоволствие, но в най-добрия случай тя нямаше да се зарадва особено, а и нямаше ли нещо налудничаво в това да се купуват билети за представление, което не бе по вкуса и на двамата.

Мисис Макаусланд му даде някакъв номер, на който трябвало да се обади. По всяка вероятност бе номерът на една от лелите на Ан. Дано Ан да бе заета тази вечер.

— Гай, не виждам как ще успея — извини се Ан. — Хората, с които леля Джули искаше да ме запознае, ще дойдат едва след вечеря.

— Добре.

— И не мога да се измъкна.

— Няма защо да се притесняваш.

— Много съжалявам. Знаеш ли, че от събота не сме се виждали?

Гай прехапа език. Натрапчивата й привързаност, грижовността й, ясният й нежен глас, който до неотдавна бе като прегръдка, го дразнеха — а това сякаш подсказваше, че вече не я обича.

— Защо не заведеш мисис Макаусланд на опера? Ще й бъде приятно.

— Изобщо не ми се ходи на опера, Ан.

— Да не си получил нови писма, Гай?

— Не. — Питаше го за трети път.

— Наистина те обичам. Не си го забравил, нали?

— Не, Ан.

Изтича нагоре по стълбата, закачи палтото си, изми се, среса се и тутакси вече нямаше какво да прави. И закопня за Ан. Изгаряше от копнеж по нея. Защо си бе втълпил, че не иска да я види? Затършува по джобовете си да намери бележката на мисис Макаусланд с телефонния номер, после побягна надолу и я затърси по пода в коридора. Беше се изпарила — сякаш някой нарочно я бе отмъкнал, за да го ядоса. Надзърна през гравираното стъкло на входната врата. Каза си — Бруно, Бруно я е взел.

Фокнърови сигурно знаеха телефонния номер на леля й. Щеше да се види с Ан, да прекарат заедно тази вечер, дори това да означаваше, че ще я прекарат с леля й Джули. Телефонът в Лонг Айланд обаче звъня ли, звъня, но никой не отговори. Напрегна се да си спомни фамилното име на леля й, ала не можа.

Стаята бе потънала в напрегната, сякаш осезаема тишина. Загледа се в ниските рафтове с книги покрай стените, които сам бе измайсторил, в бръшляна по конзолите — дар от хазяйката, в червения плюшен стол с лампата до него, в черно-бялата скица над леглото с надпис „Въображаем зоопарк“, в завесите от грубо сукно, зад които бе кухничката му. Отиде дотам едва ли не с досада, дръпна завесите и погледна вътре. Осезателно усещаше, че в стаята има някой, макар че това изобщо не го плашеше. Взе вестника и се зачете.

След няколко минути вече беше в един бар и пиеше второ мартини. Трябваше да се наспи тази нощ дори ако трябваше да пие без компания, което презираше. Отиде пеша до Таймс Скуеър, подстрига се, а на връщане купи литър мляко и няколко булевардни вестничета. Реши да напише писмо на майка си, после да пийне мляко, да почете вестници и да си легне. Дали пък като се върнеше, нямаше да зърне на пода изчезналия телефонен номер? Огледа се, но напразно.

Към два часа след полунощ стана и се защура из стаята. Беше гладен, но не искаше да яде. Спомни си как една нощ миналата седмица отвори кутия сардини и ги излапа, помагайки си с острието на ножа. Нощта събуждаше животинското, освобождаваше първичното. Измъкна една тетрадка от лавицата и припряно я запрелиства. Първата му нюйоркска тетрадка — да е бил двадесет и две годишен. Беше скицирал каквото му падне — сградата на корпорацията „Крайслър“, психиатричната клиника „Пейн Уитни“, шлепове по Ист Ривър, изкопчии, приведени над компресорите, с които пробиваха скалата. Имаше няколко скици на сградата на Рейдио Сити с бележки по разположението й, на другата страница бе същата сграда с подобренията, които би внесъл, или може би проект за съвсем нова сграда. Бързешком затвори тетрадката — скиците бяха добри, а се съмняваше дали би могъл да работи така добре в момента. Сякаш „Палмира“ бе последният изблик на безкористна, радостна младежка енергия. Познатата болка на потискано ридание прониза гърдите му, също както в годините след Мириам. Отпусна се на леглото, за да предотврати следващото.

Не чу нито звук, но се събуди от присъствието на Бруно в мрака. В началото мъничко се сепна от внезапната му поява, ала изненадата бързо се разсея. Както си бе представял в предишни нощи, идването на Бруно го зарадва. Но дали наистина бе Бруно? Да. Гай зърна блещукането на цигарата му над бюрото.

— Бруно?

— Здрасти — тихо отвърна Бруно. — Влязох с шперц. Вече си готов, нали? — Гласът му бе спокоен и уморен.

Гай се опря на лакът. Разбира се, че говореше Бруно. Виждаше оранжевото огънче на цигарата му.

— Да — отвърна Гай и това „да“ бе погълнато от мрака, не като друг път, когато излизаше беззвучно или въобще не излизаше от него. Кълбото в главата му се разви така стремително, та чак го заболя. Тъкмо това очакваха да чуят — той и безмълвната стая. И чудовищата отвъд стените.

Бруно приседна на леглото и го сграбчи за ръцете над лактите.

— Гай, повече няма да се видим.

— Няма.

Бруно вонеше отвратително на цигари и на сладникав брилянтин, на кисело от алкохола — въпреки това Гай не се отдръпна назад. Кълбото не спираше да се развива и главата му бе замаяна от наслада.

— Насилих се да бъда мил с него тия дни — продължи Бруно. — Не чак мил, просто да се държа като с човек. Тази вечер тъкмо излизахме с майка ми и той й каза нещо…

— Не искам да ми го казваш! — спря го Гай. Всеки път го бе спирал, понеже не искаше да знае нищо за баща му, нито какво казва, нито как изглежда.

И двамата замълчаха — Гай, защото не му се обясняваше, а Бруно насила. Бруно противно изсумтя с нос.

— Заминаваме утре за Мейн, по обяд вече ще сме тръгнали. Майка ми, аз и шофьорът. Утрешната нощ е благоприятна, ала и през другите може, само вторник не. По всяко време след единайсет…

Говореше безспир, повтаряше нещата, които Гай знаеше, и Гай не го прекъсна, защото бе наясно, че ще влезе в къщата и всичко ще се превърне в действителност.

— Преди два дни се напих като свиня и строших ключалката на задната врата. Няма да я оправят, нямат време. Но в случай, че е оправена… — Той му пъхна ключ в ръката. — Донесох ти ето това.

— Какво е то?

— Ръкавици. Дамски са, но ще се разтегнат. — Бруно се засмя.

Гай опипа тънките памучни ръкавици.

— Пистолетът е у теб, нали? Къде е?

— В долното чекмедже.

Гай го чу как се препъна в бюрото, чу как издърпа чекмеджето. Абажурът изпука, лампата светна — насреща му стоеше Бруно, едър и висок, с ново палто с висока яка, белезникаво, почти бяло, с черни панталони на едва забележими бели райета. Бял копринен шал бе провесен около врата му. Гай изпитателно го огледа — от малките кафяви обувки до сплъстената омазнена коса, сякаш би могъл по външния му вид да проумее настъпилата промяна в чувството му или самото чувство. Близост, дори нещо повече, братска близост. Бруно щракна спусъка надолу и се обърна към него. Лицето му бе наедряло от последния път, румено и по-оживено от всякога. От сълзите очите му изглеждаха по-големи и някак златисти. Гледаше към Гай, сякаш се мъчеше да намери думи или сякаш го молеше той да каже нещо. Облиза тънките си полуотворени устни, поклати глава и протегна ръка към лампата. Светлината угасна.

Вече го нямаше, а сякаш не си бе отишъл. Сякаш в стаята бяха само те двамата и сънят.

Когато Гай се събуди, в стаята струеше заплашително сива светлина. Часовникът показваше 3,25. Спомни си повече по усет, че тази сутрин бе говорил по телефона, че Майърс се бе обадил да попита защо не е на работа, а той му бе обяснил, че не се чувствува добре. По дяволите Майърс! Лежеше и мигаше, мъчеше се да се отърси от вцепенението си, мъчеше се да свикне с мисълта, че довечера всичко ще е свършило. После стана и бавно се зае с обичайното бръснене, къпане и обличане, съзнавайки, че нито едно от заниманията му няма никакво значение до времето между единадесет и полунощ, до онзи час, който нито щеше да избърза, нито да се забави; часът, който просто щеше да настъпи. Имаше чувството, че се движи по определен коловоз и вече не би могъл да спре или да се измъкне, дори да искаше.

По средата на късната си закуска в едно улично кафене го обзе странното усещане, че при последната им среща е разказал на Ан всичко, което щеше да извърши, и тя го е изслушала спокойно, убедена, че така трябва, заради него, тъй като той непременно трябва да извърши онова, което щеше да извърши. Стори му се така естествено и неизбежно, сякаш всички би трябвало вече да го знаят — седящият до него, който безучастно дъвчеше, мисис Макаусланд, която метеше, когато той излезе, и го попита с подчертано майчинска усмивка дали се чувствува добре. Календарът на стената сочеше датата 12 март, ПЕТЪК. Гай се поогледа, после довърши закуската си.

Искаше да се движи безспир. Реши, че като повърви по Мадисън Авеню, после по Пето до края на Сентръл Парк, надолу от Сентръл Парк Уест до Пенсилвания Стейшън, щеше да стане време да вземе влака за Грейт Нек. Замисли се как и откъде ще подхване работата тази нощ, ала му стана досадно — все едно, че бе някакъв урок, който бе преповтарял до припадък, и престана. Медните барометри на една витрина на Мадисън Авеню страшно му харесаха, сякаш му предстоеше ваканция, когато щеше да ги получи и да им се любува. На Анината платноходка нямаше такъв чудесен барометър, инак би го забелязал. Трябва да купи един, преди да отплуват на юг за медения си месец. Мислеше за любимата си като за безценно съкровище. Беше стигнал до северния край на Сентръл Парк, когато се сети, че пистолетът не е у него. Нито ръкавиците. А беше осем без четвърт. Чудесно начало, няма що. Спря едно такси и накара шофьора да кара бързо към дома му.

Въпреки всичко му остана време в излишък и той разсеяно се засуети из стаята си. Дали да не си обуе обувки със суров каучук? Да си сложи ли шапка? Измъкна лугера от долното чекмедже и го остави на бюрото. Под пистолета лежеше един от плановете на Бруно и той го разгърна, ала всичко моментално му прозвуча така познато, че той изхвърли листа в кошчето. Набраната инерция възвърна спокойните му движения. Взе пурпурпочервепите ръкавици от нощната масичка. Отвътре изпадна жълто картонче: билет до Грейт Нек.

Впери поглед в черния лугер, който сега още повече го смая с невероятните си размери. Какъв тъпак е бил онзи, които го е изработил! Измъкна собствения си малък пистолет от горното чекмедже. От богато украсената му дръжка струеше дискретно очарование. Възкъсата му източена цев изглеждаше любознателна, волева, сдържано силна и смела. Все пак не бива да забравя, че се бе канил да остави лугера в спалнята, защото това бе пистолетът на Бруно. Ала сякаш вече не си заслужаваше да носи тежкия предмет само заради това. Странно бе, но вече действително не изпитваше неприязън към Бруно.

Напълно се обърка. За момент. Непременно вземи лугера, лугерът беше в плана! Сложи го в джоба на палтото си. Протегна ръка да вземе ръкавиците от бюрото. Ръкавиците бяха пурпурночервени, а платнената калъфка на пистолета му бе светлолилава. Внезапно му хрумна, че ще бъде по-добре, ако вземе малкия пистолет поради съчетанието на цветовете. Сложи лугера обратно в долното чекмедже и пъхна малкия пистолет в джоба си. Не се зае да проверява дали не е пропуснал нещо — толкова често бе разучавал плановете на Бруно, че дори само по усет бе убеден, че всичко е наред. Преди да излезе, поля бръшляна с чаша вода. Мина му през ума, че едно кафе би го освежило. Щеше да го изпие на гарата в Грейт Нек.

По едно време във влака някакъв пътник го блъсна по рамото, а нервите му бяха толкова изопнати, че изведнъж си помисли, нещо трябва да се случи. И заваляха думи, които без малко щеше да изрече: това тук в джоба ми всъщност не е пистолет. Никога не съм го възприемал като такъв. Не съм го купил като оръжие. И моментално му олекна, понеже бе сигурен, че ще го използува, за да убие. Той бе същият като Бруно. Нима не го бе чувствувал безброй пъти, но като страхливец не си го признаваше? Не му ли бе ясно, че с Бруно си приличаха? И защо Бруно му беше симпатичен? Той обичаше Бруно. Бруно му беше подготвил пътя, сантиметър по сантиметър, и всичко щеше да мине добре, защото на Бруно му вървеше. Светът бе създаден за такива като Бруно.

Ръмеше и щом слезе от влака, отвсякъде го обгърна мъглива пелена. Гай се отправи към чакащите автобуси, които Бруно бе описал. От отворения прозорец нахлуваше по-хладен въздух, отколкото в Ню Йорк; ухаеше на поле. Автобусът се изтегли от осветения квартален център и пое по един доста тъмен път с къщи от двете страни. Сети се, че не бе пил кафе на гарата. Това така го ядоса, че малко оставаше да слезе от автобуса и да се върне. Чашка кафе би могла да промени живота му. Да, неговия живот! Ала на спирка Грант Стрийт машинално се изправи и усещането, че се движи по установен коловоз, се възвърна и го успокои.

Обувките му пружинираха по мокрия черен път. Зърна пред себе си едно момиченце, което пробяга по стъпалата, после по алеята към входната врата наблизо. Чу как се затваря вратата — в това имаше нещо интимно, уютно. Тогава видя празното място с едно-едничко дърво, а по-нататък вляво мрак и дървеса. Уличната лампа, която неизменно присъствуваше в сценариите на Бруно, бе увенчана с мазно синкавозлатисто сияние. Някаква кола бавно приближи, предните й фарове бясно подскачаха от неравностите по пътя, и го отмина.

Къщата неочаквано се изпречи пред него, сякаш се вдигна завеса пред позната сцена: дългият двуметров бял зид отпред, засенчен тук-там от черешови дървета, а отзад — белият триъгълник на покрива. Кучкарникът. Гай прекоси улицата. Чу скърцане — някой бавно идваше насам. Прилепи се до по-неосветената северна страна на зида и зачака да види кой е. Един полицай със сключени ръце на гърба и с палка. Изобщо не се уплаши, вероятно по-малко, отколкото ако не бе полицай. Изчака го да отмине, повървя петнадесет крачки покрай зида, подскочи и се залови за корниза отгоре, покатери се и го възседна. Почти точно под себе си зърна очертанията на щайгата за бутилки, която Бруно беше оставил до стената. Наведе се и надникна през черешовите клони да види къщата. Мярнаха му се два от петте прозореца на първия етаж и част от издадения по-напред четириъгълен плувен басейн. Никъде не светеше. Скочи долу.

Сега вече успя да различи шестте стъпала с бели перила на черния вход и смътните очертания на неравния плет от кучешки дрян без цветове, който опасваше цялата къща. Както бе предположил от рисунките на Бруно, къщата бе твърде невзрачна за десетте двойни фронтона, поставени очевидно по изричното настояване на клиента. Тръгна покрай стената, ала се стресна от пукащите под краката му клонки. Прекоси моравата по диагонал, съветваше Бруно, и ето, клонките бяха причината.

Когато се отправи към къщата, шапката му се закачи на някакъв клон. Напъха я отпред под палтото си и мушна ръка в джоба, където бе ключът. Кога си беше сложил ръкавиците? Пое дъх и се завтече през тревата полутичешком, полувървешком, леко и бързо като котка. И по-рано съм го правил, каза си наум, сега е просто за пореден път. В края на моравата се спря, поколеба се, погледна към познатия гараж и криволичещата дотам настлана с чакъл алея и свърна към шестте стъпала на черния вход. Тежката врата се отвори без шум и той прехвърли ръка върху топката от вътрешната страна. Ала секретната брава на втората врата му се опря и той за момент се пообърка, после натисна по-силно и вратата поддаде. Отляво върху кухненската маса тиктакаше часовник. Сигурен бе, че е часовник, макар че наоколо бе само мрак, мержелееха се очертанията на голямата бяла печка, масата за слугите и столовете отляво, долапите. Придвижи се напряко към задното стълбище, като броеше стъпките си. По-добре би било по другото стълбище, ала там всички стъпала скърцат. Вървеше бавно и вдървено, напрягаше очи, за да избегне кошовете за зеленчуци, които всъщност не виждаше. За момент го обзе паника при мисълта, че сигурно прилича на лунатик.

Отначало изкачваш дванадесет стъпала, прескачаш седмото. След площадката изкачваш няколко стъпала, после още няколко… Прескочи четвъртото; прескочи третото, направи широка крачка най-горе. Звучи насечено, лесно ще го запомниш. Гай прескочи четвъртото в първата редица стъпала. Точно на площадката преди последните стълби имаше кръгло прозорче. В някакво есе бе чел: Заниманията на живеещите в един дом ще съответствуват на начина, по който той е построен… Ще спре ли детето, за да погледне навън през прозореца, преди да изкачи петнадесетте стъпала до детската стая? Отляво, на три метра по-нагоре, беше стаята на иконома. В цялата къща само тук попадаш близо до жива душа, изрече Бруно с все по-силен глас, докато Гай минаваше покрай тъмната рамка на вратата.

Подът съвсем слабо простена и Гай пъргаво се отмести, изчака и заобиколи. Внимателно прихвана с длан топката на вратата към преддверието. Отваряйки я, чу ясното тиктакане на часовника при площадката ма парадното стълбище и осъзна, че го чуваше от няколко секунди. Тогава чу въздишка.

Въздишка на парадното стълбище!

Часовникът заби. Топката на вратата изтрака и той я стисна така, че едва не я счупи. Три. Четири удара. Затвори вратата, преди икономът да е чул! Дали затова Бруно бе определил интервала между единадесет и полунощ? Проклет да е! А и лугера го нямаше! Гай рязко затвори вратата. Изпоти се от хлопването й, пареща вълна пропълзя от врата към лицето му, а часовникът биеше ли, биеше. Чу го как удари за последен път.

Ослуша се. Отново се чуваше само приглушеното невидимо тиктакане. Отвори вратата и влезе в преддверието. Вратата на баща ми е точно отдясно. Пак се бе върнал на коловоза. Сигурен бе, че вече е бил тук, в пустото преддверие — усещаше го физически, вперил поглед във вратата отдясно — със сивия килим, кремавата ламперия по стените, мраморната масичка на горния край на стълбището. Преддверието имаше специфична миризма, дори тя му бе позната. Внезапно усети силно парене по слепоочията. Беше сигурен, че старецът стои в очакване от другата страна на вратата, затаил дъх точно като него. Гай задържа дишането си толкова продължително, че старецът сигурно вече бе умрял, ако и той не си бе поел дъх толкова време. Глупости! Отвори вратата!

Прихвана топката с лявата си ръка, а дясната машинално напипа пистолета в джоба му. Чувствуваше се като автомат, недосегаем и извън опасност. Вече безброй пъти е бил тук, много пъти го е убивал, ето и сега. Впери поглед в едва открехнатата врата с чувството, че зад нея се разкрива безкрайно пространство, и зачака виенето на свят да престане. Ами ако не успееше да го види, като влезеше? Ами ако старецът пръв го забележеше? Стаята е слабо осветена от лампата, която свети на предната веранда, ала леглото се намираше в противоположния ъгъл. Отвори по-широко вратата, заслуша се и доста припряно влезе. Ала в стаята бе тихо, леглото в ъгъла едва се различаваше, само в горния му край една ивица светлееше. Притвори вратата, вятърът би могъл да я блъсне, и се обърна с лице към ъгъла.

Пистолетът вече бе в ръката му, насочен към леглото, което изглеждаше празно, колкото и да напрягаше поглед.

Погледна през рамо вдясно към прозореца. Беше отворен само около педя, а Бруно беше казал, че ще бъде широко отворен. Заради дъжда е. Огледа навъсено леглото и в този момент едва не подскочи: различи очертанията на главата доста близо до стената; бе килната встрани, сякаш го наблюдаваше с весело пренебрежение. Лицето бе по-тъмно от косата, която се сливаше с възглавницата. Така, както бе застанал, пистолетът бе насочен право в главата.

Би трябвало да се цели в гърдите. Пистолетът послушно се насочи към гърдите. Гай пристъпи напред и отново погледна към прозореца зад себе си. Не се чуваше дишане. Човек наистина не би повярвал, че е жив. Колко пъти си бе повтарял, че фигурата срещу него е просто мишена. И тъй като не познаваш онзи насреща, убиваш, както се убива на война. Сега ли?

— Ха-ха-хааа! — от прозореца.

И Гай, и пистолетът се разтрепераха.

Смехът бе долетял отдалеч, смях на момиче в далечината, ала бе ясен и отчетлив като изстрел. Гай облиза пресъхналите си устни. За момент живият смях бе прочистил цялата картина, бе я изпразнил, но ето че постепенно вакуумът взе да се запълва с присъствието му — беше тук, за да убие. Всичко бе станало за секунда. Животът. Младо момиче върви, по улицата. Навярно с младеж. А този тук спи в леглото си, жив. Не, недей да мислиш! Спомни си, правиш го заради Ан. За нея и за себе си! Както се убива на война, както се убива…

Натисна спусъка. Чу се щракане. Отново натисна и пак прищракване. Това беше номер! Всичко беше нереално, една измама! Дори и неговото присъствие тук! Отново натисна спусъка.

Гърмежът раздра стаята. Пръстите му се вкочаниха от ужас. Нов гърмеж, сякаш земната кора се пропука.

— Къх! — дойде откъм леглото. Сивото лице се повдигна, мярнаха се очертанията на главата и раменете.

Гай се озова на покрива на верандата, падаше. Чувството го разтърси, както човек се събужда, когато пада по време на кошмар. Плъзна ръка върху по чудо попадналия му прът, отново полетя и се приземи на ръце и колене в края на верандата. Рипна на крака и се затича покрай къщата, после през моравата право към щайгата за бутилки. Едва тогава усети колко лепкава е пръстта, колко безнадеждно се мъчи да си помага с ръце, за да я прекоси по-бързо. Ето какво усеща човек, ето това е то, животът — като онзи смях. Кошмар, а ти си вцепенен, безпомощен да се пребориш с непреодолими сили.

— Хей! — извика някой.

Икономът беше подире му, както се бе опасявал. Усещаше го по четите си. Кошмарът!

— Хей! Хей, ти!

Гай спря под черешите и се обърна с отпуснати юмруци. Онзи не го следваше непосредствено. Беше доста далеч, ала го беше видял. Бясно тичащата фигура в бяла пижама се поклащаше и подскачаше като струйка дим и в един момент свърна към него. Гай зачака вцепенен.

— Хей!

Гай стремително пресрещна с юмрук настъпващата брадичка и бялото видение рухна.

Втурна се към зида.

Наоколо се стелеше мрак. Едва не се блъсна в едно дръвче, прескочи нещо като канавка и продължи да тича. В този миг внезапно се озова проснат по лице върху земята, прикован от болката, която разтърсваше цялото му тяло. Трябваше да превъзмогне това необуздано треперене, трябваше да се изправи и да затича, пък и Бруно изобщо не му беше казал да върви натам… ала не можеше да се помръдне. Поемаш право на изток от Нюхоуп по тесния черен път (неосветен), южно от къщата, и продължаваш да се движиш, пресичаш две по-големи улици към Кълъмбия Стрийт и тръгваш на юг (надясно)… Към автобусната линия, която отвеждаше към друга железопътна гара. Лесно му беше на Бруно да пише проклетите си указания върху хартия. Мътните да го вземат! Знаеше къде се намира сега — на запад от къщата, в полето, което не влизаше в маршрута на нито един от сценариите! Погледна назад. Накъде ли беше север? Къде ли се е дянала уличната лампа? Навярно нямаше да успее да намери тесния път в мрака. Не можеше да се ориентира дали къщата е зад него или вляво. Някаква загадъчна болка пулсираше в дясната му ръка от китката до лакътя, толкова силна, че би трябвало да свети в тъмното.

Сякаш експлозията от пистолета го бе раздробила на късове, сякаш никога повече нямаше да може да събере достатъчно сили, ала това всъщност не го интересуваше. Спомни си как го удариха веднъж на футболен мач в училище — лежеше проснат по корем като сега, зашеметен от болка. Спомни си вечерята, да, вечерята, и грейката с топла вода, която майка му сложи в леглото при него, спомни си как ръцете й го докосваха, докато подпъхваше завивките под брадичката му. Треперещата му ръка се дереше до кръв о някакъв стърчащ остър камък. Прехапа устна и отново се унесе в мисли — несвързани като в сутрешна полудрямка. Знаеше, че в следния миг трябва да е на крака независимо от агонията, защото тук не беше в безопасност. Все още беше съвсем близо до къщата. Изведнъж ръцете и краката му се задвижиха под него, като от внезапното изпразване на заряд със статично електричество, и той отново тичаше през полето.

Странен звук го накара да спре — ниско мелодично стенание, което сякаш извираше отвсякъде.

Полицейски сирени, разбира се. А отначало ги бе помислил за самолет — какъв тъпак! Побягна нататък, убеден, че тича слепешката, но далеч от сирените, които в момента се чуваха отляво, а той трябва да свие наляво, за да излезе на тесния път. Сигурно вече бе доста далеч от дългия градински зид. Затича косо наляво, за да пресече магистралата, която положително бе натам — и тъкмо тогава осъзна, че сирените се приближаваха по пътя. Би трябвало да почака… Не можеше да чака. Продължи да тича успоредно с колите. В този миг кракът му се оплете в нещо и той отново падна, ругаейки. Беше се проснал с разперени ръце в нещо като канавка; подвита, дясната ръка стърчеше на брега. Влудяващото безсилие изби в горко ридание. Лявата му ръка висеше някак особено. Бе във вода до китката. Ще ми се намокри часовникът, мина му през ума. Ала колкото повече се мъчеше да я измъкне, сякаш толкова по-невъзможно бе да я помръдне. Двете сили — едната, която се стремеше да помести ръката, и другата, която й противодействуваше, бяха в такова пълно равновесие, че ръката дори не го болеше. Странно, но би могъл и да заспи сега. Ненадейно си помисли: полицията ще ме обгради, отново се изправи и затича.

Наблизо, вдясно, тържествуващо пропищя сирена, сякаш го бяха открили.

Отпред му се изпречи осветен четириъгълник и той свърна, за да го избегне. Прозорец. За малко да връхлети в някаква къща. Целият свят беше буден! А той трябваше да пресече пътя!

Полицейската кола го отмина на десет метра разстояние, фаровете проблеснаха в храстите. Отляво, някъде при къщата, изстена друга сирена и заглъхна напълно. Гай прекоси пътя приведен, малко след колата, и навлезе в по-плътна тъмнина. Вече нямаше значение къде беше тесният път, в тази посока се отдалечаваше от къщата. На юг има гора, не е осветено, там лесно ще се укриеш, ако не можеш да използуваш тесния път… В никакъв случай не се опитвай да се отървеш от лугера между моя дом и жп гарата. Пъхна ръка в джоба и напипа хладното късо оръжие през дупките на ръкавиците. Не си спомняше кога е върнал пистолета в джоба си. Ами ако го беше забравил върху синия килим?… Ами ако го беше изпуснал? И точно сега ли трябваше да мисли за това!

Беше се закачил за нещо и не можеше да се отскубне. Машинално заудря с юмруци — бяха просто храсти, клончета, трънаци, — ала продължи да се бори и да се мята, тъй като сирените го преследваха, а единствено насам бе спасението. Нахвърли се с всички сили срещу врага отпред, отстрани и дори отзад, а той се вкопчваше в него с хиляди остри ръчички, които така пукаха, че дори заглушаваха сирените. С радост се отдаде на борбата, наслаждавайки се на откритата честна схватка.

Събуди се в края на някаква гора, по корем, на един стръмен скат, с главата надолу. Събудил ли се бе, или току-що бе паднал? Ала небето пред него сивееше, тъкмо се зазоряваше, и когато се изправи, пред очите му притъмня — очевидно е бил в безсъзнание. Пръстите му веднага опипаха сплъстената влажна коса, залепнала отстрани на главата му. Навярно ми е счупена главата — ужасено си помисли той и за миг глуповато спря, очаквайки да се строполи мъртъв.

Тук-там като звезди при здрач в подножието просветваха светлинните на някакъв градец. Машинално измъкна носна кърпа и здраво пристегна с нея основата на палеца — порязал се бе и капеше тъмна до черно кръв. Приближи се до едно дърво и се опря о него. Заоглежда града и пътя в ниското. Нямаше никакво движение. Той ли беше това? Облегнат на дървото, със спомена за изстрела, сирените, битката с гората? Жаден беше. Съзря бензиностанция на черния път в края на града и заслиза нататък.

До бензиностанцията имаше допотопна помпа. Навря глава под помпата. Издраното му лице пареше навсякъде. Умът му бавно се проясняваше. Оттук до Грейт Нек не би могло да е повече от три километра. Свали от дясната си ръка ръкавицата, която се крепеше само на един пръст и на ивица около китката, и я пъхна в джоба. Къде беше другата? Дали я бе изпуснал там, където си превърза пръста? Успокои се от обзелата го паника — беше така добре позната. Щеше да се наложи да се връща за ръкавицата. Прерови джобовете на палтото, откопча го и затършува в джобовете на панталоните. Шапката падна в краката му. Съвсем я бе забравил. Ами ако я беше изпуснал някъде? В този миг вътре в левия ръкав намери ръкавицата, цялата съдрана — държеше се само на остатъка от лентичката около китката. С облекчение, прилично на щастие, я пъхна разсеяно, в джоба си. Нави скъсалия се маншет. Реши да върви на юг — знаеше посоката, след това да хване автобус до някоя железопътна гара.

Болката го прониза в мига, в който осъзна целта си. Как би могъл да измине толкова дълъг път с тия колене? Въпреки това вървеше с високо вдигната глава, за да си дава смелост. Беше настъпило онова относително равновесие между деня и нощта, когато все още е тъмно, макар небето вече да просветлява. Но тъмата сякаш все още би могла да надделее над светлината, защото явно бе по-силна. Ако нощта можеше да се задържи, докато се прибере и завърти ключа в ключалката!…

В този миг денят се втурна срещу нощта без предупреждение и раздра хоризонта отляво. Сребърна нишка пробяга по очертанията на хълма и хълмът стана бледоморав, зелен и светлокафяв, сякаш отваряше очи. На хълма под едно дърво жлътна къщичка. Отдясно тъмното поле се бе превърнало във висока жълто-зелена трева, която се поклащаше като спокойно море. От тревата с крясък излетя птица и със заострените си криле изписа върху небесната вис многословно, бързо, възторжено послание. Гай спря да погледа, докато птицата отлетя.

24

Изпитателно огледа лицето си в огледалото — за кой ли път, — търпеливо допря кръвоспиращата лопатка върху всяка драскотина, после ги напудри отново. Грижеше се безпристрастно за лицето и ръцете си, сякаш не бяха част от него. Когато се срещнаха с вперените в него очи от огледалото, очите му се отместиха, както сигурно се бяха отместили онзи следобед във влака, когато се бе опитал да отбегне погледа на Бруно.

Върна се в стаята и се строполи върху леглото. Щеше да си отдъхне и днес, и утре, неделя. Не се налагаше да се вижда с никого. Би могъл да отиде за няколко седмици в Чикаго и да каже, че заминава по работа. Ала може би щеше да изглежда подозрително, ако още на следващия ден напусне града. Вчера. Снощи. Ако не бяха изподраните му ръце, би могъл да си въобрази, че го е извършил насън. Понеже не го бе искал, мина му през ума. Не го бе извършил по собствена воля, а по волята на Бруно, която непоколебимо го бе тласкала към тази развръзка. Дощя му се на висок глас да изругае Бруно, ала сега просто нямаше сила. Странното беше, че не усещаше вина вероятно защото нататък го бе тласнала волята на Бруно. А и какво всъщност бе чувството за вина — по-силно след смъртта на Мириам, отколкото в момента? В момента бе уморен, нищо повече, и нищо не го интересуваше. Или така би се чувствувал всеки, след като е убил? Помъчи се да заспи, но в паметта му отново изплува случилото се в автобуса от Лонг Айланд, двамата работници, които го зяпаха, а той се преструваше, че спи, закривайки лицето си с вестник. Бе изпитал по-голямо унижение пред работниците…

На стъпалата отпред коленете му се подгънаха и той едва не се свлече. Не се огледа да види дали го наблюдават. Какво по-обикновено от това — да слезе да си купи вестник… Ала съзнаваше, че няма сили да се огледа дали го наблюдават, нямаше сили дори да се страхува, но се ужасяваше от момента, когато силите му щяха да се възвърнат — така болният или раненият се ужасява от предстоящата неизбежна операция.

Най-дългият материал бе в „Джърнъл Америкън“; имаше и рисунка на убиеца, скалъпена по описанието на иконома — един и осемдесет и пет висок, около осемдесет и пет — девет-десет килограма, с тъмно палто и шапка. Гай леко се изненада, като прочете материала, сякаш не се отнасяше до него: той бе висок само метър и седемдесет и тежеше около седемдесет килограма. Освен това не бе носил шапка. Прескочи онази част, в която разказваха подробности за Самюъл Бруно, и с най-голям интерес изчете предположенията накъде е побягнал убиецът. По шосето за Нюхоуп на север, после следите му се губели в Грейт Нек, откъдето, пишеше по-нататък, навярно е взел влака в 12,18. В действителност беше поел на югоизток. Почувствува внезапно облекчение. Спасен! Внимавай, каза си наум, това е измамно усещане. Изправи се. За първи път изпадна в същата паника, както когато се мъчеше да се измъкне от полето край къщата. Вестникът беше отпреди няколко часа. Досега може би вече са открили грешката си. Може би са тръгнали за насам и стоят пред вратата му. Затаи дъх, но не чу никакъв шум, отново усети умора и седна. Насили се да изчете внимателно останалата част от написаното. Обръщаха внимание на хладнокръвието на престъпника — изглежда, добре е познавал обстановката. Нямало никакви следи, никакви улики освен отпечатъци от обувки номер четиридесет и четири и петно от черна обувка върху бялата мазилка на стената. Сети се за дрехите си, трябваше да се отърве от дрехите, и то начаса, но кога ли щеше да намери сили да го стори? Странно как се бяха подвели за номера на обувките — кракът му бе по-малък, — и то при толкова разкалян терен. „… куршум с извънредно малък калибър“ — пишеше по-нататък. Трябваше да се отърве и от пистолета. Заболя го от мъка. Не му се искаше, как не му се искаше да се раздели с пистолета си! Надигна се и отиде да вземе още лед за компреса, който бе наложил върху главата си.

Ан му се обади късно следобед — били канени на гости в неделя вечерта в Манхатън.

— У Хелън Хейбърн. Нали помниш, казах ти.

— Да — отвърна Гай. Нищо не си спомняше. Чу равния си глас. — Май не съм съвсем за гости, Ан.

Вече почти цял час се усещаше вцепенен. Думите на Ан му се сториха чужди, неуместни. Чуваше се как и отговаря, без да се притеснява, дори без да се интересува дали Ан няма да забележи нещо. Ан каза, че в такъв случай може да покани Крис Нелсън, и Гай се съгласи. Колко доволен щеше да е Нелсън да прекара вечерта с Ан — нали преди Гай и Ан да се запознаят, те са били близки с Ан и той все още я обичаше.

— Какво ще кажеш да донеса нещо вкусно в неделя вечерта и да хапнем заедно? — предложи Ан. — Бих могла да се уговоря с Крис за по-късно.

— Може би ще изляза в неделя, Ан. Да правя скици.

— А, извинявай. Исках да ти кажа нещо.

— Какво?

— Нещо, което, струва ми се, ще ти достави удоволствие. Е, добре… някой друг път.

Гай крадешком се заизкачва по стълбите, като внимаваше мисис Макаусланд да не го види. Не го оставяше на мира мисълта, че Ан се бе държала хладно. При следващата им среща щеше да узнае всичко и да го намрази. С Ан беше свършено, с Ан беше свършено. Повтаря си го непрестанно, докато заспа.

Събуди се на другия ден по обяд и до вечерта лежа неподвижен в леглото си — нетърпимо беше дори само да прекоси стаята за още лед. Сякаш никога не би могъл достатъчно да си отспи, та да си възвърне силите. Нека да възстанови събитията. Телом и духом да възстанови изминатия дълъг път. И към какво да се върне? Лежеше вцепенен от уплаха, потеше се и трепереше от страх. Трябваше да стане и да отиде до банята. Имаше леко разстройство. Вероятно от страх. Както на бойното поле.

Сънува в просъница, че прекосява моравата към къщата. Къщата беше мека, бяла и податлива като облак. Той стоеше и не желаеше да стреля, решен да се пребори, да докаже, че може да надвие. Събуди го изстрелът. Отвори очи и видя, че се е зазорило. Видя себе си — стоеше в стаята си до бюрото, досущ като в съня, с насочен към леглото в ъгъла пистолет, видя и Самюъл Бруно, който се мъчеше да седне. Пистолетът изтрещя отново. Гай изпищя.

Скочи, олюлявайки се, от леглото. Видението изчезна. От прозореца нахлуваше същата мъждива светлина като в онова утро, същата смесица от живот и смърт. Отсега нататък всяка сутрин щеше да го събужда все тази светлина, да му показва същата стая, и всеки следващ път нещата щяха да изпъкват по-отчетливо, ужасът му щеше да нараства. Нима така щеше да се събужда всяка сутрин до края на живота си?

На вратата на кухничката се звънна.

Мина му през ума, че полицаите са долу. Сега, призори, бе най-удобно да го заловят. Но той не се страхуваше, изобщо не се страхуваше. Щеше да направи пълни признания. Нямаше да спре, всичко щеше да си каже!

Натисна копчето за входната врата, приближи се до вратата на апартамента и наостри слух.

Нагоре затопуркаха леки ситни стъпки. Беше Ан. По-добре полицията, отколкото Ан! Обърна се и безсмислено дръпна щорите надолу. Прокара пръсти през косата си и напипа издутината на главата си.

— Аз съм — прошепна Ан, промушвайки се през отвора. — От Хелън дотук дойдох пеша. Каква чудесна сутрин! — Забеляза превръзката и мигом посърна. — Какво ти е на ръката?

Гай се отдръпна в сянката до бюрото.

— Сбих се.

— Кога? Снощи? Ами лицето ти, Гай!

— Да. — Тя му беше необходима, трябваше да я задържи. Без нея щеше да загине. Разтвори ръце да я прегърне, ала тя го възпря, оглеждаше го в сумрачната виделина.

— Къде, Гай? Кой беше?

— Дори не го познавам — вяло продума той почти без да си дава сметка, че лъже. Нали трябваше на всяка цена да я задържи. — В един бар. Не светвай — припряно я спря. — Моля те, Ан.

— В един бар?

— Не знам как стана. Съвсем неочаквано.

— Дори не го познаваш, така ли?

— Да.

— Не ти вярвам.

Ан заговори бавно и Гай изведнъж с ужас осъзна, че тя е отделна личност, че мисли различно, реагира различно.

— Как да ти повярвам? — продължи Ан. — Защо да ти вярвам и за писмото, и че подателят ти е неизвестен?

— Защото е вярно.

— Както и за онзи, с когото се би на моравата. Същият ли беше?

— Не.

— Криеш нещо от мен, Гай. — После добави по-меко, ала въпреки това сякаш го нападаше с всяка незначителна думичка: — Какво има, скъпи? Знаеш, че искам да ти помогна, но трябва всичко да ми кажеш.

— Вече ти казах — отвърна той и стисна зъби. Светлината зад него се променяше. Успееше ли да задържи Ан сега, щеше да издържи на всяко разсъмване. Погледна свободно падащата й светлоруса коса и посегна да я докосне, ала тя се отдръпна.

— Не зная как можем да продължаваме така, Гай. Не става.

— Повече няма да е така. Край. Кълна ти се, Ан. Моля те да ми повярваш. — Моментът бе решаващ, сякаш въпросът бе сега или никога. Трябваше да я притисне в обятията си, да я притиска с плам, докато престане да се противи. Ала не бе способен да помръдне.

— Откъде знаеш?

Гай се поколеба.

— Това беше душевно състояние.

— И писмото ли беше плод на душевно състояние?

— Писмото само го влоши. Сякаш бях в задънена улица. В работата ми, Ан! — Наведе глава. Работата да изкупва греховете му!

— Веднъж каза, че те правя щастлив — бавно произнесе тя — или че бих могла, независимо от всичко. Вече не е така.

Искаше да каже, че той определено не я прави щастлива. Ала ако би могла да продължи да го обича, той бе готов на всичко, за да я направи щастлива. Как би я боготворил, как би й служил!

— Ти ме правиш щастлив, Ан. Нищичко друго нямам. — Сви се и отведнъж захлипа, без да се срамува, хлипа дълго чак докато Ан го докосна по рамото. И макар че й бе благодарен, мигом му се дощя да се отдръпне, защото усети, че го докосва само от съжаление, само от човещина.

— Да ти приготвя ли закуска?

Дори и в лекото раздразнение, което усети в гласа й, долови желанието й да му прости, а това означаваше, че му прощава напълно. Задето се бе сбил в един бар. Помисли си, че тя никога нямаше да проникне в петъчната нощ, понеже тази нощ вече бе заровена много дълбоко и нито тя, нито който и да е друг можеха да я достигнат.

25

— Не давам пукната пара какво мислиш! — изрече Бруно, дигнал крак върху стола. Смръщи се и тънките му руси вежди почти се сключиха, а краищата им щръкнаха като котешки мустак. Погледна към Джерард като златист проскубан тигър, разярен до крайност.

— Не казах такова нещо — отвърна Джерард и повдигна прегърбените си рамене, — нали?

— Точно това обаче намекна.

— Не съм. — Закръглените му рамене два пъти се разтърсиха от смях. — Погрешно си ме разбрал, Чарлс. Не исках да кажа, че нарочно си осведомил някого за заминаването си. Случайно си се изпуснал.

Бруно впери поглед в него. Джерард току-що бе намекнал, че ако престъпникът добре е познавал обстановката, Бруно и майка му сигурно са имали някакъв пръст в тази работа, а престъпникът е познавал обстановката много добре. Джерард знаеше, че едва в четвъртък следобед бяха взели решението да отпътуват в петък. Що за идея да го докара чак до Уолстрийт, за да му съобщи този факт. Не разполагаше с нищо друго и не можеше да го излъже. Това бе поредното идеално убийство.

— Имаш ли нещо против да си вървя? — попита Бруно. Джерард безцелно разместваше разни листове по бюрото, сякаш имаше още нещо, заради което го задържаше.

— Ей сега. Налей си едно. — Джерард кимна към бутилката уиски на отсрещния рафт.

— Не, благодаря. — Умираше да си пийне, ала не и тук.

— Как е майка ти?

— Вече ме попита. — Майка му не беше добре, не спеше, и той бързаше да се прибере най-вече заради нея. Отново се вбеси от държането на Джерард — все едно, че бе приятел на семейството! Приятел на баща му — може би да! — Между другото трябва да знаеш, че не те ангажираме за тази работа.

Джерард вдигна очи — усмихнат, с бледоморави, бледорозови петна по кръглото лице.

— Бих се заел с този случай и без заплащане, Чарлс. Смятам го за много интересен. — Запали нова пура от онези, които приличаха на дебелите му пръсти. Бруно отново забеляза с погнуса мазните лекета по реверите на мъхнатия светлокафяв костюм и отвратителната му, имитираща мраморни жилки вратовръзка. Всичко у Джерард го дразнеше. Дразнеше го бавният му говор. Споменът за предишните им срещи — Джерард бе все с баща му — също го дразнеше. Артър Джерард дори не приличаше на детектива, за когото не биха казали, че е детектив. Бруно не можеше да повярва, че Джерард е професионалист от най-висока класа независимо от репутацията му. — Баща ти беше чудесен човек, Чарлс. Жалко, че не го познаваше по-добре.

— Познавах го добре — отвърна Бруно.

Джерард сериозно го изгледа със светлокафявите си изпъстрени с точици оченца.

— Според мен той те познаваше по-добре, отколкото ти него. Остави ми няколко писма, отнасящи се до теб, до характера ти. Той имаше свои планове за теб.

— Той въобще не ме познаваше. — Бруно посегна за цигара. — Не знам защо разговаряме за това. Не е по същество и е отвратително. — С ледено изражение се отпусна на стола.

— Мразеше баща си, нали?

— Той ме мразеше.

— Тук бъркаш. Затова казвам, че не го познаваше.

Бруно рязко дръпна изпотената си длан от страничната облегалка на стола и тя неприятно проскърца.

— Да говорим по същество — инак за какво ме държиш тук? Майка ми не е добре и искам да се прибера.

— Надявам се, бързо да се оправи, понеже искам да й задам няколко въпроса. Навярно утре.

Вратът му се обля в червенина. Следващите седмици щяха да бъдат непоносими за майка му, а Джерард щеше да се погрижи да стане още по-зле, защото бе враг и на двама им. Бруно се изправи и преметна шлифера на ръката си.

— Сега искам още веднъж да се помъчиш да си спомниш.

Джерард нехайно поклати пръст към него, сякаш Бруно все още седеше на стола си — точно къде ходи и с кого се видя в четвъртък вечерта. Остави майка си заедно с мистър Темпълтън и мистър Русо пред „Блу Ейнджъл“ в три без четвърт след полунощ. И къде отиде?

— „Хамбъргър Харт“ — въздъхна Бруно.

— Никого ли не срещна там?

— С кого трябва да се познавам там, с котката?

— И след това? — Джерард провери в бележките си.

— В „Кларк“, на Трето Авеню.

— Там видя ли някого?

— Разбира се, бармана.

— Барманът каза, че не те е видял. — Джерард се усмихна.

Бруно се навъси. Преди половин час Джерард бе премълчал това.

— Е, и какво? Беше претъпкано. Може би и аз не съм видял бармана.

— Там всички бармани те познават. Казаха, че не си бил там в четвъртък през нощта. Още повече, че не е било претъпкано. В четвъртък през нощта ли беше? В три или три и половина?… Просто се стремя да ти помогна, Чарлс.

Вбесен, Бруно стисна устни.

— Може да не съм ходил в „Кларк“. Обикновено вечер се отбивам там да изпия една чашка преди лягане, ала може и да не съм. Може да съм си отишъл право вкъщи, не знам. Ами всичките ни познати, с които сме говорили с майка ми сутринта в петък? Обадихме се на толкова хора да им кажем довиждане.

— А, ще ги разпитаме. Но да говорим сериозно, Чарлс… — Джерард се облегна назад, преметна възгруб крак и се залови да разпалва пурата си… — Ти не би се разделил с майка си и нейните приятели само за да си купиш сандвич и да се прибереш самичък направо вкъщи, нали?

— Може би. Може да съм изтрезнял от това.

— Защо говориш толкова двусмислено? — Джерард говореше с подчертан местен акцент и гласът му звучеше като съскане.

— Е, и какво? Имам това право, ако съм бил пиян!

— Става въпрос… всъщност няма значение, разбира се, дали си бил в „Кларк“ или другаде — кого си срещнал и с кого си споделил, че на другия ден заминаваш за Мейн. Сигурно ти самият смяташ, че е странно да убият баща ти точно в нощта след заминаването ти.

— Никого не съм срещал. Ако искаш, обади се на всичките ми познати и ги попитай.

— Просто си се шлял самичък до пет заранта.

— Кой ти каза, че съм се прибрал след пет?

— Хърбърт. Вчера ми каза.

Бруно въздъхна.

— А той защо не си спомни всичко това в събота?

— Ами нали знаеш, паметта функционира по този начин. Няма я… после се връща. И при тебе ще се върне. Междувременно аз съм на разположение. Да, вече можеш да си вървиш, Чарлс. — Джерард нехайно махна с ръка.

Бруно се повъртя малко, чудейки се какво да каже, но не можа да измисли нищо, излезе и се помъчи да хлопне вратата, ала течението му попречи. Мина по занемарения мрачен коридор на Бюрото за поверителни разследвания, съпровождан от отчетливото методично потракване на пишещата машина, която се чуваше, макар и по-слабо, и докато Джерард го разпитваше — когато говореше за работата си, Джерард винаги натъртваше на множественото число, и ето всички те бяха тук накуп, трепеха се по стаите си, — кимна за довиждане на мис Греъм, секретарката — беше му изказала съболезнованията си, когато влезе при нея преди час. С какво настроение бе пристигнал преди час, твърдо решен да не позволи на Джерард да го ядоса, а сега… Никога не можеше да се владее, когато Джерард пускаше хапливи забележки по негов адрес и по адрес на майка му — най-добре бе да си го признае. Е, и какво от това? Какво бяха открили срещу него? Какви им бяха уликите срещу убиеца? Погрешни.

Гай! Усмихна се, слизайки с асансьора. Изобщо не се бе сетил за Гай, докато беше при Джерард! И през ум не му бе минало за него дори когато Джерард го притискаше да научи къде е ходил в четвъртък през нощта! Гай! Гай и той! Кой друг беше като тях? Кой друг можеше да се сравнява с тях? Копнееше да бъдат заедно с Гай сега. Щеше да го хване за ръка, а другите да вървят по дяволите! Бяха извършили нечувани дела! С един замах в небесната вис! Като два ярки пламъка, появили се и изчезнали така внезапно, та хората стояха, зяпнали от почуда дали не им се е присънило. Веднъж му бе попаднало стихотворение, което донякъде отговаряше на сегашното му настроение. Май че все още го пазеше под обвивката на тефтерчето с адресите. Припряно се шмугна в някакъв бар близо до Уолстрийт, поръча си едно и измъкна листчето. Беше го откъснал от томче с поезия през ученическите години.

С ОЧИ ОЛОВНИ

О нека не вехтеят

младите души,

преди да са развели гордостта си

над дела чутовни!

Престъпен е светът ни —

в униние растат

децата му; волове са бедняците

с очи оловни.

Не че гладуват, но гладуват

без мечти.

Не че орат и сеят, ала сеят,

без сами да жънат.

Не че се роби — нямат

свой бог да му робуват.

И не че мрат, но просто ей така си мрат —

като стадо сънно.

Вейчъл Линдзи[4]

Нито той, нито Гай бяха унили. Вече нямаше да умрат като стадо сънно. Щяха да пожънат плодовете. Щеше да даде на Гай и пари — стига той да ги приеме.

26

Горе-долу по същото време на другия ден Бруно седеше върху платнен стол на терасата на дома си в Грейт Нек, изпълнен с непознато дотогава приятно чувство на благосклонност и кротко доволство. Джерард беше шарил цяла сутрин наоколо, но Бруно бе останал напълно спокоен и любезен, беше се погрижил да поднесат обяд и на него, и на невзрачния му помощник. Джерард вече си бе отишъл, а той много се гордееше с държането си. Занапред не бива да допусне Джерард да го демобилизира като вчера, защото тогава човек се плаши и прави грешки. Естествено, Джерард беше глупакът. Ако вчера беше малко по-любезен, той може би щеше да му окаже съдействие. Съдействие ли? Бруно високо се изсмя. В какъв смисъл съдействие? На какво си играеше, самозалъгваше ли се?

Някакво гардже каканижеше над главата му: „Гаа-гаа-гаа!“, и само си отговаряше. Бруно навири глава. Майка му би разпознала гарджето. Отмести поглед към ръждивожълтата морава, измазания бял зид, напъпилия кучешки дрян. Този следобед природата особено го вълнуваше. Този следобед се бе получил чек за двадесет хиляди на името на майка му. В бъдеще щяха да са значително повече, когато ония от застрахователното престанеха да лаят и адвокатите се справеха с бюрократичните спънки. На обяд бе станало дума, съвсем бегло, за едно пътуване до Капри, но той бе сигурен, че ще заминат. Освен това довечера за първи път излизаха да вечерят в едно малко заведение, което обичаха много, встрани от магистралата, недалеч от Грейт Нек. Нищо чудно, дето по-рано природата не го бе вълнувала. Едва сега бе започнал да я забелязва — вече бе собственик на тревата и дърветата.

Нехайно заразгръща в скута си тефтерчето с адресите — тази сутрин го бе намерил. Не можеше да си спомни дали беше у него в Санта Фе и искаше да се увери, че Гай не фигурира вътре, преди то да попадне в ръцете на Джерард. Имаше и много хора, на които би желал да се обади отново, след като вече разполагаше с необходимите средства. Изведнъж му хрумна нещо и той измъкна молив от джоба си. На буква „П“ написа: „Томи Пандини, 232, 76-а улица, Запад“, а на „С“: „Слич“, Спасителната служба при моста Вратата на ада. Нека Джерард да потърси няколко странни птици. На края на тефтерчето си бе записвал неща, които не биваше да забравя. Дан 8,15, хотел „Астор“. Дори не си го спомняше кой е. До 1 юни прибери пари от Кап. На следващата страница го побиха тръпки: подарък за Гай, 25 дол. Откъсна страничната от телчето. Коланът от Санта Фе за Гай. Защо изобщо го бе отбелязал? В какъв идиотски момент…

Голямата черна кола на Джерард забръмча по алеята.

Бруно се насили да остане седнал и да огледа докрай написаното на последните странички. След това пусна тефтерчето в джоба си и напъха откъснатата страничка в устата си.

Джерард вървеше, без да бърза, по плочите, отпуснал ръце, с пура в устата.

— Нещо ново? — попита Бруно.

— Няколко неща. — Погледът му се плъзна от ъгъла на къщата напряко през моравата до градинския зид, сякаш пресмяташе какво разстояние е пробягал убиецът.

Бруно нехайно дъвчеше топчето хартия, сякаш беше дъвка.

— Като например? — попита той. Над рамото на Джерард зърна невзрачния му помощник — седеше на мястото на шофьора в колата и вторачено ги наблюдаваше изпод периферията на сивата си шапка. Не съм виждал по-зловеща физиономия, помисли си Бруно.

— Като например, че престъпникът не е поел направо към града. Вървял е, общо взето, в тази посока. — С жест на селски бакалин, който посочва накъде е пътят, Джерард му показа, протягайки ръка. — Пресякъл е тамошната гора и сигурно доста се е поизмъчил. Намерихме ето това.

Бруно се изправи и огледа парченце от пурпурните ръкавици и друго парче тъмносин плат като балтона на Гай.

— Гледай ти! Сигурен ли си, че са на престъпника?

— Ами логично е. Едното е от балтон. Другото… от ръкавица навярно.

— Или от шал.

— Не, има шев. — Джерард забоде дебелия си луничав показалец в парченцето.

— Доста са елегантни.

— Дамски ръкавици. — Джерард вдигна очи и намигна.

Бруно се ухили развеселено, после съжали.

— Отначало го помислих за професионален убиец — каза Джерард с въздишка — Добре е познавал къщата. Но не допускам професионалист да си загуби ума и да се помъчи да премине гората точно оттам.

— Хмм — заинтригувано проточи Бруно.

— А очевидно е знаел по кой път да тръгне. Той е само на десет метра по-нататък.

— Откъде знаеш?

— Понеже цялата операция е била грижливо планирана, Чарлс. Счупената ключалка на черния вход, щайгата за бутилки до зида…

Бруно не каза нищо. Хърбърт беше съобщил на Джерард, че той, Бруно, е счупил ключалката. А навярно и това, че е оставил щайгата там.

— Пурпурни ръкавици! — Джерард се изкиска весело — досега не го беше чувал да се смее така. — Какво значение има цветът, щом не остават отпечатъци, а?

— Даа — съгласи се Бруно.

Джерард прекоси терасата и влезе вътре.

Бруно го последва след малко. Джерард тръгна към кухнята, а Бруно пое по стълбите. Метна тефтерчето върху леглото и се отправи по коридора. Обзе го странно чувство, когато зърна зеещата врата на бащината му стая, сякаш току-що осъзнаваше, че баща му е мъртъв. От зеещата врата ще да е — като измъкнала се риза, като паднала бариера; тя никога не би била оставена да зее, ако Капитана беше жив. Бруно се начумери, после отиде и бързо притвори вратата — да не вижда килима, по който бяха шарили краката на детективи, на Гай, писалището с изпразнената картотека и чековата книжка — разтворена, сякаш очакваше баща му да сложи подписа си. Внимателно открехна вратата към стаята на майка си. Тя лежеше на леглото, а розовото сатенирано одеяло беше дръпнато до брадичката й. Беше обърнала глава към средата на стаята, с отворени очи — не беше мигнала от съботната нощ.

— Не успя ли да поспиш, мамче?

— Не.

— Джерард пак дойде.

— Зная.

— Ако не искаш да те безпокоят, ще му кажа.

— Миличък, не ставай глупав.

Бруно приседна на леглото и се наведе към нея.

— Как ми се иска да поспиш, майко. — Под очите й се бяха образували морави сенки с бръчици, а ъгълчетата на устните й се бяха изтеглили и изтънили — устата й никога не бе изглеждала както сега.

— Миличък, сигурен ли си, че Сам никога нищо не е споменавал пред теб — не е споменавал някого?

— Нима можеш да си представиш той да ми каже нещо такова? — Бруно закрачи безцелно из стаята. Присъствието на Джерард в къщата му действуваше тягостно. Вбесяваше го този негов маниер, сякаш знаеше по нещичко против всекиго, но засега го пазеше в тайна — даже против Хърбърт, който боготвореше баща му и който сега ги разправяше такива против Бруно, че само дето не го обвиняваше. Ала Бруно беше сигурен, че Хърбърт не го беше видял как мери наоколо, инак Джерард да го бе осведомил досега. Докато майка му боледуваше, беше шарил навсякъде, и вън, и вътре, и който и да го видеше, не би могъл да разбере, че всъщност си брои крачките. Искаше занапред повече да не се занимават с Джерард, ала майка му не желаеше да го разбере. Настояваше да продължат да разчитат на него, понеже се славеше като отличен детектив. Ето че с майка му не бяха единни. Майка му би могла да съобщи на Джерард нещо допълнително — да речем, че едва в четвъртък са взели решението да тръгнат в петък, — нещо ужасно важно, и изобщо да не го сподели със сина си!

— Взел си да напълняваш, а, Чарли? — усмихнато забеляза майка му.

Отвърна й с усмивка — говореше му както по-рано. Слагаше си гумената шапчица пред огледалото.

— Не мога да се оплача от липса на апетит — отвърна той. Всъщност нямаше особен апетит, храносмилането му се бе влошило, а въпреки това дебелееше.

Майка му тъкмо бе затворила вратата на банята и Джерард почука.

— Доста ще се позабави — съобщи му Бруно.

— Кажи й, че ще я чакам в преддверието, може ли?

Бруно почука и й го каза, след това се отправи към стаята си. По положението на тефтерчето върху леглото позна, че Джерард го е намерил и го е прегледал. Бавно си наля малко уиски със сода, изпи го, после се запъти към преддверието и чу, че двамата разговарят.

… жизнерадостен ли ти се струваше или потиснат, а?

— Той е доста мрачно момче. Съмнявам се дали би ми направило впечатление — отвърна майка му.

— О… понякога хората по инстинкт улавят чуждото настроение. Нали, Елси?

Майка му не каза нищо.

— … жалко, бих желал по-голямо съдействие от негова страна.

— Смяташ ли, че крие нещо?

— Не зная — отвърна Джерард с отвратителната си усмивка, а по тона му личеше, че се надява Бруно да подслушва. — А ти?

— Разбира се, че не. За какво намекваш, Артър?

Майка му се застъпваше за него. Бруно си помисли, че след този разговор тя няма да има толкова високо мнение за Джерард. Отново излизаше наяве тъпотията му — един тъпак от Айова.

— Искаш да се добера до истината, нали, Елси? — попита той досущ като детектив от радиопиеса. — Мънка, когато го питам какво е правил, след като се е разделил с теб в четвъртък през нощта. Има няколко доста съмнителни познати. Някой от тях може да е бил нает от враг на Сам в бизнеса, да е бил шпионин или нещо такова. А Чарлс би могъл да спомене, че тръгвате на другия ден…

— Да не би да намекваш, че Чарлс знае нещо по въпроса?

— Не бих се учудил, Елси. Ами ти, честно казано?

— Мътните го взели! — измърмори Бруно. Мътните го взели, задето ги разправя такива на майка му.

— Знаеш, че ще ти съобщя всичко, което той ми каже.

Бруно се оттегли към стълбището. Остана слисан от покорността й. Ами ако започнеше да го подозира? Убийството беше нещо, което не би могла да преглътне. Не го ли беше проумял в Санта Фе? Ами ако се сетеше за Гай, ако се сетеше, че и бе разправял за него в Лос Анжелес? В случай, че Джерард откриеше Гай през идните две седмици, Гай може би беше изподран от провирането през онази гора, може би се е натъртил или порязал, а това би могло да предизвика подозрение. Чу меките стъпки на Хърбърт по коридора долу, после го видя — носеше поднос със следобедното питие на майка му. Бруно отново се отдръпна нагоре по стълбите. Сърцето му биеше, сякаш водеше битка — битка необичайна, срещу много врагове. Забърза обратно към стаята си, изпи една голяма чаша уиски, после си легна и се помъчи да заспи.

Стреснато се пробуди и се изтърколи изпод ръката на Джерард, поставена върху рамото му.

— Довиждане — каза Джерард. Усмивката му разкриваше жлътналите от тютюна долни зъби. — Тъкмо си тръгвам, та рекох да кажа довиждане.

— Струва ли си да се буди човек за такова нещо? — попита Бруно.

Джерард се изкиска и излезе от стаята, поклащайки се, преди Бруно да се сети да каже нещо по-меко, както всъщност искаше. Заби глава във възглавницата и се опита отново да заспи, ала щом затвори очи, видя набитата фигура на Джерард в светлокафявия костюм да върви надолу по коридорите, да се промъква като привидение през затворени врати, приведен да рови из чекмеджета, да чете писма, да си взема бележки, да се обръща и да го сочи с пръст, да мъчи майка му, така че на човек не му оставаше друг изход, освен да се пребори с него.

27

— Ти как го разбираш? Обвинява ме, ето това е то! — провикна се Бруно през масата.

— Не е вярно, миличък. Гледа си работата.

Бруно тръсна глава.

— Искаш ли да потанцуваме, мамче?

— Не си в състояние да танцуваш.

И той знаеше, че не е.

— Тогава искам да пийна още едно.

— Миличък, ей сега ще ни донесат яденето.

Така го заболя от безкрайното й търпение, от моравите сенки под очите й, че трябваше да извърне очи. Огледа се за сервитьор. Имаше толкова много хора тази вечер, че му беше трудно да разпознае сервитьора сред посетителите. Погледът му попадна на една маса от другата страна на дансинга, където седеше човек, който приличаше на Джерард. Не можеше да види с кого седеше, ала много приличаше на Джерард — имаше същата плешива глава със светлокестенява коса, само дето носеше черно сако. Бруно притвори око, за да задържи ритмично разпадащия се образ.

— Чарли, моля те, седни. Сервитьорът идва.

Да, беше Джерард, ето че се смееше, сякаш другият му беше съобщил, че Бруно ги наблюдава. За един напрегнат, влудяващ миг Бруно се поколеба дали да каже на майка си. После седна и вбесен изломоти:

— Джерард седи отсреща!

— Така ли? Къде?

— Там вляво от оркестъра. Под синята лампа.

— Не го виждам. — Майка му изпъна шия. — Миличък, сторило ти се е.

— Не ми се е сторило! — провикна се той и хвърли салфетката в печеното със сос.

— Виждам кого сочиш, но не е Джерард — търпеливо произнесе тя.

— Не го виждаш така ясно като мен! Той е! Нямам желание да ям в един и същ салон с него!

— Чарлс — въздъхна майка му. — Искаш ли още едно? Поръчай си. Ето го сервитьора.

— Не желая и да пия там, където е той! Искаш ли да ти докажа, че е той?

— И какво от това? Няма да ни досажда. Навярно ни охранява.

— Значи признаваш, че е той! Следи ни, облякъл си е тоя тъмен костюм, за да може да ни проследи навсякъде!

— Във всеки случай не е Артър — спокойно произнесе тя, изстисквайки лимон върху печената риба. — Имаш халюцинации.

Бруно впери поглед в майка си със зяпнала уста.

— Какво значат тия твои приказки, мамо? — Гласът му пресекна.

— Миличък, хората ни гледат.

— Все ми е едно!

— Миличък, искам да ти кажа нещо. Много голямо значение придаваш на тази работа. И го правиш нарочно. Нуждаеш се от силни преживявания. И по-рано се е случвало.

Бруно остана като гръмнат. Майка му се обръщаше срещу него. Беше я виждал да гледа Капитана така, както сега гледаше него.

— Навярно си казал нещо на Джерард — продължи тя, — бил си ядосан, и той смята, че държането ти е изключително странно. Аз бих казала същото.

— Затова ли ходи подире ми ден и нощ?

— Миличък, онзи човек не ми прилича на Джерард — твърдо отсече тя.

Бруно се надигна и се запъти, клатушкайки се, към масата, където седеше Джерард. Щеше да й докаже, че е Джерард, и щеше да докаже на Джерард, че не се страхува от него. Няколко маси покрай дансинга му препречиха пътя, ала Джерард ясно се виждаше.

Джерард го погледна и фамилиарно му махна с ръка, а невзрачният му помощник не откъсваше очи от него. И за всичко това плащаше той, той и майка му! Понечи да каже нещо, но тъй като нищо не му хрумна, се обърна, олюлявайки се. Знаеше какво иска да направи — да се обади на Гай. Тъкмо в момента, оттук. От този салон, където беше и Джерард. Запробива си път през дансинга към телефонната будка до бара. Забавеното безумно въртене на цифрите го обърка, връхлетя отгоре му като морска вълна. После вълната отново го погна, безплътна, ала непреодолима, и го отнесе още по-далеч — беше изпитал същото на някакво домашно тържество в детството си, когато се мъчеше да стигне до майка си, пробивайки си път през танцуващите в стаята.

Събуди се рано сутринта, но остана да лежи абсолютно неподвижно в леглото, опитвайки се да възстанови снощните преживелици до мига, в който загуби съзнание. Това поне го помнеше. Дали се бе обадил на Гай, преди да загуби съзнание? Ако го бе направил, дали Джерард можеше да открие на кого се бе обадил? С положителност не беше говорил с Гай, инак би си го спомнил, ала може да му е звънял. Стана да попита майка си дали е загубил съзнание в телефонната кабина. В този момент взе да трепери и отиде в банята. Когато я надигна, чашата с уиски, разредено с вода, се разплиска в лицето му. Опря се на вратата. Вече трепереше и рано сутрин, и късно вечер, треперенето го будеше все по-рано и за да заспи вечер, трябваше да изпива все по-големи количества.

А Джерард запълваше промеждутъците.

28

Гай седна на работната си маса, върху която грижливо бе подредил книгите и бележките си за болницата, и за момент усети слаб прилив на сила и сигурност — така човек повторно изпитва вече преживяно чувство.

Миналия месец беше измил и пребоядисал всичките лавици за книги, беше дал за чистене килима и пердетата и така бе изтъркал кухничката, че порцеланът и алуминият блеснаха. Докато изливаше съдовете с мръсна вода в умивалника, си бе помислил, че всичко е от чувство за вина, ала тъй като през нощта не можеше да спи повече от два-три часа, и то само след физическо натоварване, реши, че е по-изгодно човек да се умори, като почисти дома си, отколкото да кръстосва градските улици.

Погледна още неразтворения вестник на леглото, стана и набързо го прелисти от край до край. Ала още преди шест седмици вестниците бяха престанали да споменават за убийството. Беше се погрижил да унищожи уликите — водата в тоалетната отнесе нарязаните пурпурни ръкавици, балтонът. (Хубав балтон, отначало си помисли дали да не го даде на просяк, ала каква подлост се изискваше, за да дадеш палтото на убиец дори на един просяк!) Раздра и панталоните на парчета и едно по едно ги изхвърли на боклука. А лугера полетя във водата от моста Манхатън. От друг мост изхвърли обувките. Не се бе отървал само от малкия пистолет.

Отиде до бюрото да го погледне. Попипа го — твърдостта му подействува успокоително. Единствената улика, от която не се бе отървал — но ако го откриеха, тя щеше да им е предостатъчна. Съвсем точно знаеше защо го бе задържал: пистолетът беше негов, беше част от него, с тази трета ръка бе извършил убийството. Беше той като петнадесетгодишен, когато го бе купил, беше той, когато бе обичал Мириам и го бе държал в квартирата им в Чикаго — сегиз-тогиз го изваждаше, когато се чувствуваше най-вглъбен, най-удовлетворен от себе си. Със съвършената си бездушна логика той бе най-ценното от него самия. Хрумна му, че със способността си да убива прилича на него.

Ако Бруно посмееше отново да го потърси, и него щеше да ликвидира. Сигурен бе. И Бруно щеше да го разбере. Бруно винаги успяваше да разгадае мислите му. Сегашното мълчание на Бруно му носеше по-голямо облекчение, отколкото мълчанието на полицията. Всъщност изобщо не се тревожеше да не би полицията да го открие, никога не се бе тревожил. Тревогата открай време бе вътре в него — той се бореше със себе си и тази борба бе толкова мъчителна, че вероятно би приветствувал намесата на закона като избавление. Законът на обществото бе по-либерален от закона на съвестта. Би могъл да се яви и да си признае пред закона, ала признанието изглеждаше дребна работа, жест и нищо повече. Дори лесен изход, бягство от истината. Ако законът го екзекутираше, това също щеше да бъде жест и нищо повече.

— Не храня особено уважение към закона — така бе казал на Питър Ригс преди две години в Меткалф. А и защо трябваше да храни уважение към един правилник, според който той и Мириам бяха съпруг и съпруга? — Не храня особено уважение към църквата — самонадеяно бе казал на Питър, а бе едва петнадесетгодишен. Разбира се, тогава имаше предвид баптистите в Меткалф. Сам бе открил бог на седемнадесет години. Откри го чрез собствените си разцъфващи дарби, както и чрез усещането си за единството на всички изкуства, после на природата, накрая на науката; на всички творчески сили, въвеждащи порядък в света. Вярваше, че не би могъл да си върши работата, без да вярва в бог. А къде бе вярата му, когато извърши убийство?

Извърна се притеснен и застана срещу работната си маса. Изхриптя тежко, през зъби, и припряно, нетърпеливо прекара ръка през устата си. Все някога нещо щеше да се случи, предусещаше го, нещо щеше да го сполети, някакво по-тежко наказание, някакво по-горчиво прозрение.

— Не страдам достатъчно! — неволно шепнешком изрече той. Ала защо шепнешком? Срамуваше ли се? — Не страдам достатъчно! — Произнесе го с нормален глас и се огледа, сякаш очакваше някой да нададе ухо. И би го изкрещял, ако не бе доловил нотка на молба, а се смяташе за недостоен да моли когото и да е за каквото и да е.

Ето да вземем например новите му книги — красивите нови книги, които си бе купил днес, — все още можеше да мисли за тях, да ги обича. Въпреки това му се струваше, че отдавна ги е зарязал на масата — като собствената си младост. Трябва незабавно да се захваща за работа. Бяха му възложили да проектира една болница. Погледна намръщено купчинката бележки, които вече бе натрупал, оградени от светлината на телескопичната му лампа. Това, че му бяха възложили болницата, изглеждаше някак недействително. Скоро щеше да се събуди и да разбере, че изминалите седмици бяха плод на въображението, лъжлив съм. Болница. Не му ли подхождаше повече дори от затвор? Навъси се, озадачен от безумните криволици на съзнанието — преди две седмици, когато се бе захванал с болничния интериор, нито веднъж не го бе споходила мисълта за смъртта, мислеше единствено за категоричните изисквания на здравето и лечението. Внезапно се сети, че не бе споделил с Ан за болницата — затова поръчката му изглеждаше недействителна. Ан беше мярката му за реалност, не работата му. Ала защо не й бе казал?

Трябваше незабавно да се захваща за работа, но в краката му нахлу бясната енергия, която прииждаше всяка вечер и го тласкаше навън по улиците в напразен опит да се освободи от нея. Плашеше се, понеже не можеше да намери задача, която изцяло би погълнала тази енергия, и защото от време на време му се струваше, че такава задача би била самоубийството му. Въпреки това дълбоко в него, напук на волята му, корените му все още бяха вкопчени в живота.

Сети се за майка си и почувствува, че никога вече не би могъл да допусне тя да го прегърне. Спомни си как му разправяше, че всички хора без разлика са добри, тъй като всички хора имат душа, а в душата няма лошотия. Злото идва винаги отвън, така твърдеше майка му. Той вярваше в това и след Мириам, месеци наред, когато му се искаше да убие Стив, любовника й, бе вярвал в това дори във влака, докато четеше Платон. Доброто и злото вътре в него му бяха подвластни като коне, впрегнати в колесница. Ала вече се бе убедил, че любовта и омразата, доброто и злото съжителствуват в човешкото сърце, и то не в различна степен при отделните хора, а абсолютното добро и абсолютното зло. Достатъчно бе да се поотърсиш мъничко и от двете, и те лъсваха целите — просто трябваше да надникнеш под повърхността. Противоположностите съществуваха в близко съжителство, всяко решение имаше насрещен довод, всяко животно имаше смъртен враг, мъжкият срещу женската, съзиданието срещу унищожението. Единственото истинско разрушение, потъпкващо всемирния закон за единството, бе разделянето на атома. Нищо не можеше да съществува без своята противоположност, защото бе свързано с нея. Можеше ли да има пространство в една сграда, ако предметите не го ограничаваха? Можеше ли енергията да съществува без материята, или материята без енергия? Материята и енергията, инертното и активното, смятани за противоположни в миналото, сега бяха признати за едно цяло.

Ето и Бруно, той и Бруно. Всеки бе онова, което другият не бе пожелал да бъде, отхвърлената възможност, омразната същност, която навярно истински обичаше.

За секунда му се стори, че е полудял. Мина му през ума, че лудостта и гениалността също съвпадат донякъде. Ала какво посредствено съществуване водеха повечето хора! Ни плитко, ни дълбоко, като повечето риби!

Дуализмът реално съществуваше в цялата природа чак до мъничкия протон и електрон в най-мъничкия атом. Учените сега се мъчеха да разцепят електрона и навярно не успяваха, защото зад него стоеше само една идея: единствената и неделима истина, че противоположността присъствува винаги. Кой можеше да каже дали електронът е материя или енергия? Може би бог танцуваше ръка за ръка с дявола около всеки отделен електрон!

Запрати цигарата в кошчето и не улучи.

Когато натисна угарката в кошчето, мярна му се смачкан лист хартия, върху който снощи, влуден от чувството си за вина, бе излял признанията си. Споменът мъчително го върна към настоящето, което го връхлиташе отвсякъде — Бруно, Ан, стаята му, тази нощ, утрешната работна среща в Отдела за болнично строителство.

Доспа му се към полунощ, стана от работната си маса и внимателно си легна, но не посмя да се съблече, да не би отново да се разсъни.

Сънува, че се събужда от бавното предпазливо дишане, което чуваше всяка нощ в стаята си, когато се опитваше да заспи. Сега идваше от външната страна на прозореца. Някой се катереше по стената. Висока фигура, загърната с пелерина като крило на прилеп, изневиделица скочи в стаята.

— Ето ме — делово произнесе пелерината.

Гай рипна да се бие с натрапника.

— Кой си ти? — Позна го — беше Бруно.

Бруно повече се бранеше, отколкото се съпротивяваше. Ако се напрегнеше с всичка сила, Гай можеше само да прикове раменете му към пода и всеки път, когато сънуваше този натрапчив сън, Гай трябваше да се напряга с всичка сила. Бе го проснал на пода, стискаше го с колене и го душеше, ала Бруно не преставаше да се хили насреща му, сякаш не чувствуваше нищо.

— Ти — отвърна най-сетне Бруно.

Гай се събуди изпотен и с натежала глава. Седна в леглото и зорко заоглежда пустата стая. В стаята сякаш се движеше нещо слузесто като пълзяща долу по циментовия двор змия, която се навива на влажни кръгове и пляска по стените. И изведнъж позна шума — валеше кротък, сребрист летен дъжд. Отново се отпусна върху възглавницата и тихо заплака. Представи си полегато сипещия се върху земята дъжд, който сякаш шепнеше: Къде са пролетните кълнове да ги напоя? Къде е покълнващият живот, който се уповава на мен? Къде е, Ан, зелената лоза — нали такава бе на нашата младост любовта? — бе написал снощи върху смачкания лист. Дъждът щеше да намери покълнващия живот, който жадуваше за него, уповаваше се на него. В двора се сипеше само излишната вода. Къде е, Ан, зелената лоза…

Лежа с отворени очи, докато зората не дръпна пръстите си от перваза като непознатия, който бе скочил вътре. Като Бруно. После стана, светна лампите, дръпна щорите и отново се залови за работа.

29

Гай рязко натисна спирачката, ала колата подскочи и с вой се понесе към детето. Падащият велосипед слабо изтрака. Гай изскочи навън и изтича покрай колата, удари коляно в предния калник, та чак му прималя, и изтегли детето за раменете.

— Нищо ми няма — промълви малкият.

— Добре ли е детето, Гай? — притича Ан с пребледняло като на детето лице.

— Така изглежда. — Гай притисна с колене предното колело на велосипеда и изправи кормилото, а момченцето любопитно наблюдаваше как ръцете му се тресяха.

— Благодаря — промълви малкият.

Гай го изгледа как се качва на колелото и отпрашва по пътя, сякаш беше някакво чудо. Вдигна очи към Ан и с въздишка като хлип приглушено каза:

— Повече не мога да карам днес.

— Добре — отвърна Ан със същия приглушен глас, ала очите й станаха подозрителни, Гай го забеляза, когато тя се обърна и се отправи към мястото на шофьора.

Щом седна в колата, Гай се извини на Фокнърови, а те измърмориха нещо в смисъл, че такива неща се случват на всеки шофьор. Ала Гай усещаше истинското им мълчание зад себе си — мълчаха шокирани и ужасени. Беше видял момчето да се приближава по страничния път. Беше спряло да го изчака, ала Гай бе извил към него, сякаш искаше да го блъсне. Така ли беше? Разтреперан, запали цигара. Лоша координация, нищо друго, рече си ободрително, стотина пъти го бе забелязвал през изминалите две седмици — блъскаше се във въртящи се врати, дори не можеше да държи както трябва писеца до линийката, много често го обземаше чувството, че не е тук, зает с работата, която вършеше. Мрачно си припомни онова, което вършеше в момента — пътуваше в колата на Ан, отиваха в Олтън да видят новата къща. Къщата беше готова. Миналата седмица Ан и майка й бяха закачили пердетата. Сега беше неделя, наближаваше пладне. Ан му бе казала, че вчера е получила мило писъмце от неговата майка. Изпращала й три плетени кухненски престилки, както и домашно приготвени консерви, за да ги наредят върху кухненските рафтове. Нима можеше да си спомни всичко това? Сякаш единственото, което помнеше, бе скицата на болницата в Бронкс в джоба му, за която все още не бе разказал на Ан. Да можеше да изчезне някъде и само да работи, да не се вижда с никого, дори с Ан. Крадешком я погледна — отчуждено изпънатото й лице, леко извития нос. Тънките й силни китки майсторски завъртяха кормилото на един завой, после изправиха колата. Изведнъж, кой знае защо, реши, че Ан обича колата си повече от него.

— Ако някой е гладен, да каже сега — предупреди Ан. — След това магазинче с километри няма нищо.

Оказа се, че няма гладни.

— Надявам се, че ще ме каните на вечеря поне веднъж в годината, Ан — обади се баща й. — На патица или на яребица, да речем. Разправят, че наоколо ловът е добър. Бива ли те да стреляш, Гай?

Ан свърна по пътя към къщата.

— Горе-долу, сър — смутолеви накрая Гай. Отвътре нещо го подтикваше да побегне. Сигурен бе, че ще се успокои само ако побегне.

— Гай! — Ан му се усмихна. Докато спираше, му прошепна: — Пийни нещо, като влезеш вътре. В кухнята има бутилка с уиски. — Докосна китката му и той неволно отдръпна ръката си.

Каза си, че наистина трябва да пийне нещичко. Ала знаеше, че няма да може.

Мисис Фокнър тръгна редом с него през ширналата се морава.

— Направо е чудесна, Гай. Сигурно се гордееш с работата си.

Той кимна. Къщата беше завършена, вече нямаше нужда да си я представя, както бе правил пред кафявото бюро на хотелската стая в Мексико. Ан беше поискала мексикански плочки в кухнята. Тя имаше много дреболии от Мексико и сегиз-тогиз се гиздеше с тях. Колан, чанта, сандали с върви. Мексиканска бе и дългата бродирана пола, която се подаваше под мантото й от туид. Гай си каза, че тогава сигурно бе избрал хотел „Монтекарло“, за да го преследва цял живот споменът за онази неприветлива пембено-кафява стая и образа на Бруно върху кафявото бюро.

Оставаше само един месец до сватбата им. Още четири петъчни вечери, и Ан щеше да седи в големия квадратен зелен стол до камината, той щеше да чува гласа й от кухнята, обзаведена по мексикански, щяха заедно да работят в студиото на горния етаж. Какво право имаше да я затваря до себе си? Стоеше, забил поглед в спалнята им, със смътното усещане, че е някак претрупана, тъй като Ан не искаше „модерна“ спалня.

— Моля те, не забравяй да благодариш на мама за мебелите! — обърна се тя шепнешком към него. — Нали тя ни ги подари!

Разбира се, спалният комплект от черешово дърво. Спомни си, че му го каза сутринта на закуска, спомни си превързаната си ръка и Ан в черната рокля, която не бе намерила време да смени след тържеството у Хелън. Ала когато трябваше да каже две думи на благодарност за мебелите, не отвори уста, а после му се стори, че вече е твърде късно. Навярно долавяше, че нещо не е наред, усетът му го подсказваше. Навярно всички вече го знаеха. Възмездието бе само временно отложено — възмездието, което неизбежно щеше да го застигне и да го унищожи.

— За нещо ново ли се готвиш, Гай? — попита мистър Фокнър и му предложи цигара.

Гай не бе забелязал кога се е качил на страничната веранда. Сякаш за да се оправдае, измъкна сгънатия лист от джоба си и му го показа, взе да му разяснява. Гъстите прошарени вежди на събеседника му помръднаха замислено. Та той изобщо не ме слуша, каза си Гай. Привежда се по-близо единствено за да прозре вината ми, обгърнала ме като тъмен облак.

— Странно, че Ан не ми е споменала нищо за това — каза мистър Фокнър.

— То е тайна.

— А, така ли — засмя се под мустак Фокнър. — Подарък за сватбата?

Малко след това Фокнърови отидоха с колата да купят сандвичи от магазинчето. Гай искаше да се поразходят по скалистия хълм с Ан — къщата му беше дотегнала.

— Един момент, почакай — спря го тя. — Ела тук.

Стоеше пред високата, зидана с камъни камина. Сложи ръце на раменете му и го погледна в лицето — малко неспокойна, ала въпреки това грейнала от гордост заради новата им къща.

— Хлътнали са още повече — промълви тя, прокарвайки пръсти по изпитите му бузи. — Ще взема мерки да се поохраниш.

— Май имам нужда от повечко сън — измърмори той. Беше й обяснил, че напоследък работата му налага да стои до късно. Бе измислил не друго, а чертожни поръчки на дребно, с каквито се занимаваше Майърс, за да изкара малко пари.

— Мили, ние сме… ние сме добре материално. Какво те гложди, за бога?

Неведнъж го бе питала дали причината не е в сватбата, дали е сигурен, че иска да се оженят. Попиташе ли го пак, може би щеше да каже — да, ала знаеше, че няма да го попита в този момент, пред камината.

— Нищо не ме гложди — бързешком отвърна той.

— В такъв случай умолявам те да работиш по-малко — промълви тя и тръпнеща от радост и очакване, поривисто го прегърна.

Машинално я целуна — сякаш това не означаваше нищо, така му се стори — просто защото тя го очакваше. Ще забележи, мина му през ума, открай време забелязва, когато я целуна малко по-различно — а и толкова отдавна не я бе целувал. Ала тя не каза нищо — сякаш не бе по силите й да изрази с думи настъпилата в него промяна.

30

Гай прекоси кухнята и се обърна при задната врата. — Съжалявам, не съобразих да не идвам на гости, когато готвачката има почивен ден.

— Какво чак толкова? Просто ще караме както винаги в четвъртък вечер, това е всичко. — Мисис Фокнър му донесе стръкче от салатата, която миеше в умивалника. — Но Хейзъл ще я е яд, че не е била тук сама да приготви масления сладкиш. Ще трябва да се задоволиш с Ан като готвачка довечера.

Гай излезе. Следобедното слънце продължаваше ярко да грее, въпреки че прътите в оградата хвърляха полегати сенки върху лехите с минзухари и перуники. Зад гребена на разлюляното море от треви му се мяркаха вързаната на тила коса на Ан и светлозеленият и пуловер. Колко пъти беше брал джоджен и кресон с нея тук, край потока, който идваше от гората, където се беше бил с Бруно. Но защо да се връща към миналото — Бруно го нямаше, беше изчезнал. Каквито и да бяха методите му, Джерард беше успял да го сплаши, та да не търси контакти с Гай.

Загледа се как елегантната черна кола на мистър Фокнър навлезе в алеята и плавно се шмугна в открития гараж. Изведнъж се запита какво правеше тук, където мамеше всички, даже готвачката негърка, която обичаше да му прави маслен сладкиш, понеже веднъж май беше похвалил майсторлъка й? Отдръпна се под прикритието на крушата, където не би било лесно да го забележат нито Ан, нито баща й. В случай, че се отдръпнеше от живота й, щеше ли промяната да е толкова тежка? Не се бе отказала от всичките си предишни приятели от своя кръг и измежду познатите на Теди, до един привлекателна партия за женитба, все млади хубавци, които играеха поло и залагаха благоразумно в нощните клубове, преди да се включат в семейния бизнес и да се оженят за някоя от младите красавици, които красяха клубовете им. Ан, разбира се, бе различна, инак той изобщо не би я привлякъл. Не беше от онези млади красавици, които отиваха да поработят няколко години само за да могат да кажат, че са работили, преди да си намерят подходяща партия. Но нима и тя не би била досущ като другите, ако не беше той? Често му повтаряше, че той и неговата устременост я тласкат напред, ала когато я срещна, тя бе надарена със същия талант, със същата амбиция — нима не би се развивала и без него? И нима не би се намерил друг подобен на него, достоен за нея човек? Запъти се към Ан.

— Почти свърших — извика му тя. — Защо не дойде по-рано?

— Не успях — неловко избърбори той.

— Десет минути стоя опрян на стената.

Потокът беше понесъл изпуснато стръкче кресон и той рипна да го стигне. Гребна във водата също като опосум.

— В скоро време възнамерявам да започна работа, Ан.

Тя го изгледа смаяно.

— Работа? Към някоя фирма, така ли?

Така говореха, когато ставаше дума за други архитекти: „работа към фирма“. Кимна, без да я погледне.

— Искам нещо такова. Постоянно, с добра заплата.

— Постоянно? — Ан се засмя. — Когато ти предстои да работиш цяла година по болницата?

— Няма да е необходимо да прекарвам цялото си време в чертожната зала.

Тя се изправи.

— До парите ли е въпросът? Защото се отказваш от хонорара за болницата?

Гай се извърна и закрачи нагоре по мокрия бряг. Процеди през зъби:

— Не съвсем. Може би до известна степен. — Преди няколко седмици беше решил да върне полагащото му се възнаграждение на Отдела за болнично строителство, след като се разплати с помощниците си.

— Ти нали каза, че няма значение, Гай. Решихме, че ние и двамата… можем да минем без него.

Сякаш отведнъж светът млъкна заслушан. Проследи я с поглед как намести кичур коса, но едно петно кал на челото й остана.

— Няма да е за дълго. Навярно за шест месеца, а може би и много по-малко.

— Ама защо по принцип?

— Защото искам!

— Защото искаш? Защо искаш да си мъченик, Гай?

Той замълча.

Залязващото слънце ненадейно се показа иззад дърветата и ги обля със светлина. Гай още повече се намръщи и за да не му грее, присви веждата, над която се белееше белегът от гората — струваше му се, че е дамгосан завинаги. Ритна един зарит в земята камък, но не можа да го измъкне. Нека Ан да си мисли, че решението му да постъпи на работа е последица от депресията му след „Палмира“. Да мисли каквото ще.

— Извинявай, Гай.

Погледна я.

— За какво?

— Извинявай. Май се досещам каква е причината.

Той остана така, с ръце в джобовете.

— Какво искаш да кажеш?

Ан дълго мълча.

— Мисля си, че всичко това, всичките ти тревоги след „Палмира“ — дори без ти да си даваш сметка — водят началото си от Мириам.

Той рязко се обърна.

— Не. Не, въпросът изобщо не е в това. — Изрече го толкова искрено, а прозвуча почти като лъжа! Провря пръсти в косата си и я побутна назад.

— Виж какво, Гай — заговори тихо и отчетливо Ан, — изглежда, много-много не ти се иска да се оженим, макар да си мислиш иначе. Ако смяташ, че това утежнява нещата, кажи си — много по-лесно ще приема това, отколкото идеята да постъпиш на служба. Ако искаш да изчакаш — още — или ако искаш сватбата да не се състои, кажи го, мога да го понеса.

У нея нямаше никакво колебание, и то отдавна. Почувствува, че решението й е спокойно премислено. Можеха да се разделят в този миг. Болката от раздялата щеше да измести болката от усещането за вина.

— Хей, Ан, къде си? — Баща й се провикна от задната врата. — Прибираш ли се вече? Джодженът ми трябва!

— Ей сега, татко! — отвърна тя. — И така, Гай?

Гай притисна език о небцето. Та тя е единствената светлинка в непрогледния мрак наоколо. Помисли го, ала не можа да го изрече. Единственото, което каза, бе:

— Не бих могъл да кажа…

— Е… Аз искам повече отвсякога да бъда с теб, защото повече отвсякога имаш нужда от мен. — Тя пъхна джоджена и кресона в ръката му. — Искаш ли да ги занесеш на татко? И пийни нещо с него. Трябва да се преоблека. — Обърна се и се запъти към къщата — без да бърза много, ала Гай нямаше сили да я последва.

Гай изпи няколко чашки от коктейла. Баща й го приготвяше както едно време — оставяше дузина чаши с уиски, захар и джоджен да престоят в хладилника цял ден, за да замръзнат на кристали, след което обичаше да го пита дали някога е пил по-хубав коктейл от неговия. Гай чувствуваше съвсем ясно как спада напрежението му, ала не бе в състояние да се напие. Няколко пъти безуспешно бе опитвал да се напие, но само му призляваше.

Мръкна се и както стояха с Ан на терасата, в един миг си помисли, че навярно сега не я познаваше по-добре, отколкото първата вечер, когато й бе на гости — тогава внезапно, пламенно и неудържимо закопня тя да го обикне. Но веднага се сети, че къщата в Олтън ги очакваше след сватбата в неделя, и цялото щастие, което вече бе изпитал с Ан, отново го обзе. Искаше да я брани, да постигне нещо непостижимо, с което да я зарадва. Сякаш това бе най-съзидателната, най-възторжената амбиция в живота му. Значи имаше изход, щом можеше да изпитва такива желания. Трябваше да се справи само с част от себе си, не с цялата си същност — не с Бруно, не с работата си. Трябваше просто да смаже онази, другата част, и да заживее със сегашната си същност.

31

Ала съществуваха прекалено много подстъпи, откъдето онази друга част от личността му би могла да нахлуе тъкмо в тази същност, която желаеше да съхрани. Имаше и прекалено много начини за нахлуване: определени думи, звуци, светлини, движенията на ръцете и краката му, дори и да не вършеше абсолютно нищо, дори нищо да не чуваше и да не виждаше, един тържествуващ вътрешен глас се провикваше, стряскаше го и го плашеше. Сватбата, толкова грижливо подготвяна, така празнична, така непорочна с белите дантели и коприни, очаквана от всички с такава радост, му се струваше най-гнусното предателство, на което бе способен. И колкото повече наближаваше, толкова по-трескаво и безплодно се колебаеше дали да я отмени, или не. Просто искаше да избяга, до последния час преди сватбата.

Робърт Тричър, с когото едно време другаруваха в Чикаго, му се обади да му пожелае всичко най-хубаво и попита дали може да дойде за сватбата. Гай измисли някакъв дребен претекст, за да не го покани. Това беше празник за Фокнърови, така смяташе, за приятелите им, в тяхната църква, и присъствието на негов приятел би пробило бронята му. Беше поканил единствено Майърс, който бе без значение — вече не делеше една и съща кантора с него след поръчката за болницата, — Тим О’Флеърти, който не можеше да дойде, и двама-трима архитекти от академията „Диймс“, които познаваха по-добре работата му от него самия. Ала половин час след като Тричър се обади от Монреал, Гай му телефонира и го помоли да му бъде кум.

Дойде му наум, че почти цяла година дори не се бе сетил за Тричър, не беше отговорил и на последното му писмо. Не се бе сетил и за Питър Ригс, и за Вик де Пойстър, и за Гюнтер Хол. Едно време ходеше на гости у Вик и жена му в апартамента им на Блийкър Стрийт, веднъж заведе и Ан. Вик беше художник, миналата зима му бе пратил покана за своя изложба. Спомни си, че дори не му бе отговорил. Смътно си спомни, че Тим беше идвал в Ню Йорк и му се бе обадил да обядват заедно по времето, когато Бруно го тормозеше по телефона, и той му бе отказал. Спомни си също, че древните германци са обявявали обвиняемия за виновен или невинен в зависимост от броя на приятелите, които са се явявали да гарантират за нравствения му облик. Колко души биха гарантирали за него сега? Никога не беше отделял много време на приятелите си, понеже не бяха хора, които очакват такова нещо, ала ето че сега на свой ред те го отбягваха, сякаш, дори без да са го видели, предусещаха, че ме бе достоен за приятелството им.

В неделя сутринта преди сватбата, докато бавно се въртеше около Боб Тричър във вестиария на църквата, Гай се бе вкопчил в мисълта за болничните проекти, сякаш това бе последният лъч надежда, единственото доказателство, че все още съществува. Работата му беше отлична. Приятелят му Боб Тричър го бе похвалил. Бе доказал на себе си, че все още може да твори.

Боб се бе отказал от опитите си да завърже разговор. Седеше със скръстени ръце и изражението върху топчестото му лице бе добродушно, по съвсем разсеяно. Боб смяташе, че Гай просто не го свърта. Гай беше убеден, че Боб не знае какво му е на душата, понеже не му личеше, макар и да си въобразяваше, че много му личи. Всъщност истинският ад бе това, че животът ти толкова лесно може да се превърне в пълно лицемерие. Това беше най-същественото — сватбата и приятелят му Боб Тричър, който вече не го познаваше. И тесният каменен вестиарий с високия решетест прозорец като в затворническа килия. И приглушеният ропот отвън, подобен на ропота на тълпа фарисеи, изгарящи от нетърпение да нападнат затвора и да упражнят правосъдие.

— Случайно да си донесъл бутилка със себе си?…

Боб скокна.

— Разбира се. Съвсем забравих, а ми тежи. — Остави я на масата и зачака Гай пръв да отпие. Боб беше около четиридесет и пет годишен, сдържан, ала жизнерадостен, заклет ерген, напълно отдаден на професията си, с авторитет като специалист.

— Давай пръв — подкани той Гай. — Откакто сме насаме, искам да вдигна отделен тост за Ан. Много е красива, Гай. — И добави тихо, с усмивка: — Красива като бял мост.

Гай стоеше, втренчил поглед в отворената половинлитрова бутилка. Врявата отвън сякаш взимаше на подбив и него, и Ан. И шишето на масата бе част от заговора — изтъркана, смешновата притурка към традиционната сватба. Беше пил уиски на сватбата си с Мириам. Гай запрати бутилката в ъгъла. Разби се със силно дрънчене и само за секунда клаксоните престанаха да се чуват, не се чуваха гласовете, млъкна и глупавото тремоло на органа. После всичко отново зашумя.

— Извинявай, Боб. Много извинявай.

Боб не преставаше да го наблюдава.

— Изобщо не те упреквам — с усмивка произнесе той.

— Затова пък аз се упреквам!

— Виж какво, драги…

Личеше, че Боб се чуди дали да се разсмее, или да остане сериозен.

— Почакай — предложи най-сетне той, — ще донеса нещо друго за пиене.

Боб тъкмо се запъти към вратата, когато тя се отвори и кльощавото тяло на Питър Ригс се вмъкна вътре. Гай го запозна с Тричър. Питър беше дошъл за сватбата чак от Ню Орлийнс. Мина му през ума, че не би дошъл за сватбата му с Мириам. Ненавиждаше я. Слепоочията му се бяха прошарили, въпреки че усмивката на мършавото му лице бе като на шестнадесетгодишно момче. Гай отвърна на кратката му прегръдка с усещането, че машинално се задвижва по някакъв коловоз както в онази петъчна нощ.

— Време е, Гай — подкани го Боб, отваряйки вратата.

Гай тръгна редом с него. До олтара имаше дванадесет стъпала. Мина му през ума, че всички го гледат осъдително. Смълчали се от ужас, досущ като Фокнърови тогава в колата. Кога щяха да се намесят и да прекратят всичко това? Още колко щяха да търпят?

— Гай! — прошепна някой.

Шест, броеше Гай, седем.

— Гай! — чу го ясно, макар и слабо, и се обърна наляво, проследи погледите на две жени, които бяха извърнали глави, и безпогрешно разпозна лицето на Бруно.

Гай отново впери поглед напред. Бруно ли беше или някакво привидение? Лицето му бе разтегнато в усмивка, сивите очи пронизваха като стрели. Десет, единадесет, преброи Гай. Дванадесет стъпала догоре, прескочи седмото… Лесно ще го запомниш, звучи насечено. Кожата на главата му гореше. Това не доказваше ли, че бе зърнал привидение, а не Бруно? Замоли се: Боже, направи така, че да не загубя съзнание. По-добре това, отколкото да се ожениш, провикна се вътрешният му глас в отговор.

Стоеше до Ан, а Бруно беше тук, заедно с тях — не бе случка, не и миг, беше състояние — нещо извечно и завинаги, Бруно, той, Ан. И движението по коловоза. Цял живот движение по коловоза, докато смъртта ни раздели, ето го наказанието. Какво по-голямо наказание от това?

Наоколо кимаха и се усмихваха лица и Гай усети, че им подражава като идиот. Намираха се в клуба „Сейл Енд Ракет“. Имаше лека закуска и всеки държеше чаша за шампанско, дори и той самият. А Бруно го нямаше. В действителност нямаше никого — само набръчкани, безобидни напарфюмирани старици с шапки. В този миг мисис Фокнър обгърна врата му с ръка и го целуна по бузата, а над рамото й той зърна Бруно, който се провираше през вратата със същата усмивка, същите пронизващи очи, с които ги бе открил по-рано. Бруно се насочи право към него и спря, олюлявайки се.

— Всичко най… най-хубаво, Гай. Нямаш нищо против, че се отбих, нали? Та това е такъв щастлив момент!

— Измитай се. Веднага се измитай оттук.

Усмивката на Бруно бавно се стопи.

— Току-що се върнах от Капри — промълви той със същия дрезгав глас. Беше облечен в нов наситеносин костюм от габардин с широки ревери като на фрак. — Как я караш, Гай?

Една от Анините лели, ухаеща на парфюм, избърбори пожеланията си в ухото му и Гай й благодари. Обърна се и понечи да се отдалечи.

— Само исках да ти пожелая всичко добро — заяви Бруно. — Ето, казвам ти го.

— Измитай се. Вратата е зад гърба ти. — Помисли си, че не бива да говори повече. Щеше да загуби самоконтрол.

— Нека се помирим временно, Гай. Искам да се запозная с булката.

Гай се остави да го помъкнат две жени на средна възраст, по една от всяка страна. Макар че не го виждаше, усети, че Бруно се бе отдръпнал към голямата маса с обидена, раздразнена усмивка.

— Справяш ли се, Гай? — Мистър Фокнър взе полупразната чаша от ръката му. — Да пийнем нещо по-добро на бара.

Наляха му половин чаша уиски. Гай говореше, без да разбира какво казва. Убеден бе, че е заявил: „Престанете с тази работа, кажете на хората да се разотиват.“ Но очевидно не го бе казал, инак мистър Фокнър нямаше да се смее с цяло гърло. Или кой знае?

Гай забеляза, че докато разрязваха тортата, Бруно наблюдаваше от долния край на масата, и то най-вече Ан. Устата му приличаше на тънък, налудничаво усмихнат процеп, очите му бляскаха като диамантената игла върху тъмносинята му връзка, а лицето му изразяваше същата смесица от печал, благоговение, непоколебимост и жизнерадост, която бе забелязал в първия миг на познанството им.

Бруно се приближи към Ан.

— Май се познаваме отнякъде. Не сте ли роднини с Теди Фокнър?

Гай видя как ръцете им се срещат. Беше си представял, че няма да може да го понесе, а ето че го понасяше, без да направи нищо.

— Той ми е братовчед — обясни с непринудена усмивка Ан — преди една секунда се бе усмихнала другиму със същата усмивка.

Бруно кимна.

— Няколко пъти сме играли голф заедно. — Гай усети, че някой го хвана за рамото.

— Имаш ли една минутка, Гай? Бих искал… — Той разпозна гласа на Питър Ригс.

— Не, нямам. — Гай тръгна след Бруно и Ан. Хвана здраво лявата ръка на Ан.

Бруно пристъпваше от другата й страна — изпънат като струна, много свободно, крепеше в ръка неначенато парче сватбена торта.

— С Гай сме стари приятели. Стари познати. — Намигна му зад главата й.

— Така ли? Откъде се познавате?

— От училище. Стари училищни другари. — Бруно се ухили. — Да ви кажа, мисис Хейнс, че вие сте най-красивата булка, която съм виждал от много време насам. Действително се радвам, се запознах с вас — заяви той, без да е натрапчив, ала с убедителна настойчивост, която накара Ан отново да се усмихне.

— И аз много се радвам, че се запознахме — отвърна тя.

— Надявам се да се видим пак, тримата. Къде смятате да живеете?

— В Кънетикът — съобщи Ан.

— Хубав щат е Кънетикът — заяви Бруно и отново намигна на Гай, след което се оттегли с изискан поклон.

— На Теди ли е приятел? — попита Гай. — Теди ли го е поканил?

— Не гледай толкова тревожно, скъпи! — присмя му се Ан. — След малко тръгваме.

— Къде е Теди? — Ала в същия миг се запита какъв смисъл имаше да търси Теди, какъв смисъл имаше да прави въпрос от това.

— Зърнах го преди две минути в горния край на масата — обясни Ан. — Ето го Крис. Трябва да отида да му кажа добре дошъл.

Гай се обърна, огледа се за Бруно и го видя да си сипва фаршировани яйца и весело да бъбри с двама младежи, които му се усмихваха, сякаш дявол им бе направил магия.

Иронията бе, че Ан никога не бе имала възможност да го опознае, помисли си Гай с горчивина малко по-късно в колата. Когато се запознаха, страдаше от меланхолия. Сега — а това толкова рядко му се случваше — полагаше усилия да се държи уж естествено. Навярно само няколко дни в Мексико Сити бе такъв, какъвто бе в действителност.

— Онзи човек със синия костюм в „Диймс“ ли е учил? — попита го Ан.

Караха към Монток Пойнт. Роднина на Ан им бе отстъпила вилата си да прекарат там три дни от медения месец. Имаха само три дни, понеже след по-малко от месец Гай беше обещал да постъпи на работа в архитектурното ателие „Хортън, Хортън и Кийс“ и преди да започне, щеше да се наложи да работи двойно повече, за да завърши проектите за болницата.

— Не, известно време бяхме заедно в института. — Ала защо пригласяше на лъжите на Бруно?

— Има интересно лице — сподели Ан и придърпа роклята при глезените, преди да повдигне нозе върху седалката.

— Интересно ли?

— Не искам да кажа, че е привлекателно. Просто вглъбено.

Гай стисна зъби. Вглъбено? Нима не виждаше, че е луд? Опасен луд! Нима никой не го забелязваше?

32

Секретарката в приемната на ателието „Хортън, Хортън и Кийс“ му подаде бележка, че се е обаждал Чарлс Бруно и му е оставил телефонния си номер. Беше номерът на дома му в Грейт Нек.

— Благодаря — каза Гай и пое през фоайето.

Ами ако от фирмата записваха телефонните обаждания? Не ги записваха, но да предположим, че го правеха. Ами ако Бруно се отбиеше някой ден? Ала „Хортън, Хортън и Кийс“ бяха такива мошеници, та Бруно нямаше да се различава особено. Впрочем не беше ли именно тази причината, поради която самият той бе тук — за да се потопи в мръсотията, въобразявайки си, че отвращението е изкупление и че ще се чувствува по-добре в тази среда?

Гай влезе в просторната приемна с остъклен таван и с кожена тапицерия и запали цигара. Мейнуеаринг и Уилиамс, двама от водещите архитекти в ателието, седяха в дълбоки кожени кресла и четяха отчети за работата. Погледите им го следяха, когато се загледа навън през прозореца. Непрекъснато го наблюдаваха, понеже минаваше за нещо изключително, гений — поне така твърдеше младият Хортън. Тогава какво правеше при тях? Разбира се, може да е по-зле материално, отколкото смятаха, а и нали съвсем скоро се бе оженил, ала независимо от това и работата върху болницата в Бронкс нервността и отпадналостта му биеха на очи. Щом като и най-способните падат духом понякога, тогава защо те да се поддават на скрупули и да не се наредят на някоя добра служба? Гай се вгледа в мръсните, безразборно пръснати покриви и улици на Манхатън, които сякаш биха умалено копие на това как не би трябвало да се строи град. Когато се извърна, Мейнуеаринг сведе поглед като ученик.

Цяла сутрин се суети над един проект, с който се занимаваше от няколко дни. Бяха му казали да не бърза. Неговата задача беше да даде на клиента онова, което той искаше, и да се подпише отдолу. Поръчката беше за универсален магазин в една заможна община в Уестчестър и клиентът искаше нещо като стара къща, в съзвучие с градския пейзаж, ама и някак модерна, нали разбирате. И изрично бе помолил работата да бъде поверена на Гай Даниъл Хейнс. Гай би могъл да приключи набързо с проекта, стига да се задоволеше с онова, което се изискваше от него. Но тъй като все пак щеше да бъде универсален магазин, налагаха се някои функционални изисквания. Цяла сутрин три с гумата и подостря моливи, пресмятайки, че ще са му нужни още четири-пет дни и чак през следващата седмица ще може да предложи на клиента грубо нахвърлена скица.

— И Чарли Бруно ще дойде тази вечер — извика му Ан от кухнята, когато се прибра у дома.

— Какво? — Гай заобиколи преградната стена.

— Не се ли казваше така? Младежът, който беше на сватбата. — Ан режеше лук на дървена дъска.

— Ти ли го покани?

— Май е дочул отнякъде, обади се и в известен смисъл се самопокани — отвърна тя така нехайно, че Гай бе обзет от безумното подозрение да не би да го проверява и по гърба му пролази ледена тръпка. — Хейзъл, не мляко, съкровище, в хладилника има сметана колкото щеш.

Гай проследи с поглед как Хейзъл сложи съда със сметаната до купата с натрошено синьо италианско сирене.

— Неприятно ли ще ти е, ако дойде, Гай? — попита Ан.

— Напротив, само че не е мой приятел, нали разбираш. — Сковано тръгна към скрина и извади кутията с боите за обувки. Как би могъл да попречи на Бруно? Сигурно имаше начин, но колкото и да напрягаше ума си, нямаше да успее да го измисли.

— Не ти е приятно — усмихнато се обърна към него Ан.

— За мен той е един нахалник, и толкова.

— Ще ни тръгне на лошо, ако изгоним някого от празненството по случай новия ни дом. Не го ли знаеш?

Когато пристигна, Бруно беше със зачервени очи. Всички казаха по някоя дума за новата къща, Бруно обаче пристъпи във всекидневната — цялата в тухленочервено и горскозелено, сякаш беше идвал тук поне стотина пъти. Или сякаш живее тук, помисли си Гай, докато го запознаваше с другите гости. Бруно ухилено и възбудено впери очи в Гай и Ан и едва-едва кимаше на останалите — двама-трима като че ли го познаваха. Само пред някоя си мисис Честър Болтиноф от Мънси Парк, Лонг Айланд, се спря и разтърси ръката й с две ръце, като че си бе намерил съюзник. При което Гай с ужас забеляза как мисис Болтиноф погледна Бруно с широка приятелска усмивка.

— Как вървят работите? — попита го Бруно, след като му наляха нещо за пиене.

— Чудесно. Всичко е чудесно. — Гай бе решил да запази спокойствие дори ако трябваше да се напие до безчувственост. Вече бе гаврътнал две-три чашки силен алкохол в кухнята. Ала ето че неволно заотстъпва и се отправи към витата стълба в ъгъла на всекидневната. Само за минутка, за да се овладее. Изтича нагоре, мушна се в спалнята, залепи студена длан на челото си и бавно я прокара по лицето.

— Извинявай, продължавам да разглеждам — чу глас от другия край на стаята. — Такава страхотна къща, Гай, та трябваше за малко да отдъхна в деветнайсетия век.

До бюрото стоеше Хелън Хейбърн, приятелката на Ан от ученическите години в Бермуда. А в бюрото бе малкият пистолет.

— Чувствувай се като у дома си. Дойдох само за носна кърпа. Пиенето върви ли? — Гай издърпа горното дясно чекмедже, където държеше ненавистното оръжие и ненужната носна кърпа.

— Ами… върви по-добре от мен.

Хелън бе изпаднала в поредната си „маниакална“ фаза. Работеше като специалист по рекламата и Ан смяташе, че я бива, ала работеше само когато парите й за тримесечието привършеха и тя изпадаше в депресия. Освен това Гай чувствуваше, че от онази неделна вечер, когато не бе отишъл на тържеството у тях, не и е симпатичен. Отнасяше се с подозрение към него. Какво търсеше тук сега, преструвайки се, че пиенето не й понася?

— Винаги ли си толкова сериозен, Гай? Знаеш ли какво казах на Ан, когато научих, че ще се омъжва за теб?

— Сигурно, че не е с всичкия си.

— Казах й: ама той е толкова сериозен. Много е привлекателен, навярно е гений, ама е толкова сериозен — как го търпиш? — Хелън повдигна ъгловатото си, хубавичко светло лице. — Ти даже не се оправдаваш. Не ще и дума, че си прекалено сериозен за целувка, така ли е?

Наложи се да се приближи и я целуна.

— Това не е истинска целувка.

— Ама аз нарочно се правех на несериозен.

Гай излезе от спалнята. Помисли си, че Хелън ще разправи на Ан, ще й разправи, че го е заварила в спалнята и че още в десет часа е изглеждал огорчен. Би могла да погледне в чекмеджето и да намери пистолета. Макар че никак не му се вярваше. Хелън беше глупава и той изобщо не можеше да разбере защо бе симпатична на Ан, ала не беше интригантка. И също като Ан не си пъхаше носа в чужди работи. Боже мой, та нали пистолетът бе до нейните неща в бюрото, откакто се бяха нанесли да живеят тук? Но той изобщо не се страхуваше, че Ан ще прерови неговата половина от бюрото, също както не се страхуваше, че ще отвори писмата му.

Когато слезе, Бруно и Ан седяха на правоъгълното канапе край камината. Чашата в ръката му нехайно се поклащаше над облегалката и по плата вече личаха тъмнозелени петна от разляното.

— Бруно тъкмо ми разказваше за модерния Капри, Гай. — Ан го погледна. — Винаги ми се е искало да отидем там.

— Най-добре е да се наеме цяла къща — продължи Бруно, без да обръща внимание на Гай, — наемете замък — колкото по-голям, толкова по-добре. С майка ми се настанихме в такъв голям замък, че изобщо не стигнахме до другия му край. Ала една вечер сбърках вратата. Някакво италианско семейство беше седнало да вечеря на другия край на верандата и още същата вечер всичките дванайсетина човека се изсипаха да питат дали не може да ни работят без при — само и само да ги оставим да живеят при нас. И, разбира се, ние ги оставихме.

— А не научихте ли малко италиански?

— За какво ми е? — повдигайки рамене, отсече Бруно със същия дрезгав глас, който се счуваше на Гай и насън, и наяве.

Гай извади цигара и се наведе да я запали. Жадният, изпълнен със срамежливо ухажване поглед на Бруно към Ан изгаряше гърба му — усещаше го по-силно от изтръпващото вцепенение на алкохола. Без съмнение Бруно вече бе похвалил роклята й — неговата любима рокля от сива тафта на сини кръгчета като паунови очи. Женското облекло винаги правеше впечатление на Бруно.

— Ние двамата с Гай — отчетливо чу гласа му зад себе си, сякаш беше извърнал глава, — ние двамата с Гай по едно време правехме планове за пътувания.

Гай изгаси цигарата си в един пепелник, смачка я и се обърна към канапето.

— Какво ще кажеш да ти покажа стаята ни за игри на горния етаж? — обърна се той към Бруно.

— С удоволствие. — Бруно се изправи. — На какво играете?

Гай го бутна в една облицована в червено стаичка и притвори вратата зад гърба си.

— Не мислиш ли, че прекаляваш?

— Гай! Ти си се натряскал!

— За какво си седнал да разправяш на всички, че сме стари приятели?

— Не на всички. Казах го на Ан.

— За какво го разправяш на нея или на когото и да е? За какво си дошъл тук?

— Тихо, Гай! Шшшът! — Бруно нехайно размаха чашата в ръка.

— Полицията продължава да наблюдава приятелите ти, нали?

— Не чак дотам, че да се разтревожа.

— Измитай се. Измитай се, да те няма. — Гласът му трепереше от усилието да се овладее. А защо трябваше да се овладее? Пистолетът с един-единствен куршум бе точно отсреща, през коридора.

Бруно отегчено го погледна и въздъхна. Дъхът изсвистя покрай горната му устна също като дишането, което Гай чуваше нощем в стаята си.

Гай леко се олюля и това го вбеси.

— Според мен Ан е красива — приветливо отбеляза Бруно.

— Ако още веднъж те видя да говориш с нея, ще те убия.

Усмивката му застина, после отново се появи — дори по-широка.

— Това заплаха ли е, Гай?

— Не — обещание.

След половин час Бруно припадна зад канапето, на което преди това бе седял с Ан. Проснатото му тяло изглеждаше чудовищно дълго, а главата му се губеше върху голямата плоча пред камината. Трима души го вдигнаха, след което останаха така, чудейки се какво да го правят.

— Занесете го… в гостната — каза Ан.

— Ан, това е на добро — засмя се Хелън. — Хората казват, че при всяко празненство по случай нов дом някой трябва да остане да пренощува. Ето първия ви гост!

Кристофър Нелсън се приближи към Гай.

— Откъде го изкопа този? Толкова често припадаше в клуба „Грейт Нек“, че вече не го пускат там.

След сватбата Гай беше поразпитал Теди за Бруно. Теди не го бе канил, не знаеше нищо за него, освен че не му е симпатичен.

Гай се качи до ателието и затвори вратата. На работната му маса бе поставена недовършената скица на чудатия универсален магазин — съвестта му го бе накарала да я вземе, за да я довърши у дома през почивните дни. Почти му призля, докато гледаше познатия чертеж, който му се мержелееше от алкохола. Измъкна празен лист хартия и се залови да чертае. Знаеше чудесно какво искат. Надяваше се да привърши, преди да му призлее, а след това може да повръща до безсъзнание. Ала като свърши, не му призля. Само се отпусна на стола, поседя така, после стана и отвори прозореца.

33

Отначало двамата Хортънови, а след тях и клиентът, мистър Хауард Уиндам от Ню Рошел, който дойде в кантората в понеделник рано следобед, приеха и високо оцениха скицата на универсалния магазин. Като награда Гай си позволи до края на работния ден да пуши в стаята си и да прелиства подвързаната с кожа книга „Религията на Медичите“, която току-що бе закупил като подарък за рождения ден на Ан. Запита се какво ли щяха да му възложат сега. Набързо прегледа томчето, припомняйки си пасажите, които харесваха с Питър „… човекът без пъп[5] продължава да живее в мен…“ Каква пошлост щяха да му поискат сега? Вече бе изпълнил една поръчка. Не беше ли достатъчно? Още един проект като универсалния магазин би било непоносимо. Не се самосъжаляваше, просто… живееше. Все още беше жив — стига да искаше, в това трябваше да се укорява. Стана от чертожната маса, отиде при пишещата машина и се залови да пише молба за напускане.

Ан държеше да излязат и да отпразнуват вечерта. Беше така щастлива, така преливаше от щастие, че това повдигна духа му мъничко, колебливо, подобно на хвърчило, което се силят да повдигнат от земята в безветрен ден. Загледа се как бързите й тънки пръсти изопват косата отстрани и закопчават шнолата отзад.

— Не можем ли сега да направим и онова пътешествие? — попита тя, като слязоха във всекидневната.

Ан не на шега продължаваше да настоява да прекарат отложения меден месец в едно пътуване покрай брега с яхтата „Индия“. Гай искаше да прекара цялото си време в чертожните ателиета, които изпълняваха проектите му за болницата, ала точно сега не можеше да откаже на Ан.

— Смяташ ли, че скоро можем да тръгнем? След пет дни? След една седмица?

— След пет дни навярно.

— А, тъкмо ми дойде наум — въздъхна Ан. — Трябва да остана до двайсет и трети. От Калифорния ще дойде човек, който проявява интерес към памучните ни тъкани.

— А няма ли ревю в края на месеца?

— Е, Лилиан и сама ще се справи. — Усмихна му се. — Колко мило, че го помниш!

Развеселено зачака Ан да сложи качулката на леопардовото си палто върху главата, представяйки си я как сериозно се пазари с калифорниеца другата седмица. Виж, тона не би оставила на Лилиан. Ан се занимаваше с финансовите въпроси. В този миг забеляза оранжевите цветя с дълги дръжки на малката масичка.

— Откъде се появиха?

— От Чарли Бруно. С писмени извинения за припадъка в петък вечерта. — Ан се засмя. — Доста мил жест, мен ако питаш.

Гай впери поглед в цветята.

— Какви са?

— Африкански маргарити. — Тя задържа вратата той да излезе и двамата се отправиха към колата.

Стори му се, че е поласкана от цветята. Беше сигурен обаче, че мнението й за Бруно след домашния им празник вече не беше толкова високо. Мина му през ума колко свързани са с Бруно сега — та нали на празненството имаше толкова хора! Всеки ден можеха да го извикат за разпит в полицията. Не биваше да се самозалъгва — щяха непременно да го разпитват. Но защо не се притесняваше вече? Какво беше душевното му състояние, та дори не бе способен точно да го определи? Примирение? Желание за самоубийство? Или просто тъпо вцепенение?

В следващите няколко дни, които бе принуден да прекара със скръстени ръце в архитектурното ателие, докато завършат чертежите му по интериора на универсалния магазин, Гай даже се запита дали случайно не се е побъркал, дали не го е подгонила някаква скрита лудост. Спомни си колко изопнати бяха нервите му около една седмица след петъчната нощ, защото безопасността, съществуването му зависеха от чувствителни везни, които можеха да се катурнат моментално и при най-малката неспособност да се овладее. Вече дори това не изпитваше. Но продължаваше да сънува как Бруно нахълтва в стаята му. Ако се пробудеше призори, все така се виждаше застанал насред стаята с пистолета. Не го напускаше чувството, че трябва, и то в скоро време, да намери изкупление за онова, което бе извършил, изкупление, за което всякакво себеунижение или саможертва му се струваха недостатъчни. По-скоро се усещаше като двама души — единият можеше да твори и творейки, да се чувствува в единение с бога, а другият можеше да убива. „Всеки човек може да убие“ — бе казал Бруно във влака. Дори човекът, който бе обяснил принципа на свободно носещата греда на Боби Картрайт в Меткалф преди две години? Не, нито човекът, който бе проектирал болницата, та даже и универсалния магазин, нито онзи, който миналата седмица половин час бе спорил със себе си в какъв цвят да боядиса металния стол на моравата отзад — това бе другият, който тъкмо снощи бе погледнал в огледалото и за момент бе зърнал убиеца като непризнат брат.

И как можеше да седи тук и да мисли за убийство, когато след по-малко от десет дни щеше да бъде на платноходката заедно с Ан? Защо му бе дадена Ан и силата да я обича? И не се ли бе съгласил с такава готовност да заминат само защото искаше да се отърве от Бруно за три седмици? Ако пожелаеше, Бруно можеше да му отнеме Ан. Открай време си признаваше тази истина, открай време се мъчеше да я приеме. Ала откакто ги бе видял заедно, от деня на сватбата, тази възможност се бе превърнала в натрапчив кошмар.

Стана и си сложи шапката, за да излезе да обядва. Когато пресичаше фоайето, телефонното табло избръмча. Момичето го повика.

— Ако искате, говорете оттук, мистър Хейнс.

Гай пое слушалката — беше сигурен, че е Бруно, беше сигурен, че ще приеме да се видят през деня. Бруно го покани да обядват заедно и Гай обеща да се срещнат след десет минути във „Вила Д’Есте“.

Драпираните завеси в ресторанта бяха на бели и розови шарки. Гай имаше усещането, че Бруно му е поставил клопка, че иззад завесата в бяло и розово ще се появи не Бруно, а ще излязат полицаи. И това никак, ама никак не го разтревожи.

Бруно го забеляза от бара и целият ухилен, се изхлузи от високия стол. Ето го Гай, мина му през ума, върви отново с вирната глава, минава точно покрай него. Бруно сложи ръка на рамото му.

— Здрасти, Гай. Запазил съм маса в дъното.

Беше се облякъл в стария ръждивокафяв костюм. Гай си спомни как за първи път бе последвал дългите му крака по люлеещия се коридор към купето, ала не изпита угризения от този спомен. Всъщност бе добре разположен към Бруно, както понякога му се случваше нощем, ала никога досега денем. Дори не се ядоса на явното му задоволство от факта, че се е съгласил да обядва с него.

Бруно поръча коктейлите и обяда. За себе си поръча печен черен дроб — заради новата му диета, и яйца по бенедиктински за Гай, понеже знаеше, че Гай ги обича. Гай заразглежда най-близката до тях маса. Обзе го подозрително недоумение при вида на четирите изисквано облечени, около четиридесетгодишни жени, и четирите усмихнати, с почти притворени очи, с коктейли в ръка. По-нататък един охранен мъж с вид на европеец се усмихна на невидимия си сътрапезник. Усърдно сновяха сервитьори. Може би всичко това бе просто представление, в което и авторите, и актьорите са смахнати, а най-смахнати са главните герои — той и Бруно. Всяко движение, всяка дума наоколо сякаш бяха белязани с възвишената печал на предопределеността.

— Харесват ли ти? — питаше Бруно. — Купих ги тази сутрин от „Клайд“. Там има най-добър избор. Поне за лятото.

Гай огледа наредените в скутовете им кутии с вратовръзки, които Бруно бе отворил. Имаше плетени, копринени и ленени, дори една бледолилава от плътен лен. Имаше връзка от копринен шантунг в зеленикавосиньо като една рокля на Ан.

Бруно беше разочарован. Гай, изглежда, не ги харесва.

— Прекалено ярки ли са? За летния сезон са.

— Хубави са — изрече Гай.

— Тази най-много ми харесва. Никога не съм виждал такава. — Бруно вдигна бялата плетена връзка с тънка червена ивица по средата. — Канех се да си я купя, но ми се дощя ти да я носиш. Само ти. За теб са, Гай.

— Благодаря. — Усети как горната му устна трепна неприятно. Изведнъж му дойде наум, че някой би могъл да го вземе за любовник на Бруно, на когото той прави подарък, за да го омилостиви.

— Пия за пътешествието — каза Бруно и вдигна чаша.

Сутринта бил говорил с Ан по телефона и тя споменала за пътуването. Непрекъснато повтаряше замечтано каква чудесна жена била Ан.

— Има такова чисто изражение. Такова приветливо създание определено не се среща често. Сигурно си страшно щастлив, Гай — Надяваше се Гай да каже нещо; с израз или дума простичко да обясни защо е щастлив. Ала Гай не каза нито дума и Бруно се почувствува отблъснат, усети познатата бучка да се качва към гърлото му и да го души. С какво бе засегнал Гай? Силно му се прииска да сложи ръка върху юмрука на Гай, който небрежно лежеше на края на масата, само за секунда, като брат, ала се въздържа.

— Отведнъж ли те хареса, или мина дълго време, докато се опознаете? Гай?

Гай чу как Бруно повтори въпроса. Стори му се стар-прастар.

— Как можеш да питаш за времето? Важен е фактът. — Погледна го — възтясно пълнеещо лице, сплеснат кичур коса, който придаваше колебливо изражение на челото му. Ала очите му бяха значително по-уверени от първия път, когато го видя, и по-нагли. Очевидно защото сега Бруно имаше пари.

— Даа. Разбирам какво искаш да кажеш. — Ала не го разбираше напълно. Гай беше щастлив с Ан, макар и споменът за убийството все още да го преследваше. Гай би бил щастлив с нея дори ако останеше без пукната пара. Само при мисълта, че в един момент искаше да му предложи пари, Бруно потрепна. Сякаш чуваше как Гай произнася своето „не“ и само за секунда погледът му се зарейва някъде далеч, на километри от Бруно. Знаеше, че никога няма да притежава онова, което притежаваше Гай, независимо колко пари имаше и какво щеше да прави с тях. Това, че сега майка му бе само негова, не беше залог за щастие, беше се убедил. Бруно се усмихна насила.

— Смяташ ли, че Ан ме харесва?

— Харесва те.

— Освен с дизайн с какво друго обича да се занимава? Обича ли да готви? Да домакинствува? — Бруно видя как Гай вдигна чашата с мартини и я пресуши на три глътки. — Просто искам да зная с какво се занимавате, когато сте заедно. Например ходите ли на разходки, решавате ли кръстословици…

— Да, занимаваме се с такива неща.

— А вечер?

— Ан поработва вечер понякога. — Както никога досега, когато беше с Бруно, умът му лесно превключи и се понесе към студиото на горния етаж, където често работеха с Ан вечер: Ан се обръщаше към него от време на време, показваше му нещо за мнение, сякаш работата й не изискваше усилие. Когато бързешком плакнеше четката си в чаша с вода, Гай сякаш чуваше смях.

— Преди няколко месеца я видях на снимка заедно с други дизайнери в „Харпърс Базар“. Бива я в работата, нали?

— Много я бива.

— Аз… — Бруно скръсти ръце върху масата — наистина се радвам, че вие двамата сте щастливи.

Положително беше така. Гай усети как раменете му се отпуснаха и дишането му се успокои. Въпреки това в момента му бе трудно да повярва, че Ан е негова. Тя бе като богиня, която се намесваше, за да го измъква от битки, в които неминуемо би загинал. Като богините спасителки на митичните герои, чиято намеса в края на разказа обаче още като дете му се струваше някак чужда, несправедлива. През безсънните нощи, когато се измъкваше крадешком от къщата и се покатерваше по хълма, наметнал връхната си дреха върху пижамата, през безучастните, спокойни летни нощи не си разрешаваше да мисли за Ан.

— Dea ех machina[6] — измърмори Гай.

— Какво?

Защо беше седнал на една маса с Бруно, защо обядваше с него? Искаше му се да се нахвърли с юмруци срещу него и в същото време му се плачеше. Ала ругатните му сякаш внезапно се разтвориха в море от съжаление. Бруно не знаеше как да обича, а именно това му бе необходимо. Изглеждаше прекалено покварен, прекалено сляп, за да обича или да го обикнат. А това вече бе трагично.

— Никога ли не си бил влюбен, Бруно? — Гай забеляза как за пръв път очите му зашариха неспокойно.

Бруно направи знак да му донесат още едно.

— Не, не съвсем, да кажем. — Облиза устни. Не само че никога не се бе влюбвал, ала жените и леглото много-много не го интересуваха. Никога не бе преставал да смята цялата тази работа за голяма глупост, все си представяше как стои я се наблюдава отстрани. Веднъж — какъв ужас — се беше разкикотил. Сега направи гримаса. Струваше му се, че това именно болезнено го отделяше от Гай — той се отдаваше без резерви на любовта, фактически се бе погубил заради Мириам.

Гай го погледна и Бруно сведе очи. Сякаш очакваше Гай да му каже как да се влюби.

— Знаеш ли коя е най-голямата мъдрост на този свят, Бруно?

— Зная доста. — Бруно се усмихна пресилено. — Коя имаш предвид?

— До всяко нещо стои неговата противоположност.

— Противоположностите се привличат?

— Това е доста опростено. Да кажем… подаряваш ми връзки. А пък аз си помислих, че нищо чудно да си довел и полицията тук да ме дебне.

— За бога, Гай, та ти си ми приятел! — внезапно обзет от паника, избърбори припряно той. — Ти си ми симпатичен!

Симпатичен си ми, не те мразя, помисли си Гай. Ала Бруно не би казал такова нещо, понеже всъщност го мразеше. Както и той самият никога не би казал на Бруно, симпатичен си ми, а обратното, мразя те, понеже Бруно всъщност му беше симпатичен. Гай стисна устни и разтърка челото си. Усещаше как градивната и рушителната му воля ще се уравновесят и така щеше да бъде парализирано всяко негово начинание, преди още да се е захванал. Та нали това бе и причината да продължава да седи тук. Скочи и пълните чаши заляха покривката.

Бруно го зяпна втрещен.

— Гай, както ти става? — Тръгна подире му. — Почакай. Гай! Не допускаш, че мога да постъпя така, нали? Не бих го направил за нищо на света!

— Не ме докосвай!

— Гай! — малко оставаше да се разхлипа. Защо хората се държаха така с него? Защо? Извика от тротоара: — За нищо на света! Ако ще земята да се продъни! Честна дума, Гай!

Гай го блъсна с ръка в гърдите и затвори вратата на таксито. Знаеше, че Бруно няма да го предаде за нищо на света. Ала ако всичко бе така двусмислено, както смяташе, нима би могъл да бъде наистина сигурен?

34

— Каква с връзката ти с мисис Гай Хейнс?

Бруно беше подготвен за въпроса. Джерард бе прегледал разходите в чековата му сметка и сега го разпитваше заради цветята, които бе изпратил на Ан.

— Приятел. Приятел съм на съпруга й.

— Аа. Приятел значи?

— Познат. — Бруно повдигна рамене. — Явно Джерард щеше да приеме думите му като опит за самохвалство, тъй като Гай беше известен.

— Отдавна ли го познаваш?

— Не. — Бруно посегна за запалката както се бе изтегнал в креслото.

— Как така се сети да пратиш цветя?

— Да кажем, че ми беше приятно. Вечерта имаха тържество и отивах у тях.

— Толкова ли сте близки?

Бруно отново повдигна рамене.

— Обикновено семейно тържество. Стана дума зя него, когато обсъждахме кой архитект да наемем, ако се захванем да строим нова къща. — Идеята изникна в главата му току-виж и никак не беше лоша.

— Мат Левайн. Ще ми се още малко да си поговорим за него.

Бруно въздъхна. Навярно се прехвърли на друг, защото Гай беше извън града, просто заговори за другия. Колкото до Мат Левайн — едва ли можеше да се намери по-съмнителен тип, а той се бе срещал с него доста често преди убийството, без да си дава сметка, че би могло да му е от полза.

— И какво по-точно?

— Защо сте се срещали на двайсет и четвърти, двайсет и осми и на трийсети април, на втори, пети, шести и седми март и два дни преди убийството?

— Така ли? — Бруно се усмихна. Миналия път Джерард разполагаше само с три дати. Мат също никак не харесваше Бруно. Навярно бе наговорил най-отвратителни неща на Джерард. — Искаше да купи колата ми.

— А ти искаше да я продадеш? Защо — понеже смяташе, че не след дълго ще си купиш нова?

— Исках да я продам, за да си купя малка кола — разсеяно отвърна Бруно. — Сега е в гаража. „Кросли“.

— Откога познаваш Марк Лев? — Джерард се усмихна.

— От времето, когато се казваше Марк Левицки — озъби се Бруно. — Порови се малко и ще откриеш, че е убил собствения си баща в Русия. — Изгледа свирепо Джерард. „Собствения“ прозвуча особено, не биваше да го изрича, ала Джерард го вбеси — седнал тук да остроумничи с измислените имена!

— Мат също не говори добро за теб. Какво има, не можахте ли да се спогодите?

— За колата ли?

— Чарлс — търпеливо произнесе Джерард.

— Нищо не съм казал. — Бруно погледна изгризаните си нокти и още веднъж си помисли как добре прилягаше на Мат описанието на убиеца, което Хърбърт бе направил.

— В последно време не си се виждал често с Ърни Шрьодер.

Бруно отегчено отвори уста, за да отговори.

35

Гай седеше, кръстосал крака отпред на палубата на „Индия“ — бос, с бели дочени панталони. Току-що се бе показал Лонг Айланд, ала той още не искаше да го погледне. Леките поклащания на кораба го люлееха приятно и нежно, като нещо открай време познато. Денят, когато за последен път бе видял Бруно в ресторанта, му се струваше ден на безумство. Тогава сигурно беше на път да се побърка. Ан сигурно го е забелязала.

Сви ръка и щипна тънката загоряла кожа върху мускулите. Беше загорял като младия Ейгън, наполовина португалец, когото бяха наели да им помага още на пристанището в Лонг Айланд. Белееше се единствено малкият белег на дясната му вежда.

Трите седмици по море го бяха изпълнили с неизпитвани дотогава търпение и спокойствие — само преди месец би заявил, че не са му присъщи. Беше почнал да усеща, че каквото и изкупление да му бе отредено, то бе частица от съдбата му, а щом беше съдба, щеше да го застигне, без сам той да го търси. Винаги бе вярвал на съдбата си. Когато с Питър бяха още момчета, беше почувствувал, че самият той няма да си остане просто мечтател, както и че Питър няма да прави нищо друго, освен да мечтае: знаеше си, че ще сътвори прочути сгради, че името му ще се нареди сред известните архитекти, и най-сетне — това открай време му се бе струвало върховно постижение — ще построи мост. Щеше да бъде бял мост, прострял се като ангелско крило — така си го представяше като малък, като извития бял мост на Роберт Майар[7] в учебниците по архитектура. Навярно бе проява на самонадеяност така да вярваш в съдбата си. Ала от друга страна, кой би могъл да бъде по-искрено смирен от онзи, който се чувствува заставен да се подчинява на законите на собствената си съдба? Вече вярваше, че убийството, което му се бе сторило нечувано отклонение, грях срещу самия него, може да е било част от съдбата му. Не беше възможно да разсъждава другояче. Ако това беше така, щеше да получи възможност за изкупление и силата да го постигне. Дори в случай, че смъртта го застигнеше по повелята на закона, съдбата щеше да му влее сили да я понесе, щеше да даде достатъчно сили на Ан, за да издържи. Кой знае защо, но се чувствуваше по-незначителен и от най-дребната рибка в морето, и по-могъщ от най-високата планина на земята. Ала не беше самонадеян. Предишната му самонадеяност бе средство за самозащита, достигнала връхната си точка при разрива с Мириам. Не бе ли почувствувал дори и когато мисълта за нея не му даваше покой, когато бе неизмеримо злочест, че щеше да намери друга жена, да я обикне и че тя на свой ред винаги да го обича? Та нуждаеше ли се от по-голямо доказателство от тези три седмици по море, за да повярва, че с Ан се бяха сближили както никога досега, бяха заживели като едно хармонично цяло?

Завъртя се на пети, та да може да я наблюдава, опряна на гротмачтата. Гледаше към него с едва забележима, сдържана и доволна усмивка. Като майка, мина му през ума, която бе изправила болното си дете на крака. Гай също й се усмихна, поразен, че може да вярва така безрезервно в непогрешимостта и правотата й — а тя беше просто едно човешко същество. Най-много го поразяваше фактът, че тя беше негова. В този момент хвърли поглед към сплетените си пръсти и се замисли за работата по болницата, с която утре щеше да се залови, за предстоящите нови задачи и за събитията, които съдбата му готвеше.

Бруно се обади няколко вечери по-късно. Каза, че бил наблизо и искал да се отбие. Стори му се съвсем трезвен и леко потиснат.

Гай бе категоричен. Спокойно и твърдо му заяви, че и двамата с Ан нямат желание да го виждат повече, ала още докато говореше, усети търпението му да се изпарява като дим и укрепналата му през трите седмици психика да се срива под напора на налудничавия парадокс, че двамата изобщо разговарят.

Бруно знаеше, че Джерард още не се е обаждал на Гай. Не допускаше, че Джерард ще го разпитва повече от няколко минути. Ала Гай му заговори толкова студено, та не се реши да му съобщи, че вече фигурираше в списъка на Джерард, че Джерард може би щеше да го разпитва и че самият той отсега нататък възнамеряваше, стига Гай да се съгласи, да се виждат съвсем тайно — никакви гости, та дори и обеди заедно.

— Добре — едва промълви Бруно и затвори.

В този миг телефонът отново иззвъня. Гай намръщено изгаси цигарата, която току-що бе запалил с облекчение, и вдигна слушалката.

— Добър ден. Обажда се Артър Джерард от частното детективско бюро… — Джерард попита дали би могъл да се отбие.

Гай се обърна и предпазливо се огледа наоколо, опитвайки се да пропъди усещането, че Джерард е подслушал току-що приключилия разговор с Бруно, че Джерард току-що е пипнал Бруно. Качи се горе да съобщи на Ан.

— Частен детектив? — учудено попита тя. — За какво става въпрос?

За секунда Гай се поколеба. Имаше толкова най-различни моменти, когато би могъл прекалено дълго да се колебае. Дяволите да го вземат Бруно! Дяволите да го вземат, задето го преследваше!

— Нямам представа.

Джерард пристигна тутакси. Любезно се приведе над ръката на домакинята и след като се извини, че се е натрапил с присъствието си, подхвана светски разговор за къщата и за малката градинка отпред. Гай го наблюдаваше с известна почуда. Джерард изглеждаше муден, уморен и малко небрежен. Май Бруно не го бе представил напълно погрешно. Дори разсеяният му вид, подсилен от бавния му говор, не подсказваше, че това е разсеяност на детектив от най-висока класа. Но после, когато Джерард се разположи с пура и чаша уиски в ръка, Гай улови проницателния поглед на светлокафявите му очи и силата в късите широки длани. И тогава се разтревожи. Невъзможно му бе да определи какво е намислил Джерард.

— С Чарлс Бруно сте приятели, така ли, мистър Хейнс?

— Да. Познавам го.

— Баща му беше убит през март миналата година, както навярно знаете, и убиецът не е намерен.

— Не знаех това! — възкликна Ан.

Джерард бавно премести поглед от нея към Гай.

— Аз също — промълви Гай.

— Значи не го познавате добре?

— Само бегло.

— Къде и кога се запознахте?

— Във… — Гай погледна към Ан — института по изкуствата „Паркър“, струва ми се, някъде през декември миналата година. — Усети, че е влязъл в капан. Беше повторил лекомисления отговор на Бруно на сватбата им просто защото Ан беше чула какво казва Бруно, а тя вероятно го беше забравила. Стори му се, че Джерард го изгледа, сякаш изобщо не му вярваше. Защо Бруно не го бе предупредил за Джерард? Защо не се бяха договорили за версията, която Бруно бе предложил веднъж — че са се запознали на чашка в някакъв бар в центъра?

— И кога точно се видяхте? — попита Джерард накрая.

— Ами… не се бяхме виждали до сватбата ми през юни. — Почувствува, че лицето му изразява объркаността на човек, който още не е наясно за какво ще го разпитват. Мина му през ума, че за щастие вече бе уверил Ан, че твърденията на Бруно за старото им приятелство са само особени прояви на неговия хумор. — Не го бяхме канили — вметна Гай.

— Дойде просто така? — Джерард погледна с разбиране. — Но го поканихте на тържеството ви през юли, нали? — обърна се и към Ан.

— Той се обади — обясни Ан — и попита дали може да дойде и аз… казах да.

Следващият му въпрос беше дали Бруно е знаел за тържеството от някой от приятелите им, който е бил поканен, и Гай отвърна, че не е изключено, след което съобщи името на русокосата, която вечерта му се бе усмихнала така ослепително. Не можеше да посочи други имена. Не беше виждал Бруно с никой друг.

Джерард се облегна назад и с усмивка попита:

— Симпатичен ли ви е той?

— Мисля, че да — след кратко мълчание учтиво отвърна Ан.

— Ами… — обади се Гай, понеже Джерард изчакваше. — Май малко се натрапва. — Дясната страна на лицето му бе в сянка. Питаше се дали Джерард не изучава лицето му за белези.

— Той издига в култ силната личност. В известен смисъл силата. — Джерард се усмихна, ала усмивката му вече не изглеждаше истинска, а и навярно никога не бе била. — Съжалявам, ако съм ви притеснил с тези въпроси, мистър Хейнс.

Тръгна си след пет минути.

— Какво означава това? — обърна се Ан към мъжа си. — Чарлс Бруно ли подозира?

Гай залости вратата и се върна.

— Навярно подозира някой от приятелите му. Може би допуска, че Чарлс знае нещо, понеже силно е мразел баща си. Или поне Чарлс ми каза така.

— Допускаш ли, че Чарлс би могъл да знае?

— Не може да се каже. Нали? — Гай посегна за цигара.

— Боже господи! — Ан стоеше и гледаше към ъгъла на канапето, сякаш Бруно седеше там както онази вечер на тържеството. — Какво ли не се случва в живота на хората! — прошепна тя.

36

— Слушай — възбудено рече Гай в слушалката. — Слушай, Бруно! — Позна по гласа му, че е по-пиян от когато и да било, ала беше решил да проникне до замъгления му мозък. В този момент внезапно му хрумна, че Джерард може да е с Бруно, и гласът му стана още по-приглушен, страхливо предпазлив. Разбра обаче, че Бруно е сам в телефонна кабина. — Каза ли на Джерард, че сме се запознали в Института по изкуствата?

Бруно отговори утвърдително — схвана го през пиянското му ломотене. Искаше да се отбие у тях. Гай не можа да го накара да възприеме, че Джерард вече е идвал да го разпитва. Ядно затвори телефона и рязко разтвори яката на ризата си. Бруно бе избрал чудесен момент да му се обади! Джерард се бе превърнал в реална заплаха. Прекратяването на всякакви контакти с Бруно сега му се струваше по-наложително дори от това да измислят правдоподобна версия. Най-много го раздразни, че от бръщолевенето му не можа да разбере какво му се е случило, та дори и в какво настроение е.

Двамата с Ан бяха горе в студиото, когато на вратата се позвъни.

Гай леко пооткрехна вратата, ала Бруно я блъсна докрай и залитайки, прекоси всекидневната и се строполи върху канапето. Гай застана пред него, първоначално онемял от гняв, после от отвращение. Якият зачервен врат на Бруно се бе издул над яката. Изглеждаше по-скоро подпухнал, отколкото пиян, сякаш смъртта бе напомпала тялото му, дори и очните кухини, от което кръвясалите сиви очи бяха неестествено изпъкнали. Бруно вдигна поглед и се вторачи в него. Гай тръгна към телефона да поръча такси.

— Кой е, Гай? — шепнешком попита Ан от стълбата.

— Чарлс Бруно. Пиян е.

— Не е пиян! — внезапно се възпротиви Бруно.

Ан слезе до средата на стълбите и го видя.

— Не трябва ли просто да го настаним горе?

— Не го искам тук. — Гай разлистваше указателя, опитвайки се да намери номера на някоя таксиметрова компания.

— Исскам тук! — изсъска Бруно подобно на спукала се гума.

Гай се извърна. Бруно го гледаше втренчено само с едно око — единствената проява на живот в проснатото като труп тяло. Каканижеше нещо неразбираемо.

— Какво повтаря? — Ан застана до Гай.

Гай се приближи и го хвана отпред за ризата. Безумното неспирно ломотене го вбеси. Бруно олигави ръката му, докато се мъчеше да го изправи.

— Ставай и се измитай! — И в този миг чу: Ще й кажа, ще й кажа… Ще й кажа, ще й кажа — бръщолевеше Бруно, втренчил кръвясалото си око в него. — Не ме гони, ще й кажа, ще…

Гай погнусено го пусна.

— Какво има, Гай? Какви ги плещи?

— Ще го сложа да легне — отвърна Гай.

Напрегна всички сили да го повдигне на гърба си, ала отпуснатата безчувствена тежест бе непреодолима. Накрая го просна върху канапето. Отиде до предния прозорец. Навън нямаше кола. Бруно сякаш бе паднал от небето. Спеше безшумно, а Гай седеше, пушеше и го наблюдаваше.

Бруно се пробуди към три часа сутринта и пийна няколко чашки, за да се оправи. След малко изглеждаше почти нормално, като се изключи подпухналостта му. Беше много щастлив, че е у тях, и изобщо не си спомняше как е пристигнал.

— Изкарахме още един рунд с Джерард — усмихна се той. — Три дни. Чете ли във вестниците?

— Не.

— Бива си те, даже не поглеждаш вестници! — глухо промълви той. — Джерард се е увлякъл по една случайна следа. Един мой приятел мошеник, Мат Левайн. Няма алиби за онази нощ. Хърбърт допуска, че може да е бил той. Три дни поред разговарям и с тримата. Има вероятност да осъдят Мат.

— Той да умре?

Бруно се поколеба, но не престана да се усмихва.

— Не да умре, просто да го осъдят. Вече има две-три убийства зад гърба си. Ченгетата ще са доволни да го пипнат. — Потръпна и изпи чашата до дъно.

На Гай му се дощя да вдигне големия пепелник пред себе си и да фрасне с него подпухналата глава на Бруно, да скъса изпънатата струна, която щеше да се изпъва все повече, докато не убиеше или Бруно, или себе си. Сграбчи го здраво за раменете.

— Ще се махнеш ли? Кълна се, че ти е за последен път!

— Не — спокойно отвърна Бруно без никакъв опит да се съпротивлява и Гай отново забеляза равнодушието му към болката, към смъртта, което бе усетил, когато се биха в гората.

Гай покри лице с ръцете си и усети как то се сгърчи под дланите му.

— Ако обвинят този Мат, ще им разправя цялата истина.

— А, няма. Няма да съберат достатъчно доказателства. Пошегувах се, братле! — Бруно се ухили. — Мат е от хората, способни да убият, ала при него доказателствата не съответствуват. Ти не си такъв, ала при теб доказателствата съответствуват. За бога, Гай, ти си знаменитост! — Измъкна нещо от джоба си и му го подаде. — Случайно ми попадна миналата седмица. Много е хубава, Гай.

Гай погледна оградената като некролог снимка на магазина в Питсбърг. Бе в диплянка на Музея за модерни изкуства. Пишеше следното: „Гай Даниъл Хейнс, едва тридесетгодишен, е следовник на Райт[8] в архитектурата. Стилът му е характерен, безкомпромисен, отличава се със строга простота, без да е скован, с елегантност, която той назовава «звучене»…“ Гай нервно затвори диплянката, отвратен от последната дума, която бяха измислили онези от Музея.

Бруно напъха диплянката обратно в джоба си.

— Ти си сред каймака. Ако запазиш хладнокръвие, целия да те изтърбушат, пак не биха те заподозрели.

Гай го изгледа отвисоко.

— Все пак това не е причина да идваш тук. Защо го правиш? — Ала му беше ясно. Защото животът му с Ан очароваше Бруно. Защото самият той получаваше нещо при срещите им: извратено удоволствие от факта, че се самоизмъчва.

Бруно го наблюдаваше, сякаш му беше известно всичко, което минаваше през ума му.

— Симпатичен си ми, Гай, ала помни — разполагат със значително повече улики срещу теб, отколкото срещу мен. Бих могъл да се измъкна, ако ме предадеш, ти обаче не би могъл. Хърбърт би могъл да те разпознае, това е факт. Пък и Ан би могла да се сети, че по това време си се държал странно. Както и за драскотините, и за белега. И всичките дребни улики, които ще ти поднесат — например пистолета, парченцата от ръкавица… — Бруно бавно и с наслаждение ги изброяваше като стари спомени. — Ако се опълча срещу теб, ще рухнеш. Бас държа.

37

Щом я видя, Гай разбра, че Ан е забелязала вдлъбнатината. Смяташе да я оправи, ала бе забравил. Отначало каза, че не знае как е станало, после си призна. Каза, че бил взел яхтата предната седмица и я блъснал в една шамандура.

— Недей толкова да го преживяваш — подкачи го тя, — не си заслужава. — Хвана го за ръка и се изправи. — Ейгън каза, че веднъж следобед си излязъл с яхтата. Заради това ли не ми съобщи нищо?

— Вероятно да.

— Сам ли беше? — Ан се поусмихна, понеже не го биваше особено като моряк и не би се осмелил да тръгне сам.

Бруно се бе обадил и настоятелно бе поискал да се поразходят. Джерард отново не бе стигнал доникъде с Мат Левайн, а други разкрития нямаше и Бруно бе настоял да го отпразнуват.

— Излязохме с Чарлс Бруно. — Беше си взел и пистолета онзи следобед.

— Няма значение, Гай. Само че защо отново сте се виждали? Смятах, че ти е извънредно неприятен.

— Моя приумица — измърмори той. — Цели два дни бях работил у дома. — Знаеше, че не е без значение. Ан поддържаше металните и боядисаните в бяло дървени части на „Индия“, сякаш бяха от злато и слонова кост — блестящи и без никакво петънце. И Бруно в яхтата! Ан вече подозираше Бруно.

— Гай, нали не беше той пред апартамента ти онази вечер, спомняш ли си? Човекът, който ни заприказва, когато валеше сняг.

— Да. Той беше. — Пръстите му, прихванали натежалия в джоба му пистолет, го стиснаха безпомощно.

— Защо непрекъснато ходи по петите ти? — Ан уж случайно тръгна подире му по палубата. — Архитектурата не го интересува особено. Поговорихме си тогава на тържеството.

— Той не ходи непрекъснато по петите ми. Просто не знае какво да прави. — Би могъл да говори спокойно, само да се отърве от пистолета.

— В Института ли се запознахте?

— Да. Мотаеше се в един коридор. — Колко лесно му идваше да лъже, когато се налагаше! Ала плевелите се увиваха около краката му, около тялото му, около мозъка му. Някой ден щеше да изрече нещо, което не биваше. Съдбата беше предопределила да загуби Ан. Навярно я загуби още в този момент, докато палеше цигара, а тя го наблюдаваше, облегната на гротмачтата. Пистолетът сякаш го приковаваше на място и той решително се обърна и тръгна към носа. Чу зад гърба си как Ан се запъти към каютата, меко стъпвайки с обувките си за тенис.

Денят беше мрачен, канеше се да вали. „Индия“ бавно се поклащаше по разлюляната повърхност и сякаш през изминалия един час изобщо не беше мръднала от сивия бряг. Гай се облегна на бушприта и огледа белите си панталони, синьото сако с позлатени копчета, което бе взел от гардеробчето и което навярно принадлежеше на Аниния баща. Мина му през ума, че би могъл да стане моряк вместо архитект. На четиринадесет години беше луд по морето. Кое го бе възпряло? Колко различен би бил животът му без… какво? Без Мириам, разбира се. Нетърпеливо се изправи и измъкна пистолета от джоба на сакото си.

Задържа го с две ръце над водата, опрял лакът на бушприта. Какво изящно бижу и колко невинно изглеждаше в момента. Той самият… Пусна го във водата. Пистолетът се преобърна веднъж с цевта нагоре, остана неподвижен, готов както винаги, и изчезна.

— Какво беше това?

Гай се обърна и я видя застанала на палубата до каютата. Деляха ги три-три и половина метра. Нищо, абсолютно нищо не му дойде наум да й каже.

38

Бруно се поколеба дали да пийне. Стените в банята сякаш щяха да се разпаднат на дребни късчета, сякаш в действителност не бяха на мястото си или пък той самият не бе в банята.

— Мамче! — Ала се засрами от уплашения си хленч и гаврътна чашката.

Влезе на пръсти в стаята й и я събуди, като натисна копчето до леглото й, което предупреждаваше Хърбърт в кухнята, че е готова за закуска.

— Аа — прозя се тя, после се усмихна. — Как си? — Потупа го по рамото, измъкна се изпод завивките и отиде да се измие в банята.

Бруно кротко поседя на леглото й, докато майка му се върна и отново се мушна под завивката.

— Мисля, че срещата ни с човека от екскурзионното бюро е днес следобед. Как се казваше, Сондърс? Добре ще е, ако дойдеш с мен.

Бруно кимна. Ставаше въпрос за едно пътешествие до Европа, което можеше да се превърне в околосветско. Тази сутрин обаче идеята изобщо не го привличаше. Навярно би му било приятно да пътешествува по света, но с Гай. Бруно се изправи — чудеше се дали да не иде да пийне още едно.

— Как се чувствуваш?

Майка му винаги задаваше въпросите си в неподходящ момент.

— Чудесно — отвърна той и отново седна.

На вратата се почука, показа се Хърбърт.

— Добро утро, госпожо. Добро утро, сър — рече той, без да ги гледа.

Бруно навъсено огледа безшумните му лъснати обувки с вирнати носове, без да сваля ръка от брадичката си. Напоследък наглостта на Хърбърт ставаше нетърпима! Джерард му бе създал самочувствието, че той е ключовата фигура в случая, само да можеха да се доберат до истинския виновник. Всички го хвалеха за храбростта, с която бе гонил убиеца. Освен това баща му му беше оставил двадесет хиляди в завещанието си. Стига да искаше, Хърбърт би могъл да си поотпочине!

— Госпожата знае ли колко души ще дойдат на вечеря — шест или седем?

Докато Хърбърт говореше, Бруно погледна острата му розова брадичка и си представи как Гай го е фраснал и го е повалил в безсъзнание.

— О, вярно, Хърбърт, още не съм се обадила, но смятам, че ще бъдат седем.

— Много добре, госпожо.

И Рътледж Оувърбек младши предварително знаеше, че в крайна сметка майка му ще го покани, макар да се преструваше, че се колебае, понеже гостите ставаха нечетен брой. Рътледж Оувърбек беше или се правеше на лудо влюбен в майка му. На Бруно му се прииска да й съобщи, че цели шест седмици Хърбърт не му беше дал дрехите за гладене, ала така му се гадеше, че не можеше да отвори уста.

— Да ти кажа, умирам да видя Австралия — рече тя, докато отхапваше от препечената филийка. Беше подпряла една карта на света до каната с кафе.

Седалището му определено започваше да изтръпва. Изправи се.

— Мамче, на мен не ми се тръгва кой знае колко.

Тя се намръщи загрижено, което още повече го уплаши, защото му стана ясно, че изобщо не би могла да му помогне.

— Какво има, миличък? Какво искаш?

Той припряно излезе, усещайки, че може би ще трябва да повърне. В банята му причерня. Излезе, олюлявайки се, и изпусна все още неотворената бутилка уиски върху леглото си.

— Чарли? Какво има?

— Искам да легна. — Строполи се на леглото, ала не му стана по-добре. Даде знак на майка си да се дръпне, за да може да се изправи, ала щом седна, отново му се прииска да легне, затова стана прав.

— Имам чувството, че умирам!

— Легни си, миличък. Да кажа ли да… донесат горещ чай?

Бруно раздра халата, после горнището на пижамата. Задушаваше се. С мъка си поемаше дъх. Наистина се чувствуваше така, сякаш умира.

Тя побърза да му донесе мокър компрес.

— Какво ти е, от стомаха ли?

— Всичко. — Той изрита чехлите. Тръгна да отваря прозореца, ала той бе отворен. Целият се обля в пот. — Мамче, може би умирам. Умирам ли според теб?

— Ще ти донеса да пийнеш!

— Не, викни доктор! — изпищя той. — И ми донеси да пийна! — Издърпа безсилно връвта на долнището и то се свлече. Какво му ставаше? Не беше само треперенето. Нямаше сили дори да трепери. Дори ръцете му бяха изтръпнали и слаби. Вдигна длани. Пръстите му се бяха изкривили навътре. Не можеше да ги разтвори. — Мамче, нещо става с ръцете ми! Виж, гледай, какво става, какво става?

— Изпий това!

Чу как бутилката дрънчеше по ръба на чашата. Не можеше да изчака. Затича по коридора, прегърбен от ужас, вперил поглед в безводните си изкривени ръце. Двата средни пръста на ръцете му. Бяха закривени към дланите, почти ги докосваха.

— Миличък, облечи си халата! — прошепна тя.

— Викни доктор! — Халат! Да му говори за халат! Какво значение имаше, дори да беше съвсем гол? — Мамче, не им давай да ме отведат! — Той се вкопчи в нея както стоеше до телефона. — Заключи всички врати! Знаеш ли какво правят? — Говореше припряно и поверително, защото продължаваше да се вдървява и вече знаеше какво му е. Превръщаше се в пациент! Щеше да бъде такъв през целия си живот! — Знаеш ли какво правят, мамче, слагат те в усмирителна риза и не ти дават нито капка, а това ще ме свърши!

— Доктор Пакър? Мисис Бруно се обажда. Бихте ли ни препоръчали някой лекар наблизо?

Бруно изписка. Как щеше да се добере този лекар до тяхната дълбока провинция?

— Трябба… — Остана с отворена уста. Не можеше да говори, не можеше да си превърти езика. Бяха се втвърдили гласните му струни! — Ааааах! — Измушна се изпод халата, който майка му се мъчеше да му метне отгоре. Нека Хърбърт да стои зяпнал насреща му, щом иска!

— Чарлс!

С обезумели ръце посочи устата си. Изтърча към огледалото на гардероба. Лицето му бе побеляло, сплеснато около устата, сякаш някой го бе фраснал с дъска, зъбите му се бяха оголили. А ръцете му! Вече нямаше да може да държи чаша, нито да запали цигара. Нямаше да може да кара кола. Даже нямаше да може сам да отиде до тоалетната.

— Изпий това!

Да, алкохол, алкохол. Опита се да го поеме с вкочанените си устни. Изгори лицето му и потече по гърдите. Даде знак да му налеят още. Насили се да й напомни да заключи вратите. О, божичко, ако му минеше, цял живот щеше да е благодарен! Остави се Хърбърт и майка му да го избутат върху леглото.

— Ззъмимее! — Задави се. Усука халата на майка си, вкопчвайки се в нея и малко остана да я повали върху себе си. Ала поне можеше да се задържи за нещо сега. — Не ддавваддамзземат! — беззвучно прошепна той и майка му го успокои, че няма да позволи. Каза му, че ще заключи вратите.

Сети се за Джерард, Джерард продължаваше да работи срещу него и щеше да продължава винаги. Не само той, а и цяла армия от хора щяха да проверяват, да надничат, да идват, да тракат по пишещи машини, да сноват насам-натам с нови данни, този път от Санта Фе, и някой ден Джерард успешно щеше да ги съпостави. Някой ден като днес сутринта Джерард би могъл да влезе и да го намери в това състояние, да го попита и той щеше да си признае от игла до конец. Беше убил човек. А убиеца винаги го убиваха. Навярно не би могъл да издържи. Впери поглед в металната пластинка в средата на тавана. Заприлича му на кръглата хромова запушалка в умивалника ма бабината му къща в Лос Анжелес. Защо се сети за това?

Неочаквано иглата жестоко се заби под кожата му и това го свести.

Младият припрян лекар разговаряше с майка му в ъгъла на затъмнената стая. Ала сега Бруно се чувствуваше по-добре. Сега нямаше да го отведат. Вече беше добре. Само дето се бе паникьосал. Предпазливо надзърна под чаршафа и видя как пръстите му помръднаха. „Гай“, прошепна той. Все още чувствуваше езика си удебелен, ала можеше да говори. В този миг лекарят си тръгна.

— Мамче, не ми се ходи в Европа! — монотонно издума той, когато тя се върна.

— Добре, миличък, няма да ходим. — Приседна кротко отстрани на леглото му и веднага му стана по-добре.

— Лекарят не каза, че не мога да замина, нали? — Сякаш, стига да поискаше, нямаше да замине! От какво се страхуваше? Дори не от друга подобна атака! Докосна подплънката на халата й, ала се сети за Рътледж Оувърбек и предстоящата вечеря и отпусна ръка. Сигурен бе, че е любовник на майка му. Тя твърде често го посещаваше в студиото му в Силвър Спрингс и оставаше там дълго. Не искаше да си го признае, ала защо не, след като ставаше под носа му? Тази връзка й бе първата, освен това баща му беше покойник, ала защо трябваше да се лепне за такава мижитурка? При спуснати щори очите й изглеждала по-тъмни. Видът й бе все така съсипан, както в дните след смъртта ма баща му. Изведнъж Бруно си даде сметка, че щеше да си остане такава — никога вече нямаше да бъде млада както той я харесваше. — Не гледай толкова тъжно, мамче.

— Миличък, ще ми обещаеш ли да намалиш пиенето? Лекарят каза, че това е началото на края. Случилото се тази сутрин бе предупреждение, не ти ли е ясно? Предупреждение на съдбата. — Облиза устни и внезапната мекота на изчервената, очертана долна устна, толкова близо до него, го разтърси.

Здраво стисна клепачи. Ако обещаеше, щеше да излъже.

— Дявол да го вземе, дали не беше делириум тременс? Никога ме ми се е случвало.

— Това обаче е по-лошо. Разговарях с лекаря. Каза, че разрушава нервната ти тъкан и може да те убие. Нима това не те плаши?

— Да, мамче.

— Обещай ми! — Тя видя как клепачите му потрепнаха и отново се затворила и го чу, че въздиша. Мина й през ума, че трагедията не бе започнала тази сутрин, а преди години, когато за първи път бе пил самичък. Трагедията не беше дори в това, че е започнал да пие сам, защото пиенето му бе не първото, а последното убежище. Още преди това за него всичко бе отишло по дяволите — и с нея, и със Сам, с приятелите му, с надеждите му, а и с интересите му. Колкото и да се напрягаше, не можеше да се сети защо и къде би могло да е началото; та нали винаги му угаждаха — и тя, и Сам всякак се стараеха да го насърчават във всичко, дори и в най-дребните му увлечения. Ако само можеше да се сети в кое кътче на миналото бе започнало… Стана от мястото си — сега тя имаше нужда да пийне.

Бруно колебливо отвори очи. Сънят блажено го оборваше. Видя себе си насред стаята, сякаш се гледаше на екран. Бе облечен в ръждивокафявия костюм. На острова в Меткалф. Видя как по-младото му стройно тяло се изви към Мириам и я повали на земята — малкото кратки мигове, отделени от времето преди и след това. Чувствуваше, че в тези мигове се бе движил устремно, бе мислил устремно и дръзко и никога вече нямаше да настъпи такъв период в живота му. Гай му бе разправил онзи ден в лодката, че е имал такова усещане, докато е строил „Палмира“. Бруно беше щастлив, че разликите по време между тези незабравими в живота и на двамата мигове бяха толкова минимални. Сегиз-тогиз му се струваше, че може да умре без съжаление, защото какво друго би могъл да направи, което да се сравни с нощта в Меткалф? Нима всичко останало не би било несравнимо по-дребно? Понякога, както в този момент, му се струваше, че силите му чезнат, а нещо друго — навярно любопитството му — постепенно гасне. Ала това не го интересуваше, защото вече се чувствуваше извънредно помъдрял и извънредно доволен. А до вчера искаше да обикаля света! И защо? Да каже, че го е обиколил. На кого? Предния месец бе писал на Уилям Бийб, че желае да го спуснат в новата супербатисфера, която изпробваха отначало без човек. Защо? Всичко беше глупаво в сравнение с онази нощ в Меткалф. Всеки друг от познатите му беше глупав в сравнение с Гай. И най-глупавото от всичко — да си въобрази, че е искал да види европейките! Навярно се беше озлобил покрай пачаврите на Капитана — е, и какво от това? Толкова много хора смятат, че сексът се надценява. Психолозите твърдят, че никоя любов не е вечна. Но за Гай и Ан не бива да говори така. Нещо му подсказваше, че тяхната любов може да се окаже вечна, макар да не можеше да обясни защо. Гай беше толкова привързан, че беше сляп и глух за света — но не беше само това. Не беше и това, че вече имаше достатъчно пари. Беше нещо невидимо, за което още не се бе сетил. От време на време имаше чувството, че още малко, и ще се сети.

Не, не че този отговор му беше потребен. Бе чисто научен интерес.

Обърна се усмихнато на хълбок и започна да си играе с капачето на златната си запалка „Дънкил“. Човекът от екскурзионното нямаше да ги види нито днес, нито друг път. Вкъщи беше хиляди пъти по-уютно, отколкото в Европа. Освен това Гай беше тук.

39

Джерард го преследваше през някаква гора и размахваше всички улики — мярнаха му се парченца от ръкавицата, парчето син плат, дори и пистолетът, тъй като Джерард вече бе хванал Гай. Гай беше завързан по-навътре в гората и кръвта течеше обилно от дясната му ръка. Ако не успееше да заобиколи и да се добере до него, Гай щеше да умре от загуба на кръв. Джерард търчеше и се кискаше, сякаш шегата си я биваше; бяха го изиграли, ала накрая той бе разгадал играта им. Само миг, и Джерард щеше да го докосне с отвратителните си ръце!

— Гай! — Ала гласът му се чу едва-едва. Джерард вече почти го докосваше. Играта се състоеше в това Джерард да го докосне!

Бруно се помъчи да се изправи, напрягайки всички сили. Кошмарът се откъсваше от съзнанието му като тежки каменни отломки.

Джерард! Ето го!

— Какво има! Лош сън?

Моравите ръце го докоснаха и Бруно мигом се свлече на пода.

— Тъкмо навреме те събудих, а? — Джерард се засмя.

Бруно така стисна зъби, та за малко да ги счупи. Втурна се в банята и надигна чашата при широко отворена врата. Сякаш се беше бил с триста дяволи, така изглеждаше в огледалото.

— Извинявай, че нахълтах, ала открих нещо ново. — Напрегнатият писклив глас на Джерард подсказваше, че е отбелязал някаква победа. — За твоя приятел Гай Хейнс. Току-що го сънуваше, нали?

Чашата се строши в ръката му и той се залови да събира едно по едно парченцата от умивалника и да ги слага върху назъбеното дъно. После отегчено се заклатушка към леглото си.

— Кога се запозна с него, Чарлс? Не е през декември миналата година. — Джерард се облегна на скрина и запали пура. — Не се ли запознахте преди година и половина? С него ли пътува във влака до Санта Фе? — Джерард замълча. Измъкна нещо изпод мишницата си и го хвърли на леглото. После добави: — Спомняш ли си това?

Беше томчето на Платон от Санта Фе, книгата на Гай, все още загъната, макар че адресът бе полуизтрит.

— Помня го, разбира се. — Бруно я хвърли настрана. — Загубих я по пътя за пощата.

— Хотел „Ла Фонда“ я пазеше на рафта. Как така ти е хрумнало да вземеш тази книга за четене?

— Намерих я във влака. — Бруно вдигна очи. — Вътре бе написан адресът на Гай и бях решил да му я пратя. Всъщност я намерих във вагон-ресторанта. — Погледна право в Джерард, но той го наблюдаваше с проницателния си немигащ поглед, в който невинаги се четеше нещо.

— Кога се запозна с него, Чарли? — отново попита Джерард с търпението на човек, който предварително знае, че детето пред него лъже.

— През декември.

— Положително си осведомен, че жена му е била убита.

— Разбира се, четох го във вестниците. Оттам научих и че проектира клуба „Палмира“.

— И си си казал, че е много интересно, тъй като шест месеца по-рано си намерил негова книга.

Бруно се поколеба.

— Да.

Джерард изсумтя и сведе поглед със слаба усмивка на погнуса.

Бруно се почувствува неловко, неуверено. Кога бе виждал такава усмивка, кога беше чувал такова изсумтяване? Веднъж, когато бе излъгал за нещо баща си, съвсем очевидно го бе излъгал, но упорито не отстъпваше, баща му изсумтя с усмивка, пълна с недоверие. В този миг бе изпитал срам. Сега усети, че с очи моли Джерард да му прости, и нарочно извърна поглед към прозореца.

— И толкова пъти си се обаждал в Меткалф по телефона, без дори да го познаваш. — Джерард взе книгата от леглото.

— Обаждал съм се?

— Няколко пъти, по телефона.

— Веднъж, струва ми се, но бях пиян.

— Няколко пъти. За какво?

— Заради тази проклета книга! — Ако Джерард наистина го познаваше, трябваше да му е добре известно, че би направил точно такова нещо. — Може да съм се обадил, когато научих за убийството на жена му.

Джерард поклати глава.

— Обадил си се, преди да я убият.

— И какво? Дори така да е.

— И какво? Ще трябва да попитам мистър Хейнс. Като се има предвид какъв интерес проявяваш към убийствата, странно е, дето не си му се обадил след това, а?

— Убийствата ми дотегнаха! — извика Бруно.

— О, вярвам ти, Чарли, вярвам ти! — Без да бърза, Джерард пое по коридора към стаята на майка му.

Бруно взе душ и бавно и грижливо се облече. Припомни си, че Джерард беше много, много по-възбуден, когато ставаше въпрос за Мат Левайн. Доколкото си спомняше, беше се обаждал само два пъти в Меткалф от хотел „Ла Фонда“, където Джерард вероятно е открил разписките. Би могъл да заяви, че майката на Гай греши за останалите обаждания, че не е бил той.

— Какво искаше Джерард? — попита той майка си.

— Нищо особено. Питаше ме дали познавам някакъв твой приятел, Гай Хейнс. — Четкаше нагоре косата си, която стърчеше на всички посоки около спокойното й уморено лице. — Той е архитект, нали?

— Аха. Не го познавам много добре. — Тръгна подире й из стаята. Беше забравила за изрезките в Лос Анжелес точно както предполагаше. Слава богу, че когато излязоха снимките на „Палмира“, не й бе припомнил, че се познава с Гай. Навярно бе предчувствувал, че ще се спре именно на Гай за онази работа.

— Джерард спомена, че си му се обаждал миналото лято. За какво става въпрос?

— А, мамче, така ми писнаха глупавите му подмятания!

40

Същата сутрин, няколко минути по-късно, Гай излезе от кабинета на директора на чертожното бюро „Хансън и Кнап“. От седмици наред не се бе чувствувал толкова щастлив. Бюрото приключваше с последните чертежи за болницата, които бяха най-сложните за изпълнение в досегашната му практика. Бяха одобрени и всички строителни материали, а рано тази сутрин получи телеграма от Боб Трийчър с радостни вести за стария му приятел. Боб бе назначен в експертния съвет от инженери за новия язовир в Албърта, Канада — от пет години се надяваше да намери такава работа.

Докато вървеше към изхода, от ветрилообразно разположените продълговати маси край него чертожниците от време на време вдигаха глава и го проследяваха с поглед. Гай кимна на един от по-старшите, който му се усмихваше. Почувствува — макар съвсем слаб — прилив на гордост. А може би идеше не от друго, а просто от новия му костюм — третия костюм по поръчка в живота му. Ан бе избрала сивосиния кариран плат. Ан се бе спряла сутринта на вълнената вратовръзка с доматен цвят — Гай я имаше отдавна, но я обичаше. Затегна възела пред огледалото между асансьорите. От едната гъста черна вежда стърчеше бял косъм. Изненадано повдигна вежди. Приглади косъма. За първи път забеляза, че има бял косъм.

На вратата се показа един от чертожниците.

— Мистър Хейнс? Добре, че ви сварих. Търсят ви по телефона.

Гай се върна с надеждата, че няма да се забави, понеже след десет минути се бяха уговорили да обядват с Ан. Обади се от една празна канцелария, която не бе свързана с чертожната зала.

— Ти ли си, Гай? Виж какво, Джерард е открил томчето от Платон… Да, в Санта Фе. Виж какво, с това нищо не се променя…

Изминаха пет минути, преди Гай да се върне при асансьорите. Отдавна предчувствуваше, че може да открият книгата. Бруно твърдеше обратното. Но ето че и Бруно можеше да греши. Следователно биха могли да заловят Бруно. Гай свъси вежди, сякаш възможността да заловят Бруно не беше за вярване. До този момент някак си наистина не беше за вярване.

Щом излезе на слънце, отново се сети, че е с новия костюм, и стисна юмруци в безсилна ярост. „Намерил съм книгата във влака, разбираш ли? — беше казал Бруно. — Книгата е била поводът да ти се обадя в Меткалф. Но до месец декември не сме се срещали…“ Никога не беше чувал Бруно така да изяжда думите, да говори толкова напрегнато, толкова тревожно и измъчено — гласът му бе почти неузнаваем. Гай отново премисли скалъпената лъжа, която Бруно току-що му бе съобщил, сякаш нямаше нищо общо с нея, сякаш равнодушно оглеждаше мостра за костюм. Не, дупки нямаше, ала не би издържала при всякакви условия. Ако, да речем, някой си спомнеше, че ги е виждал във влака. Например сервитьорът, който ги бе обслужвал в купето на Бруно.

Наложи си да диша по-бавно, да върви по-бавно. Вдигна поглед към дребния диск на зимното слънце. Черните му вежди с белия косъм, с белега, който се белееше, веждите му, които според Ан напоследък ставали по-рунтави, разчупваха светлината на дребни снопчета и го предпазваха. Някъде беше чел, че ако човек гледа в слънцето петнадесет секунди, без да мигне, то може да му прогори роговицата. Ан също го предпазваше. Работата му го предпазваше. Новият костюм, глупашкият нов костюм. Отведнъж се почувствува глупаво и не на място, безпомощен. Смъртта незабелязано се бе промъкнала в съзнанието му и го бе обладала. Навярно толкова дълго бе вдишвал диханието й, че бе свикнал с него. Е, поне не се боеше. Силно изпъна рамене.

Когато влезе в ресторанта, Ан още не бе дошла. В този момент си спомни — бе го предупредила, че ще отиде да прибере снимките на къщата, които бяха правили в неделя. Извади от джоба си телеграмата от Боб Трийчър и я препрочете няколко пъти:

ТОКУ-ЩО СТАНАХ ЧЛЕН НА СЪВЕТА ЗА АЛБЪРТА. ПРЕПОРЪЧАХ ТЕ. ТОВА Е МОСТ, ГАЙ. НАМЕРИ НАЧИН ВЕДНАГА ДА ДОЙДЕШ. ПОРЪЧКАТА ГАРАНТИРАНА. СЛЕДВА ПИСМО.

Поръчката гарантирана. Независимо от хода на живота му способностите му да построи мост не подлежаха на съмнение. Гай замислено отпиваше от мартинито си, а чашата не трепваше в ръката му.

41

— Неволно попаднах на друг случай — приветливо измърмори Джерард, вперил поглед в написания на машина доклад върху бюрото му. Не бе вдигнал очи, откакто Бруно бе влязъл. — Убийството на първата жена на Гай Хейнс. Престъпникът изобщо не е открит.

— Да, знам.

— Допусках, че ще знаеш доста подробности около случая. Е, разкажи ми всичко, което знаеш. — Джерард се разположи удобно. Личеше му, че от понеделник насам, откакто бе намерил томчето на Платон, доста надълбоко се бе ровил в делото.

— Нищо не зная — каза Бруно. — Никой нищо не знае, нали?

— Ти какво смяташ? Навярно доста сте разговаряли с Гай по въпроса.

— Не специално по този въпрос. Изобщо не сме разговаряли. Защо?

— Защото проявяваш голям интерес към убийствата.

— В какъв смисъл, какво искаш да кажеш?

— Е, хайде сега, Чарлс, поне дотолкова бих могъл да се осведомя ако не от теб, от баща ти! — издума Джерард в необичаен изблик на нетърпение.

Бруно посегна за цигара, ала отдръпна ръка.

— Приказвали сме за това — смирено промълви Бруно с изпълнен с уважение глас. — Нищо не знае. Дори не е знаел много неща за жена си през онзи период.

— Кой го е извършил според теб? Минавало ли ти е през ума, че мистър Хейнс би могъл да го е организирал? Интересувал ли си се, да кажем, как го е направил и как се е измъкнал след това? — С присъщата си непринуденост Джерард се облегна с ръце на тила, сякаш разговаряха за хубавото време през деня.

— В никакъв случай не допускам той да го е организирал — отвърна Бруно. — Май че не ти е ясно от какъв калибър е човекът, за когото приказваш.

— Единствено калибърът на оръжието заслужава внимание, Чарлс. — Джерард вдигна слушалката. — Както по всяка вероятност ти сам би ме уверил. Ако обичате, поканете мистър Хейнс да влезе.

Бруно леко подскочи и Джерард го забеляза. Мълчаливо го наблюдаваше, докато слушаха как Гай се приближава по коридора. Можеше да се очаква такова нещо от Джерард, каза си Бруно. И какво, и какво, и какво от това?

Гай му се стори нервен, ала това не биеше на очи, тъй като той винаги бе нервен и припрян. Поздрави се с Джерард и кимна на Бруно. Джерард му предложи стола с права облегалка — друг нямаше.

— Единственото, заради което ви повиках тук, мистър Хейнс, е да ви задам един много прост въпрос. За какво най-вече разговаряте, когато сте с Чарлс? — Предложи му цигара от пакет, който изглеждаше забравен от години, и Гай я взе.

Гай раздразнено сбърчи вежди — съвсем основателно, реши Бруно — и процеди:

— От време на време ме е разпитвал за клуба „Палмира“

— И за какво друго?

Гай погледна към Бруно. Извънредно нехайно, почти пренебрежително. Бруно гризеше един от ноктите на ръката, с която бе подпрял бузата си.

— Определено не мога да се сетя — отговори Гай.

— Да е разговарял с вас за убийството на жена ви?

— Да.

— Как разговаря с вас за убийството? — учтиво попита Джерард. — Искам да кажа, за убийството на жена ви.

Гай усети, че се изчервява. Отново крадешком погледна към Бруно, както би постъпил всеки, всеки друг в присъствието на човека, когото обсъждат, без да му обръщат внимание.

— Често ме е питал дали подозирам някого.

— А вие подозирате ли някого?

— Не.

— Симпатичен ли ви е Чарлс? — Дебелите пръсти на Джерард затрепериха слабо, нелепо. Заиграха с кибритена кутийка над попивателната преса.

Гай се сети как Бруно въртеше кибритена кутийка във влака, как я изпусна върху пържолата.

— Да, симпатичен ми е — озадачено отвърна той.

— Не ви ли е досаждал? Не ви ли се е натрапвал много пъти?

— Не бих казал — отвърна Гай.

— Не ви ли стана неприятно, когато Бруно дойде на сватбата ви?

— Не.

— Чарлс споменавал ли ви е, че мрази баща си?

— Да.

— Някога да ви е споменавал, че би желал да го убие?

— Не — със същия делови тон отвърна Гай.

Джерард измъкна обвитата с кафява хартия книга от едно чекмедже в бюрото си.

— Ето книгата, която Чарлс е смятал да ви прати по пощата. За съжаление не мога да ви я върна в момента, понеже може да ми дотрябва. Как вашата книга е попаднала у Чарлс?

— Каза ми, че я е намерил във влака. — Гай не откъсваше очи от вялата загадъчна усмивка на Джерард. Беше забелязал подобие на такава усмивка, когато Джерард идва у тях, ала само подобие. А това сега бе усмивка, която преднамерено предизвикваше неприязън. Тя бе професионално оръжие. Как ли би се чувствувал човек, помисли си Гай, ако всеки ден вижда тази усмивка? Неволно погледна към Бруно.

— И не сте се виждали във влака? — Джерард премести поглед от Гай към Бруно.

— Не — отвърна Гай.

— Говорих с келнера, който ви е обслужвал в купето на Чарлс.

Гай не отместваше поглед от Джерард. Помисли си, че неподправеният срам е по-сразяващ от чувството за вина. Усещаше се сразен, въпреки че седеше изопнал рамене, вперил поглед в Джерард.

— И какво от това? — пискливо се обади Бруно.

— Ами просто ме интересува защо вие двамата се мъчите да донесете вода от девет кладенци, та да излезе, че сте се запознали няколко месеца по-късно. — Джерард развеселено поклати глава, изчаквайки ефекта от казаното. — Не искате да ми отговорите. Е, значи отговорът е очевиден. Вероятният отговор.

И тримата знаеха отговора, помисли си Гай. Той вече се носеше из въздуха, свързваше него с Бруно, Бруно с Джерард, Джерард с него. Отговорът, който според Бруно не можеше никому да хрумне, завинаги липсващата брънка.

— Ще ми отговориш ли, Чарлс, като си прочел толкова много детективски романи?

— Не зная накъде биеш.

— Жена ви е била убита няколко дни след това, мистър Хейнс. А след няколко месеца — бащата на Чарлс. Първото ми предположение очевидно е, че и двамата сте знаели, че тези убийства ще се извършат…

— О, глупости! — прекъсна го Бруно.

— … и сте ги обсъдили. Естествено, чисто предположение. Ако допуснем, че сте се запознали във влака. Къде се запознахте? — Джерард се усмихна. — Мистър Хейнс?

— Да — произнесе Гай, — запознахме се във влака.

— И защо толкова се страхувате да го признаете? — Джерард втикна луничавия си пръст пред носа му и Гай отново усети зад делничния вид способността му да внушава ужас.

— Не зная — отвърна Гай.

— Причината не беше ли, че Чарлс ви довери как би желал баща му да бъде убит? И вие се притеснявахте, защото знаехте, нали, мистър Хейнс?

Това ли беше козът на Джерард? Гай бавно отрони:

— Чарлс не е споменавал нищо, свързано с убийството на баща му.

Джерард успя да улови усмивката на доволство, прокраднала се върху лицето на Чарлс.

— Естествено, това е чисто предположение — повтори той.

Гай и Бруно излязоха заедно от сградата. Джерард ги бе отпратил заедно и те заедно поеха покрай дългия блок към малкия парк, където бе входът на метрото и спираха таксита. Бруно се извърна назад към тясната висока сграда, откъдето бяха излезли, и каза:

— Въпреки това още не разполага с нищо. Откъдето и да го погледнеш, не разполага с нищо.

Беше мрачен, но спокоен. Изведнъж Гай осъзна колко хладнокръвно Бруно бе издържал на атаката на Джерард. А той непрекъснато си го представяше как изпада в истерия, ако го притиснат. Крадешком погледна високата приведена фигура до себе си, обзет от същото безразсъдно, безумно чувство за другарство както тогава в ресторанта. Ала нямаше какво да каже. Бруно сигурно се досещаше, че Джерард няма да им разкрие всичко, което е научил.

— Мен ако питаш — продължи Бруно, — странното с, че Джерард издирва не нас, а други хора.

42

Джерард пъхна пръста си между решетките на кафеза и го заклати срещу птичето, което ужасено размаха крилца към отсрещната страна. Приглушено си подсвиркваше.

Ан неспокойно го наблюдаваше от средата на стаята. Бе й станало неприятно, когато й съобщи, че Гай бил лъгал, а след това отиде да изплаши канарчето. През изминалия четвърт час Джерард й ставаше все по-неприятен, ядосваше се, че при първото му посещение неправилно го бе преценила като симпатичен.

— Как се казва? — попита Джерард.

— Суити — отвърна Ан. Притеснена, сведе леко глава и се извърна. С новите си обувки от крокодилска кожа се чувствуваше много висока и грациозна — днес следобед, когато ги купуваше, си бе помислила, че Гай ще ги хареса, ще го накарат да се усмихне, като седнат да си изпият коктейла преди вечеря. Ала идването на Джерард бе развалило всичко.

— Имате ли някаква представа защо съпругът ви ме искаше да си признае, че са се запознали с Чарлс през юли миналата година?

Ан отново си помисли, че Мириам бе убита по това време с нищо друго не свързваше миналогодишния юни.

— Беше му трудно през този месец — промълви тя. — Тогава загина жена му. Може да е забравил почти всичко, което се е случило през този месец. — Навъси се; струваше й се, че Джерард отдаваше прекалено значение на дребното откритие, че то не би могло да е толкова важно, тъй като Гай изобщо не се бе виждал с Чарлс през следващите шест месеца.

— Не и по този въпрос — нехайно вметна Джерард и отново седна. — Не, смятам, че Чарлс е разговарял със съпруга ви във влака, разказал му е, че иска баща му да умре, дори може да му е разкрил как смята да действува…

— Не мога да си представя Гай да изслуша подобно нещо — прекъсна го Ан.

— Може и да сте права — любезно се съгласи Джерард. — Аз обаче имам сериозни подозрения, че Чарлс е знаел за убийството на баща си и може би през онази нощ е споделил със съпруга ви. Чарлс е от този тип младежи. А според мен съпругът ви е от онзи тип хора, които биха си замълчали и оттогава насетне биха се стремили да го отбягват. Не смятате ли?

Ан си помисли, че това би могло да обясни много неща.

Ала така Гай би се превърнал в нещо като съучастник. Джерард сякаш искаше да го изкара съучастник.

— Убедена съм, че съпругът ми не би изтърпял Чарлс дори дотолкова — твърдо отсече тя. — В случай, че Чарлс му е разказал нещо подобно.

— Много добър аргумент. И все пак… — Джерард замълча двусмислено, сякаш бе загубил нишката на собствените си забавени разсъждения.

Беше й противно да гледа олисялото му, покрито с лунички теме, затова впери поглед в керамичната кутия за цигари върху малката масичка и накрая посегна за цигара.

— Дали съпругът ви подозира някого за убийството на жена си, мисис Хейнс?

Ан предизвикателно издуха дима от цигарата.

— Определено смятам, че не…

— Знаете ли, ако онази нощ във влака е навлязъл в темата за убийствата, Чарлс я е разисквал изчерпателно. А ако съпругът ви е имал някаква причина да смята, че животът на жена му е застрашен, и го е споменал пред Чарлс… ами в такъв случай ги свързва някаква обща тайна, дори обща опасност. Това е само предположение — побърза да добави той, — ала когато се води разследване, винаги трябва да се градят предположения.

— Убедена съм, че съпругът ми не би могъл да спомене нищо свързано с евентуална опасност за живота й. Когато му съобщиха, бяхме заедно в Мексико Сити, бяхме заедно и в дните преди това в Ню Йорк.

— А през март тази година? — попита със същия равен глас Джерард. Пресегна се да вземе празната чаша и я подаде на Ан да му я напълни с уиски.

Ан застана гърбом към него до барчето; припомни си март, когато е бил убит бащата на Чарлс, припомни си колко нервен беше Гай тогава. През февруари или през март се би с онзи? Дали не се е бил с Чарлс Бруно?

— Допускате ли, че съпругът ви може да се е срещал с Чарлс сегиз-тогиз приблизително по онова време, без вие да го знаете?

Тя си помисли, че това, разбира се, би могло да обясни нещата: Гай е знаел за намерението на Чарлс да убие баща си и се е опитал да го възпре, бил се е с него в някакъв бар.

— Може и да се е срещал — неуверено промълви тя. — Не зная.

— Как ви се струваше мъжът ви в този период, мисис Хейнс? Можете ли да си спомните?

— Беше нервен. Мисля, че зная причините.

— Какви причини?

— Работата му… — Някак си не можеше да си позволи да каже нещо повече за Гай. Чувствуваше, че Джерард ще вложи всичко, което казва, в мъгливата представа, която градеше и в която се силеше да напъха и Гай. Замълча, но и Джерард мълчеше, сякаш се надпреварваше с нея кой ще наруши мълчанието пръв. Накрая той загаси пурата и рече:

— В случай, че се сетите нещо за Чарлс през онзи период, нали непременно ще ми се обадите? Денем и нощем, по всяко време. Винаги има човек на телефона. — Написа някакво име на визитната си картичка и я подаде на Ан.

Щом го изпрати, Ан се запъти прано към масичката да изнесе чашата му. Мярна го през предния прозорец — седеше в колата, навел глава, сякаш спеше, макар че навярно си попълваше бележките. В този миг нещо я прободе, като си представи как Джерард записва, че Гай може да се е виждал с Чарлс през март, без тя да е знаела. Защо му го бе казала? Нали знаеше със сигурност от Гай, че от декември до сватбата не са се виждали с Чарлс?

Когато Гай се прибра след около час, Ан беше в кухнята и наглеждаше почти готовото ядене във фурната. Видя го как вдигна глава да подуши въздуха.

— Скариди на фурна — помогна му Ан. — Май трябва да пусна аспиратора.

— Джерард ли е идвал?

— Да. Знаеше ли, че ще дойде?

— Пури — лаконично уточни той. Джерард сигурно не беше пропуснал да й спомене за срещата във влака. — Този път какво искаше?

— Искаше да научи нещо повече за Чарлс Бруно. — Ан му хвърли бегъл поглед от прозореца. — Дали не си ми споменавал, че в нещо го подозираш. Освен това искаше да му разкажа за месец март.

— За март? — Гай стъпи върху издигнатата част от пода, където бе застанала Ан.

Спря пред нея и Ан съзря как зениците му внезапно се свиха. Под окото му личаха няколко тънки като косъм белега от онази нощ през март или февруари.

— Искаше да знае дали си подозирал за намеренията на Чарлс баща му да бъде убит през този месец. — Ала Гай само я гледаше втренчено, стиснал устни по познатия начин, без паника и без вина. Тя пристъпи встрани и се отдалечи към средата на стаята. — Колко ужасно нещо е убийството, нали? — промълви тя.

Гай чукна нова цигара върху циферблата на часовника си. Заболя го, като я чу да произнася „убийство“. Да можеше да изличи всякакъв спомен за Бруно от съзнанието й!

— Не знаеше, нали, Гай… през март?

— Не, Ан. Какво каза на Джерард?

— Вярваш ли Чарлс да е искал баща му да бъде убит?

— Не зная. Допускам го. Ала то не ни засяга. — Минаха секунди, без да си даде сметка, че това е лъжа.

— Точно така. Това не ни засяга. — Тя отново го погледна. — Джерард спомена още, че с Чарлс сте се запознали през миналия юни във влака.

— Да, вярно е.

— Е… има ли значение?

— Не зная.

— Дали заради нещо, което Чарлс е казал тогава… Заради това ли Чарлс ти е противен?

Гай мушна по-дълбоко ръцете си в джобовете на сакото.

Ненадейно му се допи коняк. Знаеше, че се издава, но повече не можеше да се крие от Ан:

— Виж какво, Ан — припряно започна той, — Бруно ми каза във влака, че би желал баща му да умре. Не спомена за никакви планове, не спомена никакви имена. Противен ми стана начинът, по който ми го каза, а после и той ми стана противен. Не желая да споделям тези неща с Джерард, понеже не зная дали Бруно е спомогнал баща му да бъде убит, или не. Това е работа на полицията. Невинни са увиснали на бесилото, защото някой е съобщавал, че са казали нещо подобно.

Мина му през ума, че нямаше значение дали тя ще му повярва, или не, с него беше свършено. Имаше чувството, че е изрекъл най-гнусната лъжа в живота си — да прехвърли собствената си вина върху друг. Дори Бруно не би излъгал по този начин, не би излъгал, за да му навреди. Усещаше се напълно безчестен, безсъвестен. Запрати цигарата в камината и закри лицето си с ръце.

— Гай, абсолютно убедена съм, че вършиш каквото трябва — чу Ан да казва с мил глас.

Лицето му бе една лъжа, лъжа бяха честните му очи, решителната му уста, чувствителните му ръце. Рязко дръпна ръце от лицето си и ги напъха в джобовете.

— Бих пийнал един коняк.

— Не беше ли Чарлс онзи, с когото се би през март? — попита Ан, заставайки край барчето.

— Не, Ан. — Кой знае защо, за това не можа да я излъже. От косия й бегъл поглед обаче му стана ясно, че не му повярва. Навярно смяташе, че се е бил с Бруно, за да го възпре. Навярно се гордееше с него! Трябваше ли винаги да го защитават по този начин дори когато той не желаеше? Трябваше ли винаги всичко да му се подрежда толкова лесно? Ан обаче нямаше да се задоволи с този отговор. Щеше отново и отново да се връща към въпроса си, докато не й признаеше.

За първи път същата вечер Гай запали огън в камината — първия в новата им къща. Ан се бе изтегнала на дългата плоча отпред, облегнала глава на една възглавница от дивана. Въздухът, наситен с носталгия от хладния полъх на есента, го изпълваше с тъга, но и с жажда за действия. Ала това не бе веселата жажда за действие от есенните месеци на младостта му. Под жаждата сега избиваха ярост и отчаяние, сякаш животът му постепенно гаснеше и това би могло да бъде последният изблик на енергия. Нуждаеше ли се от по-голямо доказателство, че животът му гаснеше, от факта, че не изпитваше страх от предстоящото? Нима Джерард вече не се досещаше, знаейки, че с Бруно са се запознали във влака? Нямаше ли тази мисъл да го осени някой ден, някоя нощ, в мига, когато с дебелите си пръсти посягаше да пъхне пура в устата си? Какво чакаха — и Джерард, и полицията? Понякога му се струваше, че Джерард иска да се добере и до най-дребния уличаващ факт, до всяка частица от доказателство срещу двамата, след което внезапно да ги стовари върху им и да ги унищожи. Ала дори и да го унищожат, сградите му щяха да останат. И той отново почувствува духа си странно и самотно отделен от плътта, та дори от ума си.

Ами ако никога не откриеха общата им тайна с Бруно? Все още от време на време ужасът от извършеното бе примесен с пълно униние, защото му се струваше, че тайната им като по чудо ще остане неразгадана. Навярно затова не се страхуваше от Джерард и от полицията, понеже продължаваше да вярва в неприкосновеността й. Щом никой досега не се бе сетил, въпреки цялата им небрежност, въпреки всички намеци на Бруно, вероятно имаше нещо, което я правеше непробиваема?

Ан беше заспала. Той се загледа в гладката извивка на челото й със сребристи отблясъци от горящия огън. След това се приведе и я целуна съвсем нежно, за да не би да я събуди. Болката, която го глождеше, избликна в думите: „Прощавам ти.“ Искаше да ги чуе от Ан, само от нея.

В съзнанието му везните бяха безнадеждно наклонени към вината му, тя вече не можеше да бъде измерена; въпреки това върху другото блюдо на везните Гай все така трупаше доводите в своя защита — те пък безнадеждно леки. Бе извършил престъплението като акт на самозащита. Ала не можеше да убеди напълно дори себе си. Вярваше ли, че злото е неразделна част от същността му, трябваше да повярва и в естествения подтик да я прояви. Затова често се чудеше дали не бе изпитал някаква наслада от престъплението, някакво първично удоволствие — как иначе освен с първичната наслада да убиваш би могъл да обясни факта, че човечеството открай време допускаше да има войни и всеки път, когато избухваха, бе обземано от неизчерпаем ентусиазъм. И тъй като толкова често се чудеше, накрая реши, че наистина е изпитал наслада.

43

Областният прокурор Фил Хауланд, кльощав, безукорно облечен, с остър профил за разлика от пухкавия Джерард, се усмихна търпеливо през цигарения дим.

— Защо не оставиш момчето на мира? Съгласен съм с теб, отначало имаше известни основания за подозрение. Разпитахме и приятелите му. Е, нищо няма, Джерард. А не можеш да арестуваш човек заради характера му.

Джерард прекръстоса крака и си разреши една благосклонна усмивка. Настанал бе неговият час. Насладата му беше още по-голяма поради това, че сега седеше тук и се усмихваше така, както при предишни, не толкова важни разговори.

С връхчетата на пръстите си Хауланд избута към ръба на бюрото изписан на машина лист.

— Още дванайсет имена, ако те интересуват. Приятелите на покойния мистър Самюъл — застрахователните компании ни ги предоставиха — спокойно и отегчено каза той и Джерард усети, че се преструваше на особено отегчен, понеже като областен прокурор имаше стотици хора на разположение и можеше да разпъва много по-фини мрежи с много по-голям размах.

— Можеш да ги скъсаш — заяви Джерард.

Хауланд прикри изненадата си с усмивка, ала не можа да прикрие внезапното любопитство в тъмните си широко отворени очи.

— Предполагам, че убиецът е в ръцете ти. Чарлс Бруно, разбира се.

— Разбира се — захихика Джерард. — Само дето е в ръцете ми заради друго убийство.

— Само заради едно? Винаги си твърдял, че е способен на четири-пет.

— Никога не съм го твърдял — спокойно отрече Джерард. Разгъваше върху коленете си листове, сгънати на три като писма.

— И кого е убил?

— Любопитствуваш? Не знаещ ли? — Джерард се усмихна, с пура между зъбите. Придърпа стол с права облегалка до себе си и започна да трупа документи върху него. Никога не използуваше бюрото на Хауланд независимо от броя на документите — Хауланд вече го знаеше и не си правеше труда да му го предлага. Джерард знаеше, че Хауланд изпитва лична и професионална неприязън към него. Обвиняваше го, че не сътрудничи на полицията. На него полицията никога не му бе оказвала ни най-малко съдействие, ала независимо от спънките, които му създаваха, през изминалите десет години Джерард бе разкрил внушителен брой престъпления, с които полицията доникъде не бе стигнала.

Хауланд се изправи и бавно раздвижи дългите си слаби крака към Джерард, после се поколеба и се облегна на бюрото си.

— Събраното тук хвърля ли някаква светлина върху нашия случай?

— Бедата на полицията е, че мисли в една посока — обяви Джерард. — И при този случай, както при много други, е необходимо мислене в две посоки. Просто не би могъл да бъде разнищен без мислене в две посоки.

— Кого и кога? — въздъхна Хауланд.

— Да си чувал за Гай Хейнс?

— Разбира се. Миналата седмица го разпитвахме.

— Жена му. На единайсети юни миналата година в Меткалф, Тексас. Удушена беше, помниш ли? Полицията не разкри нищо.

— Чарлс Бруно? — Хауланд се навъси.

— Знаеше ли, че Чарлс Бруно и Гай Хейнс са пътували в един и същ влак в южна посока на първи юни? Десет дни преди убийството на съпругата на Хейнс. Е, какъв извод правиш от това?

— Искаш да кажеш, че са се познавали преди юни миналата година?

— Не, искам да кажа, че са се запознали във влака. Можеш ли да навържеш останалото? Давам ти липсващата брънка.

Областният прокурор се усмихна едва-едва.

— Твърдиш, че Чарлс Бруно е убил съпругата на Гай Хейнс?

— Зная го с положителност — Джерард вдигна поглед от документите си — беше приключил. Следващият въпрос е, какви доказателства имам? Ето ги. Всичко, от което се нуждаеш. — Посочи към наредените един над друг като карти на пасианс документи. — Чети ги от долу на горе.

Докато Хауланд четеше, Джерард си наля вода от съда в ъгъла и припали нова пура от тази, която пушеше. Последното свидетелско показание от таксиметровия шофьор, който бе возил Чарлс в Меткалф, беше пристигнало сутринта. Още не беше пийнал по този повод, но щом излезеше оттук, щеше да изпие три-четири чашки в барчето на влака за Айова.

Документите съдържаха подписани свидетелски показания от персонала в хотел „Ла Фонда“, от някой си Едуард Уилсън, който видял Чарлс да се качва на влак в източна посока от гарата в Санта Фе в деня, когато бе убита Мириам Хейнс, от местния таксиметров шофьор, който закарал Чарлс в увеселителния парк при езерото Меткалф, от бармана на крайпътната кръчма, където Чарлс бе поискал алкохол, както и сметки за междуградски телефонни разговори с Меткалф.

— Няма съмнение обаче, че тези неща вече са ви известни — отбеляза Джерард.

— Да, повечето — спокойно отвърна Хауланд, като продължи да чете.

— Знаехте и това, че същия ден е предприел двайсет и четири часово пътешествие до Меткалф, нали? — попита Джерард, ала беше в твърде приповдигнато настроение, за да бъде саркастичен. — Наистина доста се потрудих, докато открия шофьора. Трябваше да вървя по следите му чак до Сиатъл, ала щом го открихме, изобщо не стана нужда да го раздрусваме, за да си припомни. Хората не забравят такъв младеж като Чарлс Бруно.

— Значи твърдиш, че Чарлс Бруно толкова си пада по убийствата — развеселено вметна Хауланд, — че убива жената на човека, с когото се е запознал във влака само седмица преди това? Която дори не е виждал? Или я е виждал?

— Разбира се, че не. Моят Чарлс е имал план. — „Моят“ му се изплъзна неволно, ала това не го интересуваше. — Не можеш ли да го проумееш? Ясно е като бял ден! И това е само половината.

— Седни, Джерард, ще си докараш сърдечна криза.

— Не можеш да го проумееш. Понеже не познаваше и не познаваш характера на Чарлс. Не те заинтересува фактът, че посвещава повечето от времето си да съставя планове за какви ли не идеални престъпления.

— Добре, каква е другата част на теорията ти?

— Че Гай Хейнс е убил Самюъл Бруно.

— Оо! — изпъшка Хауланд.

Джерард му върна усмивката, с която Хауланд му се бе надсмял първия път, когато Джерард бе допуснал грешка по едно отдавнашно дело.

— Още не съм приключил изцяло с разследванията за Гай Хейнс — отбеляза той с пресметнато простодушие, издухвайки дима от пурата си. — Искам да не прибързвам и тъкмо затова съм дошъл да те убедя да не прибързваме. Все си мислех, че с насъбрания материал против него моментално ще решите да заловите Чарлс.

Хауланд поглади черните си мустаци.

— Трябваше да се пенсионираш преди петнайсетина години — това, което разправи току-що, потвърждава мнението ми.

— Само че през тези петнайсет години разкрих някое и друго престъпление.

— Но човек като Гай Хейнс? — Хауланд отново се засмя.

— Срещу приятелчето Чарлс? Имай предвид, че не твърдя Гай Хейнс да го е извършил по собствена воля. Бил е принуден да го извърши като отплата за услугата на Чарлс, който го е отървал от жена му, без той да желае тази услуга. Чарлс мрази жените — отбеляза между другото Джерард. — Ето какъв е бил планът на Чарлс: размяна. Никакви улики, нали разбираш. Никакви подбуди. О, сякаш го чувам с ушите си! Ала дори Чарлс има човешки слабости. Проявил е прекомерен интерес към Гай Хейнс и не го е оставил на мира след това. А Гай Хейнс е изпитвал прекомерен страх и не е предприел нищо. Да… — Джерард тръсна глава, за да подчертае казаното, и бузите му се раздрусаха… — Хейнс е бил заставен. Навярно никой никога няма да узнае колко ужасно е било това.

— Хммм! — Усмивката на Хауланд моментално се изпари, докато слушаше сериозният Джерард. Казаното бе съвсем малко вероятно, ала вероятност все пак имаше.

— Освен ако той не ни го каже — добави Джерард.

— И как предлагаш да го накараме?

— А, има време, може да си признае. Натискът го съсипва. Другото е да го изправим пред фактите. Които моите хора събират. Да те предупредя, Хауланд… — Джерард втикна пръста си в документите върху стола. — Когато тръгнете с твоята… твоята армия от добичета да проверявате тези показания, недейте да разпитвате майката на Гай Хейнс. Не искам Хейнс да предусети нещо.

— Аа. Значи с него ще си играем на криеница. — Хауланд се усмихна. Извърна се да се обади по телефона за нещо маловажно и Джерард зачака, ядосан, че трябваше да предаде събрания материал на Хауланд, че трябваше да се откаже от зрелището Чарлс — Гай Хейнс. — Та значи… — Хауланд изпусна една дълга въздишка — какво искаш да направя, да обработя момченцето ти с тези данни? Мислиш, че няма да издържи и ще ни разкрие блестящия си план с Гай Хейнс, прочутия архитект?

— Не, не искам да го обработвате. Обичам да се работи чисто. Имам нужда от още няколко дни или може би седмици, за да приключа с разследванията за Хейнс, а после ще се заема и с двамата. Предавам ти материалите за Чарлс, понеже отсега нататък лично не участвувам в делото — поне те трябва да си мислят така. Отивам да си почина в Айова — наистина отивам — и ще го съобщя на Чарлс. — На лицето му цъфна широка усмивка.

— Ще бъде трудно да удържа момчетата — със съжаление промълви Хауланд, — особено като се има предвид колко време ще ти бъде необходимо, докато събереш доказателства срещу Гай Хейнс.

— Между другото… — Джерард взе шапката си и я размаха пред Хауланд. — Ти не би могъл да накараш Чарлс да си признае с целия насъбран материал, ала аз бих могъл да накарам Гай Хейнс веднага да си признае, и то с това, с което разполагам.

— Аа, искаш да кажеш, че ние не бихме могли да накараме Гай Хейнс да си признае?

Джерард го погледна с явно презрение.

— Та теб не те интересува дали той ще си признае, нали? Нали не смяташ, че е виновен.

— Иди си почини, Джерард!

Джерард методично събра документите си и се залови да ги пъха по джобовете.

— Мислех, че ще ни ги оставиш.

— Е, щом смяташ, че ще са ти необходими. — Джерард любезно му ги подаде и се извърна към вратата.

— Би ли ми казал какво според теб би накарало Гай Хейнс да си признае?

Джерард презрително подсмъркна.

— Мъчи го чувство за вина — отвърна той и излезе от стаята.

44

— Да ти призная, никъде другаде — промълви Бруно и сълзи напълниха очите му, та трябваше да сведе поглед към дългата плоча пред камината, на която бе стъпил, — тази вечер не бих искал да съм никъде другаде, Ан. — И наперено опря лакът върху високата камина.

— Много мило го каза — усмихна се Ан и постави чинията с разтопено сирене и препечени филийки с аншоа върху плота за рязане. — Хапни си една, докато са топли.

Бруно взе една, макар да знаеше, че няма да може да я преглътне. Масата изглеждаше великолепно, с прибори за двама, със сива ленена покривка и големи сиви чинии. Джерард бе отишъл на почивка. Бяха го надхитрили — те двамата с Гай, и сега най-сетне можеше да си отдъхне! Мина му през ума, че може би щеше да се опита да целуне Ан, ако тя не принадлежеше на Гай. Изпъна се и оправи ръкавелите си. Гордееше се, че се държи като безукорен джентълмен с Ан.

— Значи Гай смята, че там ще му хареса? — попита той.

Гай бе в Канада, работеше по големия язовир край Албърта.

— Радвам се, че всичките тези глупави разпити свършиха, така че няма за какво да се тревожи, докато строи язовира. Можеш да си представиш как се чувствувам. Като на празник! — Той се засмя главно заради недоизказаната истина.

Ан впери поглед във високата неспокойна фигура до камината и се замисли дали и Гай, независимо от омразата си, изпитваше такова привличане. Във всеки случай тя още не можеше да реши дали Чарлс Бруно би бил способен да организира убийството на баща си, а бе прекарала целия ден с него, за да го прецени. От някои въпроси той се измъкваше с шеги, старателно и сериозно премисляше как ще отговори на други. Мразеше Мириам, сякаш я бе познавал. Ан доста се учуди, като разбра колко много му бе разказвал Гай за нея.

— Защо не искаше да кажеш на никого, че с Гай сте се запознали във влака? — попита Ан.

— Беше ми все едно. Отначало просто сбърках, като разправих на шега, че сме се запознали в института. После започнаха всички тези разпити и Джерард взе да прави големите изводи. Предполагам, че го премълчах, защото би изглеждало подозрително. Мириам бе убита толкова скоро след това, нали разбираш. Според мен Гай постъпи мъжки, като не въвлече човек, когото случайно бе срещнал, в следствието за смъртта на Мириам. — Изсмя се кратко, сякаш изръкопляска, и се тръшна в едно кресло. — Не че съм подозрителен тип, в никакъв случай.

— Ала това нямаше нищо общо с разпитите, свързани със смъртта на баща ти.

— Разбира се. Джерард обаче не обръща никакво внимание на логиката. Би трябвало да стане изобретател!

Ан се навъси. Не можеше да повярва, че Гай би подкрепил версията на Чарлс само защото казаното би прозвучало подозрително — дори и заради това, че във влака Чарлс му е признал как мрази баща си. Трябваше отново да попита Гай. Трябваше да го попита за доста неща. Да кажем, за враждебността на Чарлс към Мириам, макар че никога не я бе виждал. Ан отиде в кухнята.

Бруно се приближи към предния прозорец с чаша в ръка и се загледа в самолета, който мигаше с червени и зелени светлинки в черния небосвод. Заприлича му на човек, който прави гимнастика, допира рамене с върха на пръстите, после отново разтяга ръце. Как му се искаше Гай да е в този самолет на път към дома. Погледна опушения розов циферблат на новия си ръчен часовник и отново си помисли още преди да види колко часа показват изящните златни цифри, че Гай навярно би харесал такъв часовник заради модерния му дизайн. След още три часа щеше да е прекарал цели двадесет и четири часа заедно с Ан, един цял ден. Беше дошъл направо с колата, без да се обади, и бе останал до толкова късно, че Ан го покани да пренощува. Беше спал в гостната, където го бяха настанили онази вечер на тържеството, и Ан му бе донесла малко горещ бульон преди сън. Ан бе страшно мила с него и той наистина я обичаше! Завъртя се на пета и я видя да идва от кухнята с чиниите за тях двамата.

— Нали знаеш колко те обича Гай — промълви Ан по време на вечерята.

Бруно я погледна, вече бе забравил за какво разговаряха.

— Няма нещо, което не бих направил за него! Чувствам се страхотно свързан с него, все едно ми е брат. Може би защото всичко започна да му се случва, след като се запознахме във влака. — И макар че подхвана весело, дори на смях, истинското му чувство към Гай беше толкова дълбоко, че надделя. Порови се из лулите на Гай, сложени наблизо върху една странична масичка. Сърцето му силно биеше. Пълненият картоф беше прекрасен, ала не смееше да преглътне следващата хапка. Нито пък глътка от червеното вино. Искаше му се да направи така, та да остане и тази нощ. Дали не би могъл да остане и тази нощ, ако не се чувствува добре? Ан не предполагаше, че новата му къща е толкова близо. В събота щяха да отпразнуват завършването й.

— Сигурна ли си, че Гай ще се върне в края на седмицата? — попита той.

— Така каза. — Ан умислено ядеше от зелената салата. — Макар че не знам дали ще му се иска да ходи на гости. Когато работи продължително, по принцип не обича да се отвлича с нищо повече от една морска разходка.

— И аз предпочитам морската разходка. Ако не би имала нещо против да дойда.

— Заповядай. — В този миг се сети, че Чарлс вече се бе разхождал на „Индия“ с Гай, беше се самопоканил, беше ударил планшира. И отведнъж се усети объркана, изиграна — сякаш нещо й бе попречило да се сети досега. Улови се да мисли, че навярно Чарлс би могъл да направи каквото си поиска, какви ли не ужасни неща, да изиграе всеки с тази своя предразполагаща наивност, с тази своя срамежлива усмивка. С изключение на Джерард. Да, той би могъл да организира убийството на баща си. Джерард не би го допуснал, ако не беше възможно. Може би сега тя седеше срещу един убиец. Изпита тръпка на ужас и се изправи, но някак прекалено рязко, сякаш бягаше, за да отнесе чиниите от вечерята. И с какво зловещо, безмилостно задоволство говореше Чарлс за омразата си към Мириам! Ан си помисли, че би изпитал удоволствие, ако я убие. В главата й се прокрадна подозрението, че навярно той я е убил, но мисълта бързо отлетя като духнат от вятъра изсъхнал лист.

— Значи отиде в Санта Фе, след като се запозна с Гай? — обади се, почти заеквайки, от кухнята.

— Аха. — Бруно отново се бе тръшнал в големия зелен фотьойл.

Ан изпусна една мъничка лъжичка върху плочите и тя оглушително изтрака. Странното при Чарлс бе, че сякаш нямаше значение какво му казваш или питаш. Нищо не би могло да го порази. Ала вместо да улесни разговора им, именно това негово качество я смущаваше и отблъскваше.

— Ходил ли си някога в Меткалф? — чу собствения си глас иззад преградата.

— Не — отвърна Бруно. — Не, но отдавна ми се иска. А ти?

Бруно сърбаше кафето си до камината. Ан седеше върху канапето с леко отметната глава и извивката на шията й над набраната якичка на роклята бе най-светлото петно във фигурата й. „Ан е сякаш светлина за мен“, така бе казал веднъж Гай. Ако можеше да удуши и Ан, тогава двамата с Гай щяха наистина да са заедно. Бруно се начумери при тази мисъл, после се засмя и размърда крака.

— Какво смешно има?

— Просто се сетих. — Той се усмихна. — Сетих се какво разправя Гай за двойствеността на нещата. Нали разбираш — положителното и отрицателното, едно до друго. Всеки довод има контрадовод. — Внезапно забеляза, че диша трудно.

— Искаш да кажеш, че всяко нещо има две страни?

— О, не, това е прекалено опростено! — Понякога жените наистина бяха толкова грубовати! — Хора, чувства, всичко! Двойно! Двама души в един човек. Някъде по света има някой, който е твоята абсолютна противоположност, като невидима част от теб, и дебне из засада. — Възбуждаше се, повтаряйки думите на Гай, макар да си спомни, че не ги бе харесал, когато ги чу, защото Гай бе заявил, че тези двама души са и смъртни врагове, и бе имал предвид себе си и него. Ан бавно повдигна глава от облегалката на дивана. Сякаш говореше Гай, при все че той никога не й бе доверявал такова нещо. Спомни си анонимното писмо от миналата пролет. Сигурно Чарлс го бе писал. Когато говореше за засада, Гай сигурно бе имал предвид Чарлс. Никой освен Чарлс не предизвикваше такива бурни реакции у Гай. Та нали у Чарлс се редуваха омраза с преданост.

— Не е нито само добро, нито само зло, макар това да се изявява най-добре в действие — оживено продължи Бруно. — Между другото да не забравя да разкажа на Гай как дадох хилядата долара на един просяк. Открай време бях решил да дам хилядарка на някой просяк, когато разполагам със собствени пари. Е, дадох му, ама мислиш ли, че ми беше благодарен? Трябваше двайсет минути да му доказвам, че парите са истински! Трябваше да разваля една стотачка в банката, та да се увери! След това се държа така, сякаш не съм с всичкия си! — Бруно сведе поглед и поклати глава. Беше се надявал, че това ще се превърне в паметно събитие, ала следващия път, когато го бе зърнал — проклетникът просеше на ъгъла на същата улица както винаги, — оня го бе изгледал с нескрито възмущение, понеже не му бе донесъл още една хилядарка! — Та какво ти разправях…

— За доброто и злото — припомни му Ан. Мразеше го. Вече й бе ясно какво изпитваше към него Гай. Ала все още не бе наясно защо Гай го търпеше.

— Ааа. Та значи тези неща се изявяват в действия. Ала да вземем убийците. Гай твърди, че няма да станат по-добри от наказанието на закона. Всеки човек носи закона у себе си и достатъчно се самонаказва. Всъщност за него всеки човек означава безкрайно много. — Засмя се. Така се беше натряскал, че вече едва можеше да различи лицето й, ала искаше да й разкаже всичко, за което бяха приказвали с Гай, чак до последната им малка тайна, която не можеше да сподели с нея.

— Онези, които нямат съвест, не се самонаказват, нали? — попита тя.

Бруно погледна към тавана.

— Вярно е. Някои хора са толкова тъпи, че за съвест не може да става въпрос, други са прекалено зли. Тъпите обикновено ги залавят. Да вземем обаче двамата убийци на жената на Гай и на баща ми. — Бруно се насили да си придаде сериозен вид. — И двамата сигурно са били доста блестящи умове, не мислиш ли?

— Значи имат съвест и не заслужават да бъдат заловени?

— А, не твърдя такова нещо. Разбира се, че не е така! Ала недей да смяташ, че не страдат мъничко. По свой начин! — Отново се засмя, понеже така се беше натряскал, че не бе съвсем наясно какво цели. — Не са били просто смахнати, както твърдяха за убиеца на жената на Гай. Личи си колко малко отбират от криминология органите на властта. За такова престъпление е била необходима подготовка. — Неочаквано се сети, че изобщо не беше планирал това престъпление, ала определено бе подготвил убийството на баща си, което съвсем точно изясняваше гледната му точка. — Какво има?

Ан допря изстиналите си пръсти до челото.

— Нищо.

Бруно й наля уиски със сода на барчето, което Гай бе вградил встрани на камината. Бруно желаеше точно такъв бар за собствената си къща.

— Къде си беше изподрал лицето Гай през март миналата година?

— Лицето ли? — Бруно се извърна към нея. Гай му беше казал, че не е забелязала драскотините.

— Дори нещо повече. Беше се изпорязал. И имаше рана на главата.

— Не съм забелязал.

— С теб се би, нали? — Чарлс я зяпна със странен розовееш блясък в погледа. Тъй като не умееше да лъже, тя вече не се усмихваше. Сега беше сигурна. Усети, че Чарлс всеки момент ще прекоси стаята и ще я удари, ала не сваляше очи от него. Мина й през ума, че ако съобщеше на Джерард, сбиването щеше да бъде доказателство, че Чарлс е знаел за убийството. Но в този момент го видя как отново колебливо се усмихна.

— Не! — засмя се той и седна. — А той каза ли ти къде се е изподрал? Както и да е, не съм го виждал през март. Тогава ме нямаше тук. — Пак се изправи. Внезапно го присви стомах, не беше от въпросите, просто стомахът го заболя. Ами ако това предвещаваше нова криза сега? Или утре сутринта? Не трябва да припада, не трябва да допусне Ан да го види припаднал утре сутринта. — Май вече е време да си тръгвам — промърмори той.

— Какво има? Не си ли добре? Пребледнял си малко.

В гласа й нямаше съчувствие. Усети го. Та коя жена бе проявявала съчувствие към него, с изключение на майка му?

— Много ти благодаря, Ан, за… целия ден.

Подаде му палтото, той неуверено излезе навън и се запрепъва по дългия път към колата си до тротоара, като скърцаше със зъби.

Къщата не светеше, когато Гай се прибра след няколко часа. Обиколи всекидневната, видя угарката от цигара, стъпкана пред камината, накриво сложената поставка за пури на масичката, вдлъбнатината в малката възглавничка на канапето. Имаше някакъв странен безпорядък, който не биха могли да сътворят нито Ан, нито Теди, нито пък Крис или Хелън Хейбърн. Нима не го бе предчувствувал?

Изтича до стаята за гости. Бруно не беше там, ала зърна отмъстително смазан на топка вестник върху нощната масичка, а до него свойски се мъдреха монета от десет цента и две пенита. Зората нахълтваше през прозореца както тогава. Загърби прозореца и въздъхна, сякаш изхълца. Какво искаше да му покаже Ан с тази своя постъпка? Точно сега, когато беше наистина непоносимо — когато едната му половина беше в Канада, а другата тук и Бруно непрекъснато я стягаше като в клещи; Бруно, когото полицията вече не преследваше. Полицията го бе оставила да си отдъхне! Ала той вече бе преминал всякаква граница. На това не можеше да се издържи още дълго.

Влезе в спалнята, коленичи до леглото й и я събуди с целувка — уплашено, грубо, докато не усети ръцете й около врата си. Зарови лице в безразборно натрупаните меки чаршафи над гърдите й. Сякаш всичко трещеше и се люлееше наоколо, около двамата — и само Ан стоеше непоклатимо в центъра, а ритмичното й дишане бе единственият признак за нормално съществуване в един нормален свят. Съблече се със затворени очи.

— Липсваше ми. — Това бяха първите й думи.

Гай застана до долния край на леглото, стиснал юмруци в джобовете на халата си. Напрежението не го напускаше, сякаш бурята вече бушуваше вътре в него.

— Ще остана три дни. Липсвах ли ти?

Ан леко се понадигна в леглото.

— Защо ме гледаш така?

Гай не каза нищо.

— Видях го само веднъж, Гай.

— Защо трябваше изобщо да го виждаш?

— Защото… — Гай забеляза, че бузите й почервеняха като петното на рамото й. Беше я одраскал по рамото с брадата си. Никога не й бе говорил по този начин. И фактът, че тя търсеше разумен отговор, сякаш разпалваше още по-силно гнева му. — Защото се отби…

— Той винаги се отбива. Винаги телефонира.

— Е, и какво…

— Спал е тук! — избухна Гай и в този миг забеляза как Ан се сви — главата й незабележимо се повдигна, миглите й потрепнаха.

— Да. Предната нощ — отговори му твърдо и предизвикателно. — Отби се късно и го поканих да остане да пренощува.

В Канада му беше минало през ума, че Бруно може би ще я ухажва само защото Ан беше негова и че Ан може да го поощри само защото искаше да научи онова, което Гай не й бе доверил. Не че Бруно би си позволил нещо повече, ала допирът на ръцете им, мисълта, че Ан би позволила такова нещо и причината да го позволи, го измъчваше.

— И снощи ли е бил тук?

— Защо се притесняваш толкова от това?

— Защото е опасен. Не е съвсем с всичкия си.

— Не смятам, че те притеснява поради тази причина — изрече бавно тя с предишния твърд глас. — Не разбирам защо го защитаваш, Гай. Не разбирам защо не си признаваш, че именно той ми прати онова писмо и именно той почти те изкара от равновесие през март.

Гай се смръзна виновно, отбранително. Защо защитаваше Бруно, защо все трябваше да защитава Бруно! Сигурен бе, че Бруно не си бе признал за писмото до Ан. Просто тя, както и Джерард, навързваше нещата, използувайки различни факти. Джерард се беше отказал, ала Ан никога нямаше да се откаже. Ан разполагаше с неуловимите късчета и именно те щяха да оформят картината. Ала тя все още не се беше оформила. Щеше да отнеме време, още малко време — а през това време мъчението му щеше да продължи! Извърна се към прозореца с унило уморено движение — беше твърде сломен дори да закрие лице или да наведе глава. Нямаше смисъл да пита Ан за какво са си говорили вчера с Бруно. Някак си чувствуваше какво точно си бяха казали, още колко неща бе научила Ан. Изведнъж усети, че агонията на отсрочката ще продължи само определен период от време. Беше продължила по-дълго от всякакви логични предвиждания, както понякога животът продължава въпреки неизлечимо заболяване, това бе всичко.

— Кажи ми, Гай — тихо промълви Ан — вече не го молеше, гласът й просто отмерваше времето като камбана. — Кажи ми, защо не ми казваш?

— Ще ти кажа — отвърна той, без да отмести поглед от прозореца, ала вече се чуваше да го изрича, вярваше си. Изпълни го такава лекота, та бе убеден, че Ан непременно я вижда в обърнатата към нея половина на лицето му, в цялото му същество, и първата му мисъл беше да я сподели с нея, макар че за момент не бе в състояние да отмести погледа си от слънчевата светлина на перваза. Лекота, каза си той, отпадат мракът и теглото; безтегловност. Щеше да признае на Ан.

— Гай, ела тук. — Тя разтвори ръце за прегръдка и той приседна до нея, обгърна я и здраво я притисна към себе си. — Ще си имаме бебе — промълви тя. — Нека бъдем щастливи. Ще бъдеш ли щастлив, Гай?

Погледна я, внезапно му се прииска да се засмее от щастие, от изненада, от стеснителността й.

— Дете! — прошепна той.

— Какво ще правим през дните, докато си тук?

— Кога, Ан?

— Ами… не след дълго. През май, така смятам. Какво ще правим утре?

— Непременно ще излезем с лодката. Ако не е много бурно. — И глупавото, заговорническо шепнене в гласа му го накара да се разсмее високо.

— О, Гай!

— Плачеш ли?

— Толкова приятно е да те чуя как се смееш!

45

В събота сутринта Бруно се обади да поздрави Гай по повод назначението му в Канада и да попита дали двамата с Ан ще дойдат на тържеството у дома му вечерта. Увещаваше го да празнуват с безразсъдния си, приповдигнат тон.

— Никой не ме подслушва, Гай. Джерард си е заминал за Айова. Хайде, искам да видиш новата ми къща. — И след миг: — Дай ми да говоря с Ан.

— Точно в момента Ан не е тук.

Гай знаеше, че разследването е приключило. Бяха му го съобщили от полицията, бе му го казал и Джерард, и му бяха благодарили.

Върна се във всекидневната, където двамата с Боб Трийчър привършваха късната си закуска. Боб беше долетял в Ню Йорк един ден преди него и Гай го беше поканил да прекарат заедно края на седмицата. Разговаряха за Албърта, за хората, с които работеха заедно, за терена, за риболов — за каквото им дойдеше наум. Гай се разсмя на един виц, който Боб разказа на канадско-френски диалект. Ноемврийската сутрин беше свежа и слънчева и когато Ан се върнеше от пазар, щяха да отидат с колата до Лонг Айланд и оттам да направят една разходка по море. В присъствието на Боб Гай се чувствуваше по момчешки, празнично настроен. Боб символизираше Канада и работата там — дейност, с която бе навлязъл в друга, по-обширна своя територия, където Бруно не можеше да го последва. А тайната за очакваната рожба го изпълваше с чувство за безпристрастно великодушие, за чудотворно преимущество.

Ан тъкмо влизаше, когато телефонът отново иззвъня. Гай стана, но Ан вдигна слушалката. Мина му смътната мисъл, че Бруно винаги улучваше момента кога да се обади. Гай поразен се вслуша и разговора, който се насочи към следобедната разходка.

— Е, добре, ела тогава — каза Ан. — Ами ако трябва да носиш нещо, бира никак не би било зле.

Гай забеляза, че Боб скептично го наблюдава.

— Какво става? — попита Боб.

— Нищо. — Гай отново седна.

— Чарлс беше. Няма да ти е много неприятно, ако дойде, нали, Гай? — Ан пъргаво прекоси стаята с торбата с продукти. — В четвъртък спомена, че би желал да дойде с нас и аз фактически го поканих.

— Нямам нищо против — отвърна Гай, продължавайки да я гледа. Тази сутрин Ан беше във весело, приповдигнато настроение и човек трудно би могъл да си представи, че можеше да откаже каквото и да е някому, ала Гай знаеше, че в поканата й към Бруно имаше нещо повече. Искаше да ги види още веднъж заедно. Не можеше да почака, дори и днес. Усети прилив на гняв и бързешком си каза: тя не проумява, не може да проумее и във всеки случай вината за цялата безнадеждна бъркотия е само твоя. Затова сподави гнева си, дори си наложи да не мисли за ненавистта, с която Бруно щеше да го изпълва цял следобед. Реши, че до края на деня ще трябва все така да се владее.

— Май трябва малко да си щадиш нервите, приятелю — посъветва го Боб. Надигна чашката с кафе и я пресуши с удоволствие. — Е, поне не си толкова пристрастен към кафето, както по-рано. Колко бяха, десет чаши на ден?

— Горе-долу толкова. — Не, вече изобщо не пиеше кафе, за да може да спи, и дори го мразеше.

Спряха в Манхатън да вземат Хелън Хейбърн, после минаха по моста Триборо към Лонг Айланд. Зимното слънце светеше ясно и студено по брега, оскъдно огряваше бледата крайбрежна ивица и нервно проблясваше върху неспокойната вода. „Индия“ му заприлича на закотвен айсберг, а по-рано белотата й символизираше за него лятото. Като завиваше, за да влезе в паркинга, мярна му се продълговата яркосиня кола на Бруно. Спомни си как веднъж Бруно му бе казал, че конят, който яздил на въртележката, бил яркосин, и заради това купил колата. Видя го да стои под навеса на пристанището, видя го целия, с изключение на главата — дългия черен балтон и малките обувки, ръкавите и ръцете, пъхнати в джобовете, познатата поза на напрегнато очакване.

Бруно вдигна торбата с бирата и закрачи със срамежлива усмивка към колата, ала дори отдалеч Гай успя да забележи едва сдържаната му възбуда. Преметнал бе яркосин шал, досущ като цвета на колата му.

— Здрасти, здрасти, Гай. Така ми се искаше да те видя, докато си тук. — И с очи потърси подкрепа от Ан.

— Радвам се, че те виждам! — обърна се тя към него. — Запознай се с мистър Трийчър. Мистър Бруно.

Бруно поздрави.

— Не би ли могъл да си подредиш нещата така, че да дойдеш довечера за тържеството, Гай? Ще има доста хора. И вие също, всичките? — Отправи изпълнена с надежда усмивка и към Хелън и Боб.

Хелън отвърна, че е заета, инак с удоволствие би отишла. Гай погледна към нея, докато заключваше колата, и видя, че се бе опряла на ръката на Бруно, докато се преобуваше в мокасини. Бруно подаде торбата с бира на Ан, сякаш се канеше да си тръгва. Русите вежди на Хелън се сбърчиха разтревожено.

— Идвате с нас, нали?

— Не съм подходящо облечен — слабо се възпротиви Бруно.

— А, в яхтата има мушами колкото искаш — успокои го Ан.

Трябваше да наемат лодка с гребла от пристанището. Гай и Бруно заспориха любезно, ала настойчиво кой от двамата да гребе, докато накрая Хелън предложи да гребат заедно. Гай загребваше със замах, мощно, а Бруно внимателно спазваше ритъма, седнал до него на седалката в центъра. Гай усещаше, че докато се приближаваха към „Индия“, възбудата на Бруно ставаше все по-трескава и неудържима. Шапката му на два пъти отхвръква, докато най-после той се изправи й демонстративно я запрати в морето.

— И без това мразя шапки! — издума той и погледна към Гай.

Бруно отказа да се наметне с мушама, макар че от време на време пръски се сипеха над навеса. Вятърът бе прекалено силен за платна. „Индия“ навлезе в пролива със запален мотор. Боб управляваше.

— Пия за Гай! — извика Бруно, ала гласът му бе някак странно насечен, сподавен и нечленоразделен, както Гай сутринта бе забелязал още щом Бруно заговори. — Поздравления, приветствия! — Кой знае откъде измъкна красивата, украсена с плодове сребърна бутилка и я поднесе към Ан. Приличаше на могъща тромава машина, която не можеше да включи на съответните обороти. — Коняк „Наполеон“. Пет звезди.

Ан не пожела, ала Хелън отпи, понеже била позамръзнала, Боб също. Под брезента Гай държеше Ан за облечената в ръкавица ръка и се мъчеше да не мисли за нищо — нито за Бруно, нито за язовира, нито за морето. Непоносимо му беше да наблюдава как Хелън насърчава Бруно, да вижда любезната, леко смутена усмивка на Боб, загледан напред към руля.

— Някой да знае „Сутрешна мъглица росна“? — попита Бруно и придирчиво почисти ръкава си от пяна. С глътката от сребърната бутилка бе преминал границата, която го делеше от пиянството.

Бруно бе озадачен, че никой не желае повече от специално избраната напитка и никой не желае да запее. Срази го и забележката на Хелън, че „Сутрешна мъглица росна“ била тягостна. Той обичаше „Сутрешна мъглица росна“. Искаше му се да пее или да вика — изобщо да направи нещо. Кога друг път биха се събрали отново така? Той и Гай. Ан. Хелън. И приятелят на Гай. Мъчително се изви и от мястото си в ъгъла хвърли поглед наоколо, към тънката линия на хоризонта, която ту се появяваше, ту изчезваше зад вълните, към сушата, която се смаляваше зад тях, към вимпела на върха на мачтата, ала мачтата се клатушкаше и му се зави свят.

— Някой ден с Гай ще обиколим света, все едно, че е топка от желатин, и ще му вържем панделка! — обяви той, ала никой не му обърна внимание.

Хелън разговаряше с Ан и окръгляше ръце, сякаш изобразяваше топка, а Гай обясняваше нещо по мотора на Боб. Когато Гай се наведе, Бруно забеляза, че бръчките по челото му изглеждаха по-дълбоки, а погледът му беше тъжен както винаги.

— Нищо ли не разбираш! — Бруно го раздруса за рамото. — Защо трябва да си толкова сериозен днес?

Хелън взе да обяснява, че Гай открай време си е сериозен, ала Бруно гръмогласно я накара да млъкне — та тя изобщо нямаше представа защо и за какво бе сериозен Гай. Ан му се усмихна и той й отвърна с благодарност, след което отново измъкна бутилката.

Ан отново не поиска да пийне. Гай също.

— Специално за теб я донесох, Гай. Мислех, че ще ти хареса — обидено рече Бруно.

— Пийни, Гай — подкани го Ан.

Гай пое бутилката и отпи малко.

— За Гай! Гений, приятел и съратник! — произнесе Бруно и надигна шишето след него. — Гай е, гений. Ясно ли ви е? — Той се огледа и внезапно му се прииска да ги нарече банда дръвници.

— Разбира се — любезно се съгласи Боб.

— Тъй като сте стар приятел на Гай — Бруно вдигна бутилката, — и вас ви поздравявам!

— Благодаря. Много стари приятели сме. Колко години вече…

— По-точно? — предизвикателно подхвърли Бруно.

Боб погледна към Гай и се усмихна.

— Ами десетина.

Бруно се навъси.

— С Гай се познаваме открай време — тихо, заплашително заяви той. — Попитайте го.

Гай усети как Ан насила издърпа ръката си от неговата. Забеляза как Боб неловко захихика. Челото му се вледени от избилата пот. Както винаги спокойствието му се бе изпарило без остатък. Защо все се заблуждаваше, че следващия път ще може да изтърпи Бруно?

— Хайде, Гай, кажи му, че аз съм най-близкият ти приятел.

— Да — отвърна Гай. Без да пророни нито дума, Ан се усмихна едва доловимо, напрегнато. Не беше ли вече съвсем наясно? Не ги ли изчакваше просто в следващия момент да изрекат неизреченото? И отведнъж му се стори, както в оня следобеден миг преди петъчната вечер, че вече е разказал на Ан всичко, което се кани да извърши. Спомни си, че се канеше да й го разкаже. Ала фактът, че все още се бавеше, че Бруно отново се въртеше наоколо, сякаш бе последното отредено му мъчение.

— Разбира се, луд съм! — провикна се Бруно към Хелън, която малко по малко се отдръпваше от него. — С моята лудост ще се изправя срещу всички и ще ги помета! Ще се разправям насаме с онзи, който мисли обратното! — Разсмя се и видя как смехът му само обърка размазаните, глупави физиономии наоколо, подмами ги и те да се разсмеят. — Маймуни! — весело подхвърли той.

— Кой е този? — Боб шепнешком се обърна към Гай.

— Гай и аз сме супермени! — рече Бруно.

— Ти къркаш като супермен — отбеляза Хелън.

— Не е истина! — Бруно с мъка се извъртя, опирайки се на коляно.

— Чарлс, успокой се! — настоя Ан, ала и тя се усмихваше и Бруно й отвърна с по-широка усмивка.

— Не съм съгласен, дето каза, че съм се накъркал!

— Какви ги дрънка тоя? — попита Хелън. — Да не би да сте направили удар на борсата?

— Борсата, майна… — Бруно не продължи, сети се за баща си. — Ииихууу! Аз съм от Тексас! Някога да си се возил на въртележката в Меткалф, Гай?

Краката му се подкосиха, но Гай не се изправи, дори не обърна поглед към Бруно.

— Добре, ще седна — обърна се Бруно към него. — Ти обаче ме разочароваш. Страшно ме разочароваш! — разклати празната бутилка и несръчно я запрати в морето.

— Сега пък плаче — каза Хелън.

Бруно се изправи и се измъкна на палубата. Искаше да се поразходи далеч от компанията, дори от Гай.

— Накъде се запъти? — попита Ан.

— Остави го — промърмори Гай, мъчейки се да запали цигара.

В този миг се чу плясък и Гай разбра, че Бруно е паднал във водата. Изскочи навън, преди някой да успее да си отвори устата.

Затича към кърмата, мъчейки се да се освободи от палтото. Изведнъж усети как някой здраво го хвана отзад за ръцете. Обърна се и удари Боб с юмрук по лицето, после се хвърли във водата. Гласовете и люлеенето замряха, настана миг на мъчителна тишина, преди тялото му да изплува на повърхността. Бавно се измъкна от палтото, сякаш вече се бе вкочанил от леденостудената вода, която усещаше единствено като болка. Скочи нагоре и забеляза главата на Бруно невероятно далеч — като покрит с мъх камък, до половина във водата.

— Не можеш да го стигнеш! — прогърмя гласът на Боб, ала плисналата в ухото му вода го заглуши.

— Гай! — Гласът на Бруно долетя като предсмъртен вопъл.

Гай изруга. Можеше да го стигне. При десетото загребване отново подскочи.

— Бруно! — Вече не го виждаше.

— Там, Гай! — Ан сочеше от кърмата на „Индия“.

Гай не го видя, ала се устреми към мястото, където бе зърнал главата му, гмурна се и заопипва, разперил ръце, разтворил широко длани, с опънати до изнемога пръсти. Водата забавяше движенията му. Сякаш се мяташе в кошмар. Както тогава, на моравата издигна се под една вълна и нагълта вода. „Индия“ си беше променила местоположението, завиваше. Защо не му казваха накъде да плува? Впрочем тях изобщо не ги беше грижа!

— Бруно!

Навярно бе зад някоя от въргалящите се планини. Зацепи напред, осъзна, че се движи напосоки. Една вълна го блъсна отстрани по главата. Изруга гигантското, отблъскващо туловище на морето. Къде беше неговият приятел, неговият брат?

Отново се гмурна, доколкото можа, нелепо разпъвайки крайници. Ала наоколо сякаш вече нямаше нищо освен смълчаната сива бездна, в която той бе единствената искрица съзнание. Внезапната непоносима самота го притисна още по-силно, заплашвайки да погълне и неговия живот. Отчаяно напрегна поглед. Сивотата се превърна в кафяво ръбесто дъно.

— Намерихте ли го? — избъбра Гай и се надигна. — Колко е часът?

— Стой спокойно, Гай — чу да казва Боб.

— Той потъна, Гай — издума Ан. — Видяхме го.

Гай затвори очи и заплака.

Усети ги как излязоха от каютата и го оставиха сам. Дори и Ан.

46

Като внимаваше да не събуди Ан, Гай се измъкна от леглото и пое по стълбите към всекидневната. Дръпна завесите и запали лампите, макар да бе наясно, че не би могъл да възпре зората, която сега проникваше под щорите между зелените завеси като безформена, сребристоморава риба. Лежейки буден в нощния мрак, беше чакал утрото — знаеше, че то неизбежно ще го пресрещне в долния край на леглото, — защото сега повече отвсякога се страхуваше от безпощадния механизъм, който се задвижваше на разсъмване, тъй като бе осъзнал, че Бруно бе носил половината от вината му. Как щеше да носи сам бремето й, което и преди бе почти непоносимо? Сигурен бе, че няма да може.

Завиждаше на Бруно, умрял така внезапно; толкова безшумно, толкова жестоко, така млад. И без никакво усилие, както винаги без усилие бе постигал всичко. Гай потръпна. Седна вдървено в креслото — целият бе напрегнат и скован под тънката пижама както в онези първи утрини. А после както винаги тялото му конвулсивно се отпусна. Изправи се и се запъти към студиото, без сам да си дава сметка какво всъщност смята да прави. Погледна гладките четири-пет листа чертожна хартия върху работната маса — лежаха, както ги бе оставил, след като бе скицирал нещо за Боб. После седна и захвана да пише от горния ляв ъгъл косо по листа — отначало бавно, после все по-припряно. Писа за Мириам и за влака, за телефонните разговори, за Бруно в Меткалф, за писмата, за пистолета и за начина, по който се бе освободил от него, за петъчната нощ. Описа и най-малката подробност, която според него би могла да допринесе да се проумее същността на Бруно, сякаш Бруно бе все още жив. Изписа плътно четири големи листа. Сгъна ги, пъхна ги в един голям плик и го запечата. Дълго съзерцава плика с някакво радостно облекчение, учуден от факта, че вече съществува отделно от него. Неведнъж беше писал пламенни самопризнания, ала с мисълта, че никой никога нямаше да се добере до тях — затова в действителност те никога не се бяха отделяли от него. Написаното сега бе за Ан. Ан щеше да се докосне до плика. Щеше да държи листовете в ръце, щеше да разчита думите една по една.

Възпалените му очи го боляха и той положи длани отгоре им. Дългото писане го бе изтощило, почти му се доспа. Мислите му се понесоха без опорна точка и хората, за които бе писал — Бруно, Мириам, Оуен Маркман, Самюъл Бруно, Артър Джерард, мисис Макаусланд, Ан, — хората и имената затанцуваха на ръба на съзнанието му. Мириам. Странно, че сега повече отвсякога си я представяше като личност. Беше се помъчил да я опише пред Ан, да я оцени. Беше се насилил да я оцени пред себе си. Помисли си, че нямаше кой знае каква стойност като личност, ако я оценяваше Ан или който и да било друг. Ала тя беше човешко същество. И Самюъл Бруно не представляваше кой знае какво — безмилостен, алчен печалбар, омразен баща, нелюбим съпруг. Кой го бе обичал истински? Кой бе изпитал истинска болка от смъртта на Мириам или на Самюъл Бруно? Дали имаше такъв човек — може би семейството на Мириам? Спомни си брат й, докато даваше показания по време на следствието, очичките, в които не се четеше нищо друго освен злонамерена, жестока ненавист, никаква скръб. И майка й — с нейната отмъстителност и злобен дух, равнодушна върху кого ще стоварят вината — важното бе да има виновен, — непоклатима, недокосната от скръбта. Дори и да искаше, имаше ли някакъв смисъл да отиде при тях и да им предостави обект за тяхната ненавист? Биха ли се чувствували по-добре, ако отидеше? А той самият?

Не му се вярваше. Ако някой наистина бе обичал Мириам, то това бе Оуен Маркман.

Гай свали ръце от очите си. Името бе изплувало машинално в ума му. Преди да напише писмото, изобщо не се бе сещал за Оуен. Оуен бе присъствувал смътно някъде назад. Като личност за него той имаше по-малка стойност дори от Мириам. Ала Оуен сигурно я е обичал. Та нали бе възнамерявал да се ожени за нея. Тя бе носила дете от него. Ами ако е била единствената му надежда да бъде щастлив? Ами ако в последвалите месеци е изпитал същата мъка, която бе изпитал Гай, след като Мириам умря заради него в Чикаго? Насили се да си припомни всички подробности около Оуен Маркман по време на следствието. Спомни си гузното му държане, спокойните му прями отговори до момента, когато го обвини в ревност. Не би могъл да каже какво всъщност се е въртяло в главата му.

— Оуен — произнесе Гай.

Бавно се изправи. Докато се мъчеше да си спомни нещо повече за Оуен Маркман от продълговатото тъмно лице и високата прегърбена фигура, в главата му почна да се оформя план. Щеше да потърси Маркман, за да си поговорят, щеше да му разкаже всичко. Ако дължеше обяснение някому, този човек бе Маркман. Нека го убие, ако иска, да повика полиция, каквото и да е. Ала щеше да му го е казал честно, очи в очи. Внезапно това се превърна в неотложна необходимост. Разбира се. Единствената правилна стъпка. После, след като лично се издължеше, щеше да поеме цялото наказание, което законът повеляваше. Тогава щеше да бъде готов. Можеше да хване влак днес, след като отговорят на въпросите, които щяха да им зададат относно Бруно — тази сутрин двамата с Ан ги викаха в полицията. Ако късметът му проработеше, можеше да хване самолет още днес следобед. Закъде всъщност? За Хюстън. В случай че Оуен все още бе там. Не трябваше да допусне Ан да го придружи до летището. Нека си мисли, че заминава за Канада, както бе възнамерявал. Още не искаше Ан да узнае. Срещата с Оуен беше по-належаща.

Сякаш коренно се промени. Сякаш се освободи от старо, износено палто. Чувствуваше се гол, ала вече не се страхуваше.

47

Гай седеше на една от допълнителните странични седалки в самолета за Хюстън. Беше потиснат и нервен, чувствуваше се някак не на място в тази обстановка, също като тясната седалка под него, която запушваше прохода и нарушаваше симетрията на интериора. Не на място, излишен — и все пак беше убеден;, че онова, което вършеше, бе необходимо. Трудностите, които бе преодолял, за да стигне дотук, бяха затвърдили още повече намерението му.

На следствието в полицейския участък по повод смъртта на Бруно присъствуваше и Джерард. Каза, че бил пристигнал със самолет от Айова. Колко неприятно, Чарлс да свърши така, ала Чарлс никога в нищо не е проявявал внимание. Колко неприятно да се случи тъкмо на яхтата на Гай. Гай беше съумял да отговори съвсем хладнокръвно на въпросите. Подробностите около злополуката изглеждаха наистина толкова незначителни! Гай бе изпитал по-голямо смущение от присъствието на Джерард. Не искаше Джерард да тръгне подире му към Тексас. За да бъде двойно по-сигурен, дори не си бе върнал билета за самолета за Канада, който бе излетял рано следобед. После бе останал да чака с часове на летището този самолет. Затова пък сега се чувствуваше в безопасност. Джерард беше обявил, че се връща със следобедния влак в Айова.

Въпреки това още веднъж огледа пътниците около себе си, този път по-обстойно и по-бавно, отколкото се бе осмелил в началото. Сякаш изобщо не го забелязваха, никой не се интересуваше от него.

Дебелото писмо изпука във вътрешния му джоб, щом се наведе над документите в скута си. Боб му бе дал отчетите за отделните етапи по строежа на язовира. Гай не би могъл да чете списание в момента, не искаше да гледа навън през прозореца, ала знаеше, че го бива да запамети механично и експедитивно онези подробности от отчетите, които би трябвало да се запаметят. Между изкараните на ксерокс листове бе пъхната откъсната страница от английско архитектурно списание. Боб беше оградил един параграф с червен молив:

Гай Даниъл Хейнс е най-забележителният архитект, който американският Юг ни е дал. С първата си самостоятелна работа на двайсет и седем годишна възраст — двуетажна сграда с изчистена форма, станала прочута като и магазинът в Питсбърг, Хейнс утвърждава принципите на изящността и функционалността, към които неотклонно се придържа и чрез които изкуството му достига сегашните си върхове. Ако се помъчим да определим своеобразното му дарование, трябва да се опрем преди всичко на това трудно определимо понятие „изящност“, което до неговата поява не бе отличителна черта на „модерната“ архитектура. Негова е заслугата собствената му представа за изящност да стане класическа в нашата епоха. Централната сграда на широко известния клуб „Палмира“ в Палм Бийч, Флорида, е негово дело. Наричат я „американският Партенон“…

В края на страницата бе отбелязано със звездичка:

След написването на тази статия мистър Хейнс бе определен за член на Експертния съвет за новия язовир в Албърта, Канада. Мистър Хейнс твърди, че мостовете го интересуват открай време. По неговите думи тази работа ще изпълва с радост следващите три години от живота му.

— С радост — повтори Гай. Как им бе дошло наум да използуват тази дума?

Когато пресече с такси главната улица на Хюстън, удари девет часът. Беше намерил името на Оуен Маркман в телефонния указател на летището, беше предал саковете си на багаж и бе взел такси. Помисли си, че няма да е много лесно. Не можеше да пристигнеш ей така, в девет вечерта, да го завариш у дома му, сам, и той да се съгласи да изслуша някакъв непознат. Няма да си е у дома или пък няма да е вече на този адрес, или може би дори вече не живее в Хюстън. Търсенето би могло да продължи с дни.

— Спри пред този хотел — каза Гай.

Влезе и си нае стая. Почувствува се по-добре от тази елементарна проява на предвидливост.

Оуен Маркман не живееше на адреса на улица Клийбърн. Беше малка жилищна сграда. Хората долу в коридора — сред тях бе и управителят — го изгледаха много подозрително и твърде лаконично отговориха на въпросите му. Никой не знаеше къде е Оуен Маркман.

— Не сте от полицията, нали? — попита накрая управителят.

— Не. — Гай неволно се усмихна.

По стълбите надолу го спря някакъв човек и неохотно и предпазливо като останалите му съобщи, че има шанс да намери Маркман в еди-кое си кафене в центъра.

Накрая го откри в една дрогерия — седеше на бара с две жени, с които не го запозна. Оуен Маркман просто се изхлузи от столчето и застана прав, с малко ококорени кафяви очи. Лицето му бе натежало и не така привлекателно, както Гай го помнеше. С изострено внимание мушна големите си ръце в страничните джобове на късото кожено яке.

— Спомняте си за мен — подхвана Гай.

— Така мисля.

— Имате ли нещо против да си поприказваме? Само за малко. — Гай се огледа. Предположи, че най-добре би било да го покани в хотелската си стая. — Имам стая тук, в хотел „Райе“.

Маркман още веднъж бавно го измери с поглед, дълго мълча и накрая рече:

— Дадено.

Минаха покрай касата и Гай зърна бутилките с алкохол по рафтовете. Може би щеше да го предразположи с нещо за пиене.

— Обичате ли уиски?

Маркман се поотпусна, докато Гай плащаше.

— С кока-кола е добре, ама вкусът става друг, като му добавиш нещичко.

Гай взе и няколко бутилки кока-кола.

До хотела пътуваха, без да продумат, без да продумат, се изкачиха с асансьора и влязоха в стаята. Гай се чудеше как да започне. Имаше няколко възможности. Отхвърли ги до една.

Оуен се отпусна в креслото. Ту го гледаше безучастно под око, ту отпиваше с наслада от високата чаша с уиски и кока-кола.

— Какво… — подхвана Гай със запъване.

— Какво? — попита Оуен.

— Какво бихте направили, ако знаехте кой е убил Мириам?

Кракът на Маркман глухо тупна по пода и той се изправи в креслото. Черните му вежди се сбърчиха напрегнато и образуваха плътна черта над очите му.

— Ти ли?

— Не, но зная кой е.

— Кой?

Гай се питаше какво ли чувствува Маркман, седнал така навъсен насреща му. Омраза? Негодувание? Гняв?

— Зная, а и полицията много скоро ще го узнае. — Гай се поколеба. — Един мъж от Ню Йорк, казваше се Чарлс Бруно. Вчера загина. Удави се.

Оуен се дръпна назад и отпи.

— Откъде знаеш? Оня призна ли?

— Зная. От известно време. Затова смятах, че имам вина. Задето не съм го издал. — Облиза устни. Всяка сричка му струваше усилие. И защо се разкриваше толкова предпазливо, сантиметър по сантиметър? Къде останаха фантазиите му — нали си бе представял как ще го изрече наведнъж, с наслада и облекчение? — Тъкмо затова се обвинявам. Аз… — Замълча, като видя Оуен да вдига рамене. Изчака го да си допие чашата, после машинално стана да му налее още. — Тъкмо затова се обвинявам — повтори той. — Трябва да ти разкажа как стана. Беше доста заплетено. Та значи с Чарлс Бруно се запознах във влака, на път за Меткалф. Във влака, през юни, тъкмо преди убийството. Идвах от Ню Йорк заради развода. — Гай преглътна. Ето нà, това бяха думите, които не бе споделял с никого досега, изговаряше ги без принуда, а те му се струваха обикновени, дори унизителни. Гърлото му пресъхна, не можеше да преглътне. Изпитателно загледа продълговатото, мургаво лице пред себе си. Оуен вече не беше толкова начумерен. Пак бе преметнал крак и Гай внезапно си спомни обувките от сиво шевро, които носеше на следствието. Този път бе с обикновени кафяви обувки със залепващи се каишки отстрани. — Освен това…

— Тъй значи — подкани го Оуен.

— Съобщих му името й. Съобщих му, че мразя Мириам. На Бруно му хрумна идеята за убийство. Двойно убийство.

— Господи! — прошепна Оуен.

Това „господи“ му напомни за Бруно. Неочаквано му хрумна ужасяващата, непоносимо ужасяваща мисъл, че може би впримчваше Оуен в същия капан, в който го бе вкарал Бруно, че Оуен на свой ред щеше да впримчи някой непознат, който щеше да впримчи друг, и още, и още, в едно безкрайно шествие на преследвани и преследвачи. Побиха го тръпки и стисна юмруци.

— Грешката ми беше, че говорих с него. Грешката ми беше, че разговарях с непознат за мои лични работи.

— Каза ли ти, че има намерение да я убие?

— Не, разбира се, че не. Просто така му хрумна. Беше смахнат. Психопат. Казах му да млъкне и да върви по дяволите. Отървах се от него! — Отново беше в онова купе. Готвеше се да слезе на перона. Чу как се затръшна масивната врата на влака. „Отървах се“, така си помисли тогава!

— Не си му казал да го извърши.

— Не. Той не каза, че има такива намерения.

— Защо не му удариш едно чисто? Защо не седнеш? — Стаята престана да се клати от бавния стържещ глас на Маркман. Гласът му наподобяваше грозна, здраво вкопана в сухата пръст скала.

Гай не искаше да сяда, не искаше и да пие. Без да иска, беше пил онова уиски в купето на Бруно. Това беше краят и не искаше да бъде като началото. Само от учтивост допря устни до чашата, в която си бе налял уиски с вода. Когато се обърна, Оуен си наливаше от бутилката и продължи да си налива, сякаш за да му покаже, че не се бе опитал да го прави скришно от него.

— Та значи — провлече Оуен, — ако оня е бил откачен, както казваш… Накрая така решиха и в съда, нали, че сигурно е бил луд?

— Да.

— Така де, мога да разбера какво ти е било след това, разбира се, но ако само сте говорили, както казваш, не ми е ясно защо трябва чак толкова да се обвиняваш.

Гай го гледаше втренчено, невярващо. Нима всичко това не го засяга по-дълбоко? Навярно не разбираше докрай.

— Но нали ти казвам…

— Кога научи истината? — Кафявите очи се бяха замъглили.

— Около три месеца след станалото. Но нали ти казвам, ако не бях се разприказвал, Мириам щеше да е жива сега. — Загледа го как отново долепи устни към чашата. Сякаш усещаше вкуса на противната комбинация от кока-кола и уиски, която се изливаше в голямата уста на Оуен. Какво щеше да направи Оуен? Внезапно да скочи, да запрати чашата на земята и да го удуши, както Бруно бе удушил Мириам? Не можеше да си представи, че Оуен ще продължи да седи така, ала секундите се точеха, а Оуен не помръдваше. — Трябваше да ти го кажа, нали разбираш — упорствуваше Гай. — Смятах, че може би ти си единственият човек, който съм наранил, единственият, който е страдал. Носила е дете от теб. Ти щеше да се ожениш за нея. Обичаше я. Именно ти…

— Не я обичах, по дяволите! — Оуен го погледна. Изразът на лицето му изобщо не се измени.

Гай се опули насреща му. Не я е обичал, не я е обичал! Мисълта му се заклатушка назад, мъчеше се да сложи в порядък всички предишни доводи, които се бяха оказали неверни.

— Не си я обичал? — промълви той.

— Не. Поне не така, както ти се струва на теб. Разбира се, не исках да умре… е да, бих направил всичко, за да не се случи, бях доста доволен обаче, че не се наложи да се оженя за нея. Това с женитбата беше нейна идея. Затова беше и детето. Тези работи не стават по вина на мъжа, мен ако питаш. Не е ли така? — Оуен го гледаше с пиянска настойчивост, голямата му уста бе здраво стисната, несиметрично изтеглена; както тогава, на свидетелската скамейка, изчакваше Гай да каже нещо, да прецени отношението му към Мириам.

Гай се извърна леко раздразнен. Не можеше да сложи в порядък доводите. Не можеше да открие и зрънце смисъл, само ирония. Нямаше смисъл, а само ирония в това да стои тук в момента, нямаше смисъл, а само ирония в това да се поти и болезнено да се самоизмъчва в тази хотелска стая заради някакъв непознат човек, комуто бе безразлично.

— Ти как смяташ? — продължи Оуен и посегна към бутилката на масата до него.

Гай не би могъл да се насили да произнесе нито дума. Бе онемял от душещия го гняв. Издърпа вратовръзката си надолу и разтвори ризата си. Погледна към отворените прозорци да види дали има климатична инсталация.

Оуен вдигна рамене. Изглеждаше доста доволен с ризата си с разтворена яка и с незакопчаното си кожено яке. Гай бе обзет от абсолютно безразсъдно желание да натъпче нещо в гърлото му, да го пребие, да го смаже и най-вече да взриви самодоволството му.

— Виж какво — тихо започна Гай. — Аз съм един…

Ала точно в същия миг Оуен се отприщи и продължи да говори монотонно, без да гледа към Гай, който стоеше по средата на стаята, все още отворил уста.

— … втория път. Ожених се два месеца, след като се разведох и скандалите почнаха от първия ден. Не знам дали с Мириам щеше да е другояче, но според мен с нея щеше да е още по-зле. Луиза си събра багажа преди два месеца, след като едва не подпали къщата, една голяма жилищна сграда. — Продължи със същия равен глас, наливайки си още уиски от опряната на коляното му бутилка. По начина, по който се черпеше, Гай усети, че Оуен проявява подчертано обидно, пренебрежително отношение към него. Спомни си колко безлично се бе държал самият той на следствието, да не кажем нещо повече, като съпруг на жертвата. Тогава защо Оуен да го уважава? — Ужасното е, че мъжът обира последствията, понеже жените повече ги бива да приказват. Например Луиза — може да се върне в оная къща, където ще я приемат на драго сърце, ама аз, само да се мярна…

— Виж какво! — пресече го Гай, неспособен да слуша повече. — Аз… и аз убих един човек! И аз съм убиец!

Краката на Оуен отново глухо тупнаха на пода; отново се изправи в креслото, дори измери с поглед разстоянието от Гай до прозореца, сякаш премисляше начини да избяга или да се отбранява, ала изненадата и уплахата в размътения му поглед бяха толкова нищожни, апатията толкова явна, че приличаха на присмех, сякаш се присмиваше на Гай заради сериозността му. Оуен понечи да остави чашата на масата, но се отказа.

— Как така? — попита той.

— Виж какво! — кресна отново Гай. — Виж какво, с мен е свършено! Все едно, че вече съм умрял, тъй като смятам да се предам. Незабавно! Понеже убих един човек, разбираш ли? Не гледай с такова безразличие и недей да се облягаш така на стола си!

— Защо да не се облягам назад? — Оуен току-що си бе налял кока-кола и уиски и държеше чашата с две ръце.

— Това, че съм убиец, че съм отнел живота на човек, което никое човешко същество няма правото да извърши, не означава ли нищо за теб?

Оуен навярно бе кимнал, а може би не, но във всеки случай отново бавно отпи.

Гай впери поглед в него. Думите, които не можеха да бъдат изречени — стотици и хиляди заплетени кълба от думи сякаш издуваха кръвоносните му съдове, предизвикваха горещи вълни, които пълзяха от свитите юмруци нагоре по ръцете му. Думите — ругатни по адрес на Оуен, думи и фрази от признанието, което бе написал сутринта — вече се объркваха в главата му, защото този пиян идиот отсреща не искаше да го изслуша. Пияният идиот беше решил да бъде безучастен. По всяка вероятност Гай не му приличаше на убиец с чистата си бяла риза с копринена връзка, с тъмносините си панталони и дори с това изопнато лице — нито на него, нито на когото и да е.

— Там е грешката — изрече високо Гай, — че никой не знае как изглежда един убиец. Убиецът изглежда като всички останали! — Допря опакото на юмрука до челото си, после го отдръпна; предусещаше, че ще изрече тези думи, а не бе в състояние да се спре. Бруно беше казал същото.

Ненадейно се пресегна към бутилката, наля си три пръста, без да го разрежда, и го пресуши.

— Доволен съм, че си имам компания за пиене — изломоти Оуен.

Гай седна на оправеното, застлано със зелено легло насреща му. Отведнъж се бе почувствувал уморен.

— Това не означава нищо — отново заговори той, — нищо не означава за теб, нали?

— Не си единственият в живота ми, който е убил човек. Нито пък единствената жена. — Оуен захихика. — Май че жените по-често се измъкват и остават на свобода.

— Няма да остана на свобода. Не съм свободен. Извърших го хладнокръвно. Без причина. Не разбираш ли, че това може би е по-лошото? Извърших го заради… — Искаше му се да каже, че го е извършил, защото е бил достатъчно покварен, за да го извърши, че го е извършил, защото е бил способен на това, ала бе наясно, че Оуен няма да разбере, понеже Оуен бе земен човек. Бе толкова земен, че не би посегнал нито да го удари, нито да побегне, нито да повика полицията, понеже му беше по-добре да си седи на стола.

Оуен поклати глава, сякаш наистина премисляше казаното от Гай. Клепачите му бяха полуспуснати. Извъртя се и посегна да извади нещо от задния си джоб — торбичка с тютюн. Измъкна цигарени хартийки от джоба на ризата си.

Гай наблюдаваше движенията му, които сякаш отнеха часове. После му предложи от собствените си цигари.

— Заповядай.

— Какви са? — Оуен ги погледна подозрително.

— Канадски. Никак не са лоши. Вземи си.

— Благодаря, аз… — Оуен стегна торбичката със зъби — предпочитам от моите. — Минаха почти три минути, докато си свие цигара.

— Сякаш измъкнах пистолет срещу някого в обществен парк и го застрелях, точно така беше — продължи Гай, решил да не спира, макар да имаше усещането, че говори на неодушевен предмет като диктофон, поставен на стола, с тази разлика, че думите му изобщо не оставяха следа. А може би Оуен ще си помисли, че Гай може да измъкне пистолет насреща му в тази хотелска стая. — Бях заставен да го извърша — изрече Гай. — Така ще съобщя в полицията, ала това няма да промени нещата — важното е, че съм го извършил. Разбираш ли, трябва да ти разкажа за идеята на Бруно. — В момента Оуен поне го гледаше, но погледът му съвсем не беше съсредоточен. Лицето му сякаш бе надянало маската на приветливото, любезно внимание на пийнал човек. Гай не допусна това да го възпре. — Идеята на Бруно бе всеки да убие вместо другия — той да убие Мириам, а аз — баща му. След което дойде в Тексас и уби Мириам, зад гърба ми. Без да зная, без да съм съгласен, разбираш ли? — Звучеше отвратително, но Оуен поне го слушаше. Думите поне излизаха навън. — Не знаех, дори и не подозирах… не съвсем. Докато не минаха няколко месеца. Тогава Бруно започна да ме преследва. Започна да ми разправя, че ще стовари вината за смъртта на Мириам върху мен, ако не изпълня другата част от пъкления му план, разбираш ли? А тя беше убийството на баща му. Цялата идея се основаваше върху липсата на причина за убийствата. Никакви лични мотиви. Поради което не биха могли да тръгнат по следите нито на единия, нито на другия. При условие, че не се виждаме. Ала това е друг въпрос. Въпросът е, че аз наистина го убих. Капитулирах. Бруно пращаше писма, изнудваше ме, не можех да спя — и капитулирах. Той направо ме влуди. И да ти кажа, според мен всеки може да капитулира. Бих могъл да те накарам да капитулираш. При същите обстоятелства бих могъл да те накарам да капитулираш и да убиеш някого. Може би ще са нужни други методи, различни от методите, които Бруно приложи спрямо мен, ала би могло да стане. Впрочем ти замислял ли си се някога над подобни неща, Оуен? Във всеки случай това именно ще разкажа в полицията, ала няма да има значение, защото ще ми отговорят, че не е трябвало да капитулирам. Няма да има значение, защото ще кажат, че съм бил слаб. Вече не давам пет пари, разбираш ли? Вече мога да погледна всеки в лицето, разбираш ли? — Наведе се и се взря в лицето му, но Оуен сякаш едва го виждаше. Главата му се бе килнала настрани, опряна върху ръката му. Гай се изправи. Не можеше да накара Оуен да разбере, чувствуваше, че Оуен изобщо не проумява главното, но и това беше без значение. — Ще, приема наказанието, каквото и да е то. Утре ще кажа същото в полицията.

— Можеш ли да го докажеш? — попита Оуен.

— Какво да докажа? Какво има да се доказва, когато съм убил човек?

Шишето се изхлузи изпод пръстите на Оуен и падна на пода, ала вътре беше останало толкова малко, че почти нищо не се изля.

— Ти си архитект, нали? — попита той. — Сега си спомням. — Изправи несръчно шишето, без на го вдига.

— Какво значение има това?

— Чудех се.

— За какво се чудеше? — нетърпеливо попита Гай.

— Защото май че малко си мръднал — ако искаш да ти кажа честно. Не казвам, че наистина си откачил. — Погледът му бе замъглен, но очевидно бе нащрек да не би Гай да направи крачка и да го халоса след тези думи. Като видя, че Гай не помръдна, отново се облегна назад и още повече се отпусна.

Гай се замисли как и с какво да прикове вниманието му. Не искаше слушателят му да се изплъзне, колкото и безучастен да беше.

— А ти какви чувства изпитваш към онези, за които знаеш, че са пречукали някого? Как се отнасяш с тях? Как се държиш с тях? По същия начин ли прекарваш времето си с тях, както и с всеки друг?

Оуен наистина сякаш се напъваше да мисли под втренчения му поглед. Накрая, мигайки с очи, безгрижно и усмихнато произнесе:

— Живей и остави другите да живеят.

Отново го обзе гняв. Сякаш парещо менгеме бе стегнало тялото и мозъка му. Нямаше думи, за да го изрази. Или пък думите поначало бяха прекалено много. Думата сама се появи и изплющя между зъбите му:

— Тъпак!

Оуен се поразмърда на стола, ала невъзмутимостта му надделя. Сякаш не можеше да реши дали да се усмихне, или да се намръщи. Сетне попита твърдо:

— Какво ми влиза на мен в работата?

— Как какво? Та ти… ти си част от обществото!

— Ами значи това е работа на обществото — отвърна Оуен и махна лениво с ръка. Гледаше бутилката, в която бе останало само един пръст уиски.

Замисли се — дали Оуен наистина смяташе така, или беше пиян? Сигурно така смяташе. Вече нямаше причина да лъже. В този момент си спомни, че и той мислеше така, когато заподозря Бруно, преди Бруно да почне да го преследва. Така ли мислеха повечето хора? И в такъв случай кой беше обществото?

Гай се обърна с гръб към Оуен. Беше съвсем наясно кой беше обществото. Ала осъзна, че когато ставаше въпрос за него самия, обществото, което имаше предвид, бе законът, неумолимите правила. Обществото бяха хора като Оуен, хора като него, хора като… да кажем, Брилхарт в Палм Бийч. Брилхарт би ли го издал? Не. Не можеше да си представи Брилхарт да го издаде. Всеки би оставил това на някой друг, другият би го оставил на трети и никой не би го извършил. Дали го бе грижа за обществените норми? Не го ли беше държала обвързан с Мириам една от тези норми? А убитият бе човек — следователно именно хората имаха значение, нали? Ако хората — от Оуен до Брилхарт — не ги бе грижа дотам, че да го предадат, трябваше ли той да продължава да се безпокои? Защо тази сутрин си бе въобразил, че иска да се предаде на полицията? Що за мазохизъм бе това? Нямаше да се предаде. Какво конкретно тежеше на съвестта му сега? Кое човешко същество би го издало?

— Освен някой доносник. Някой доносник би ме издал вероятно.

— Точно така — съгласи се Оуен. — Гаден, гнусен доносник. — Изсмя се гръмко, с облекчение.

Гай навъсено бе вперил поглед в пространството. Търсеше твърда почва под краката си, за да поеме към нещо, което сякаш му бе просветнало в далечината. Първо, законът не беше обществото. Обществото бяха хора като него и Оуен, и Брилхарт, които нямаха правото да отнемат живота на друг член на обществото. А пък законът постъпваше точно така.

— А пък се смята, че законът е най-малкото изразител на волята на обществото. Дори и това не е. Или навярно е, но на колективната воля — добави той, увъртайки както винаги, преди да е стигнал до същественото, усложнявайки нещата до крайна степен в стремежа си да ги изясни.

— Хммм? — промърмори Оуен. Беше облегнал глава на стола, косата на челото му бе разрошена, а очите полупритворени.

— Не, тълпата може да линчува един убиец, ала законът е тъкмо за да взема мерки това да не се случва.

— Никога не съм одобрявал линчуването — каза Оуен. — Не е вярно! Създава лоша репутация на Юга… излишно.

— Искам да кажа, че ако обществото няма правото да отнема човешки живот, то и законът няма. Като се има предвид, че законът е сбор от правила, предавани от поколение на поколение, според мен никой не може да се намесва, нито едно човешко същество не може да го досяга… Ала в последна сметка законът е създаден за човешки същества. Говоря за хора като теб и мен. И по-точно за хора като мен. Сега имам предвид само себе си. Ала това е просто логика. Знаеш ли какво, Оуен? Когато става въпрос за хора, невинаги всичко върви според логиката. Когато градиш къща, всичко е наред, материалът няма да те подведе, обаче… — Доводите му отидоха на вятъра. Непреодолима преграда му попречи да продължи просто защото не бе в състояние да разсъждава повече. Беше говорил високо и отчетливо, ала бе убеден, че Оуен не го бе чул, дори и да се напъваше да слуша. И въпреки това преди пет минути Оуен бе напълно безразличен относно вината му. — А какво всъщност са съдебните заседатели? — замислено продължи Гай.

— Какви съдебни заседатели?

— Дали са дванайсет човешки същества или сбор от закони? Ето един интересен въпрос. Предполагам, че този въпрос е интересен открай време. — Наля си остатъка от бутилката в чашата и я пресуши. — Май не ти е интересно, а, Оуен? Какво ти е интересно?

Оуен остана безмълвен и неподвижен.

— Нищо не те интересува, нали? — Хвърли поглед към големите му, вяло отпуснати върху килима протрити кафяви обувки с извърнати навътре носове, понеже се опираха на токовете. Внезапно му се стори, че непробиваемата им, отпусната и безсрамна тъпота въплъщава цялата човешка тъпота. Чувството моментално се превърна в отдавнашната му непримиримост към пасивната тъпота на онези, които пречеха на работата му, и преди да разбере как и защо, злобно ритна Оуен отстрани по обувката. Ала Оуен не се помръдна. Гай изведнъж си спомни за работата си. Да, щеше здраво да се залови за работа. Ще мисли след това, след това ще премисли, ала сега трябваше да се залови за работа.

Погледна часовника си. Дванадесет и четвърт. Не искаше да спи тук. Дали би могъл да вземе самолет още тази нощ? Сигурно да. Или влак. Разтърси Оуен.

— Оуен, събуди се, Оуен!

Оуен избъбри някакъв въпрос.

— По-добре ще спиш у дома.

Оуен се изправи и ясно изрече:

— Съмнявам се.

Гай взе връхната си дреха от леглото. Огледа се, ала нищо не бе забравил, понеже нищо не беше донесъл. Мина му през ума, че може би ще е по-разумно да телефонира веднага на летището.

— Къде е клозетът? — Оуен се изправи. — Не съм съвсем наред.

Гай не можа да намери телефона. А имаше жица покрай нощната масичка. Проследи я под леглото. Телефонът не стоеше на поставката, а на пода и Гай моментално осъзна, че не бе паднал, защото и двете му части бяха издърпани близо до долния край на леглото, слушалката бе зловещо насочена към креслото, където седеше Оуен. Гай бавно придърпа телефона към себе си.

— Ей, няма ли клозет някъде? — Оуен отваряше врата на гардероб.

— Сигурно е в дъното на коридора. — В гласа му прозвуча тръпка на ужас. Държеше слушалката, сякаш щеше да се обажда, и я приближи до ухото си. Отсреща някой мълчеше. — Ало? — отрони Гай.

— Добър вечер, мистър Хейнс. — Гласът бе плътен, вежлив, но и едва забележимо безцеремонен.

Ръката на Гай напразно понечи да затвори телефона, а после безмълвно се предаде. Сякаш крепост рухваше, сякаш голяма сграда се срутваше в съзнанието му; сриваше се и тихо се стелеше като прах.

— Нямаше време за диктофон. Стоях обаче точно пред вратата ви и чух по-голямата част от разговора. Мога ли да вляза?

Джерард сигурно бе пуснал агентите си на летището в Ню Йорк, откъдето го бяха проследили. Навярно бе така. И ето ти сега… А той бе проявил глупостта да се запише в хотела със собственото си име.

— Влезте — като ехо отвърна Гай. Затвори телефона и се изправи вдървено, вперил очи във вратата. Сърцето му биеше като никога — толкова припряно и мъчително, та реши, че сигурно прекрачва прага на смъртта. Бягай, мина му през ума. Скочи, хвърли се отгоре му, щом влезе. Това е последният ти шанс. Ала не се помръдна. Като в просъница чу, че Оуен повръща в един леген в ъгъла зад него. В този момент на вратата се почука и той тръгна натам, мислейки си — може би трябваше да се случи точно по този начин, ненадейно, в присъствието на някого, някакъв непознат, който нищо не разбираше, който и свръщаше в ъгъла на стаята в един леген.

А неговите мисли се блъскаха хаотично и още по-лошо — вече бе изрекъл половината от тях. Гай отвори вратата.

— Добър вечер — поздрави Джерард и влезе, с шапка на главата и с отпуснати ръце както винаги.

— Кой е този? — попита Оуен.

— Приятел на мистър Хейнс — непринудено отвърна Джерард. Погледна Гай с предишния сериозен израз на кръглото си лице и му намигна. — Предполагам, че искате да заминете за Ню Йорк още тази нощ, нали?

Гай бе вперил поглед в познатата му физиономия с голямата бенка на бузата, в интелигентното, будно око, което му бе намигнало, наистина му бе намигнало. Джерард също представляваше законът. Джерард бе на негова страна като никой друг, понеже познаваше Бруно. Гай вече го знаеше, сякаш това му бе известно от самото начало, макар че никога досега не му бе хрумвало. Знаеше и това, че рано или късно щеше да се изправи срещу Джерард. То открай време беше част от сценария. Неизбежно и предопределено като въртенето на земното кълбо и нямаше хитрост, с която да го избегне.

— Е? — подкани го Джерард.

Гай понечи да отговори, но изрече нещо съвсем различно от онова, което бе намислил:

— Водете ме.

Патриша Хайсмит

Дълбока вода

Няма нищо по-хитроумно от това да показваш собственото си „аз“, защото никой няма да повярва, че не играеш роля…

Думи на Пьотър Степанович от „Бесове“ на Ф. М. Достоевски

1

Вик не танцуваше, но не по причините, поради които повечето мъже не танцуват. Той не танцуваше просто защото жена му обичаше да танцува. Това обяснение бе твърде повърхностно и не можеше да заблуди дори самия него, макар да му хрумваше всеки път, когато видеше Мелинда да танцува — тя изглеждаше толкова глупаво, че човек изпитваше неудобство да танцува.

Смътно си даваше сметка, че от време на време Мелинда изниква в зрителното му поле, но само защото привичното усещане за физическата й близост го караше да я разпознава сред останалите. Надигна бавно чашата уиски с вода и отпи.

Седеше прегърбен, с безизразно лице, на кръглата тапицирана скамейка в основата на подпорната стълбищна колона у Мелърови, наблюдаваше постоянно менящата се картина на танцуващите и си мислеше как, като се върне довечера вкъщи, ще отиде да погледне кутиите с билки в гаража и ще провери дали напръстничетата са покарали. Сега отглеждаше няколко вида билки и за да усили уханието, потискаше растежа им, лишавайки ги наполовина от нормална слънчева светлина и вода. Всеки ден в един часа, когато се прибираше вкъщи за обяд, изнасяше кутиите на слънце и ги внасяше обратно в гаража в три, когато се връщаше в печатницата.

Виктор Ван Алън беше тридесет и шест годишен, малко под среден ръст, по-скоро леко набит и закръглен, отколкото дебел, с рунтави кестеняви вежди над невинните сини очи. Кестенявата му коса беше права, ниско подстригана, гъста и остра като веждите. Имаше неголеми, плътни устни, обикновено присвити в десния ъгъл, от което лицето му изглеждаше непоколебимо, а може и насмешливо, зависи как го приемеше човек. Именно устните придаваха някаква двусмисленост на изражението му (по тях можеше да се прочете и язвителност), защото сините му очи — големи, умни, невъзмутими — ни най-малко не подсказваха какво мисли и чувствува.

През последните минути врявата доста се беше усилила, а танците бяха станали още по-разгорещени под ритъма на латиноамериканската музика. Врявата дразнеше слуха му, но той продължаваше да седи, макар да знаеше, че стига да иска, може да слезе в кабинета на домакина и да се зарови в книгите му. Пил беше колкото да усеща леко, пулсиращо и недотам неприятно бръмчене в ушите си. Навярно като си на гости или на каквото и да било събиране, където се предлага алкохол, трябва да умееш да съгласуваш пиенето с нарастващата шумотевица. Да заглушиш шумотевицата на околните със своята, като вдигаш малка врява от весели гласове в главата си. Това много улеснява нещата. Dum non sobrius, tamen non ebrius[9]. Тази латинска епитафия би била чудесна за него, но за жалост не му прилягаше, тъй като простата и глупава истина беше, че предпочиташе повечето време да е с бистра глава.

Очите му неволно се спряха на внезапно образувалата се редица на конгата[10]. Също така неволно съзря Мелинда да се усмихва кокетливо на мъжа, надвесил се над рамото й, по-точно заврял лице в косата й — Джоуел Наш. Въздъхна и отпи от уискито. Не можеше да отрече, че за човек, който е танцувал до три часа предната нощ и до пет по-предната, Наш се справяше отлично.

Сепна се от нечие докосване по левия ръкав. Оказа се просто старата мисис Поднански, привела се към него. Почти я беше забравил.

— Не зная как да ви се отблагодаря, Вик. Наистина ли няма да ви затрудни да дойдете да си я вземете?

Същото го беше питала преди пет-десет минути.

— Разбира се, че не — отвърна той, като се усмихна и се изправи заедно с нея. — Ще се отбия утре към един без четвърт.

Точно тогава Мелинда се изви към него през ръката на Наш и едва ли не в лицето на мисис Поднански го попита:

— Глупчо глупав, защо не танцуваш?

И преди мисис Поднански бързо да се отдалечи, Вик забеляза как лицето й се изопна, а после се разтегли в пресилена усмивка.

Наш му отправи щастлива, леко пиянска усмивка, както танцуваше с Мелинда. Какво ли изразяваше тая усмивка? Може би беше дружеска. Точно така. Това би трябвало да означава. Наложи си да откъсне очи от Джоуел, макар в момента да анализираше външността му. Дразнеше го не толкова поведението му — лицемерно, отчасти смутено, отчасти хапльовско, — колкото лицето му: момчешката заобленост на бузите и челото, падащата на красиви вълни светлокестенява коса, правилните черти, за които обожателките му навярно биха казали, че не са прекалено правилни. Повечето жени сигурно го смятаха за красавец. Вик си спомни погледа на Наш, когато снощи за шести, ако не и за осми път му подаваше празната си чаша, сякаш засрамен, че приема още едно питие и се застоява още петнадесет минути, но все пак лицето му си оставаше просташки нагло. Досега поне любовниците на Мелинда бяха или по-умни, или по-малко нагли. Добре, че Джоуел Наш нямаше да се задържи тук дълго. Нали се представи за търговски посредник на химическата компания „Фърнес-Клайн“ от Уесли, Масачусетс, и каза, че е дошъл за няколко седмици, за да се запознае с новото производство на компанията. Ако обаче решеше да се установи в Уесли или в Литъл Уесли, положително щеше да заеме мястото на Ралф Гоздън, независимо че може би щеше да предизвика досада у Мелинда и да се провали в други отношения, защото Мелинда изобщо не можеше да устои, видеше ли красиво според нея лице. А не беше възможно в нейните очи Джоуел да не е по-красив от Ралф.

Вик вдигна глава и видя Хорас Мелър до себе си.

— О, Хорас! Няма ли да седнеш?

— Не, благодаря.

Хорас беше слаб, посребряващ мъж, среден на ръст, с издължено чувствително лице и сравнително гъсти мустаци. Сега устните му бяха извити под мустаците в любезната усмивка на притеснителен домакин. Хорас непрекъснато се притесняваше, макар че вечерта вървеше така, както всеки домакин би си пожелал.

— Какво ново в печатницата, Вик?

— Ксенофонт е под печат — отвърна Вик. Врявата пречеше на разговора им. — Защо не се отбиеш някоя вечер? — Имаше предвид в печатницата. Винаги беше там до седем, а от пет нататък оставаше сам, понеже тогава Стивън и Карлайл си тръгваха.

— Добре, ще се отбия — прие Хорас. — Чашата ти пълна ли е?

Вик кимна.

— Пак ще ти се обадя — рече Хорас и се отдалечи.

Веднага щом остана сам, Вик усети някаква празнота.

Някаква неловкост. Нещо неизречено и той знаеше какво е то — Хорас тактично се въздържа да спомене Джоуел Наш. Не каза, че Джоуел е приятен, желан гост, не попита нищо за него, с една дума — не си направи труда да изрече задължителните баналности.

Мелинда беше уредила Джоуел да бъде поканен. Вик я беше чул оня ден, като говореше по телефона с Мери Мелър:

— Е, не ни е точно гост, но се чувствуваме отговорни за него, понеже не познава много хора в града… О, благодаря ти, Мери! Знаех си, че няма да имаш нищо против още един гост, при това толкова хубав, толкова…

Да не би случайно нещо да им попречи да са заедно. Е, още една седмица, помисли си Вик. По-точно седем нощи. Наш си заминаваше на първи, неделя.

Ето че по едно време той изникна пред очите му в бялото си сако с широки рамене, като се олюляваше с чаша в ръка.

— Добър вечер, мистър Ван Алън — поздрави Джоуел с подигравателна галантност и се стовари на мястото на мисис Поднански. — Как сте?

— О, както обикновено — отвърна Вик усмихнат.

— Две неща искам да ви кажа — внезапно въодушевен, заяви Джоуел, сякаш току-що му бяха дошли наум. — Първото е, че ми предложиха, по-точно компанията ми предложи да остана още няколко седмици, тъй че се надявам да мога да се отплатя на вас и ма съпругата ви за изключителното гостоприемство, което ми засвидетелствувахте, и… — Джоуел по момчешки се засмя и сведе глава.

Мелинда имаше направо талант да изнамира хора като Джоуел Наш. Каквото повикало, такова се обадило.

— А второто? — попита Вик.

— Второто… ами второто е, че сте голям симпатяга, дето не ми пречите да се виждам с жена ви. Не че сме се виждали много често — някой и друг обяд, разходка в околността — нали разбирате, само дето…

— Само дето какво? — подкани го Вик, внезапно почувствувал се напълно трезв и отвратен от пийналия Наш.

— Ами много мъже биха ми разбили мутрата и за по-малко от това — като си мислят, че има нещо повече, естествено. Да бяхте поне малко раздразнен, ама вие не сте. Това е повече от ясно. Ще ми се да ви благодаря, че досега не сте ми ударили един в носа. Не че има за какво да ме удряте, разбира се. Питайте Мелинда, ако не вярвате.

Добра идея, няма що. Вик го изгледа със спокойно безразличие. Единственият уместен отговор беше да замълчи.

— Във всеки случай исках да ви кажа, че сте направо чудо човек — додаде Наш.

Позьорският жаргон взе да додява на Вик.

— Ценя отношението ви — рече той поусмихнат, — но знайте, че никога не си губя времето да удрям в носа. Ако някой не ми харесва, направо го убивам.

— Убивате ли го? — усмихна се както винаги весело Наш.

— Да. Спомняте си Малкълм Макрей, нали? — Мелинда му беше споменала, че е казала на Джоуел за „загадката Макрей“ и той силно се заинтригувал, защото го бил виждал един-два пъти в Ню Йорк по служба.

— Да — отвърна Джоуел, наострил уши.

Усмивката му се бе смалила. Сега бе само защитно средство. Мелинда несъмнено е казала на Джоуел, че Мал здравата е бил хлътнал по нея. Това винаги дава солта на историята.

— Будалкате ме — рече Джоуел.

По думите и изражението му Вик разбра две неща: че Джоуел Наш вече е спал с жена му и че собственото му пълно безразличие към тях двамата е направило силно впечатление. Той плашеше Наш — не само сега, но и през няколкото вечери у дома им. Не даваше никакви признаци на обичайната за такива случаи ревност. А не се ли държиш по общоприетия начин, по правило предизвикваш страх.

— Не, не ви будалкам — въздъхна Вик, извади цигара и поднесе пакета на Джоуел. Той отказа. — Доста се бяха посближили с Мелинда. Сигурно ви е казала. Но не това ми беше неприятно, а самият той — все ще се изфука, все ще намекне, че е на път, та хората да се почувствуват задължени да го приютят. А беше и отвратително стиснат. — Вик нагласи цигарата в цигарето и го захапа.

— Не ви вярвам.

— Напротив, вярвате ми. Но това е без значение.

— Ама наистина ли убихте Малкълм Макрей?

— А вие как мислите? — Вик изчака, но отговор не последва. — Мелинда ми каза, че сте го познавали или поне са ви говорили за него. Кой друг според вас може да го е убил? Ще ми е интересно да чуя. Хипотезите ме интересуват повече и от фактите.

— Никаква хипотеза нямам — отвърна отбранително Джоуел.

Самата му поза върху скамейката в момента издаваше скованост и уплаха. Вик се облегна назад, вдигна и отпусна рунтавите си кестеняви вежди и издуха дима право пред себе си.

Замълчаха.

Наш явно премисляше всевъзможни възражения. Вик беше наясно какви могат да бъдат те.

— Като имам предвид, че ви е бил приятел — започна Джоуел точно според очакванията му, — мисля, че не е много редно от ваша страна да се шегувате със смъртта му.

— Никога не ми е бил приятел.

— Но на жена ви е бил.

— Ще се съгласите, че не е същото.

Наш съумя да кимне и даже да се усмихне накриво.

— Все пак мисля, че това е някаква нескопосна шега — рече той и стана.

— Съжалявам. Може би следващия път ще ви накарам да ми повярвате. О, минутка още!

Джоуел Наш се извърна.

— Мелинда нищо не знае за това — рече Вик, все така невъзмутимо облегнат на колоната. — Много ще съм ви задължен, ако не й кажете.

Джоуел се усмихна и едва намери сили да махне с ръка, преди да се отдалечи. Вик го проследи с поглед до другия край на хола, където Хорас и Фил Кауан се бяха заприказвали, но Джоуел не спря при тях. Застана сам и запали цигара. До утре сутринта все още ще вярва, че е било шега, но нещо ще го гложди отвътре, докато го накара да поразпита тоя-оня за отношението на Виктор Ван Алън към Малкълм Макрей. И ще му кажат — било Хорас или Мери Мелър, било дори Мелинда, — че Вик и Мал никога не са се спогаждали. А ако настоява, все Фил или Ивлин Кауан, или пък Хорас или Мери Мелър ще се изпусне да каже, че е забелязал нещо между Мал и Мелинда, е, нищо повече от лек флирт, разбира се, но…

Малкълм Макрей беше рекламен агент — не от най-търсените, но отблъскващо самонадеян, сякаш всички са в краката му. Жените намират за очарователни такива като него, а мъжете най-често ги ненавиждат. Беше висок, слаб и изискан, с продълговатото тясно лице, от което Вик не си спомняше нищо освен голямата брадавица върху дясната буза като на Ейбрахам Линкълн, както и че очите му май също минаваха за очарователни. Беше убит в апартамента си в Манхатън, без да се разбере защо, и до момента полицията не беше успяла да открие нападателя. Ето защо историята на Вик направи такова впечатление на Джоуел.

Вик се облегна още по-удобно на колоната, протегна крака и с необяснима наслада си заприпомня как веднъж на игрището за голф Мал стоеше зад Мелинда и обгърнал я с ръце, й показваше един удар, който, стига да поискаше, тя би изпълнила по-добре от него. Спомни си и когато в три часа сутринта Мелинда предизвикателно се оттегли в стаята си с чаша мляко и предложи на Мал да отиде с нея да си поговорят. Тогава той седя упорито в хола, уж че чете, решен да не мръдне от мястото си, колкото и да напредне времето, докато Мал не излезе от стаята. Мелинда и Мал не можеха да се мерят по интелигентност и Мал би се отегчил ужасно, ако му се удадеше случай да прекара дори само половин ден с нея. Но малките примамки на секса си казваха думата. Мелинда винаги започваше първа горе-долу така: „Вик ли? Разбира се, че го обичам, но то е съвсем друго. От години е така. И с него е същото. Така че…“ Тия думи се казваха с вдигнати нагоре, пълни с очакване зеленикавокафяви очи. Мал беше излязъл от стаята на Мелинда след двадесетина минути.

Вик беше сигурен, че между тях не е имало нищо, никога. Но помнеше, че все пак изпита известно задоволство, когато научи, че миналия декември Мал е бил убит. (Дали пък не беше през януари?) Първата му мисъл тогава беше, че Мал е убит от някой ревнив съпруг.

За момент си представи, че онази нощ, след като той се е прибрал в пристройката на гаража, Мал се е върнал в стаята на Мелинда, той е научил за това, планирал е убийството до най-малката подробност и си е измислил предлог да замине за Ню Йорк, отишъл е у Мал със скрит под палтото ръжен (вестниците писаха, че убиецът трябва да е бил приятел или познат, защото по всичко личало, че Мал спокойно го е поканил вътре) и го е пребил до смърт — умело и без шум, без да оставя следи от пръсти (като действителния убиец); после веднага е отпътувал за Литъл Уесли, за да си създаде алиби, ако все пак го попитат, че по времето, когато Мал е бил убит, е бил на кино в „Гранд Сентръл“ — естествено, след това се е постарал да гледа филма.

— Виктор! — надвеси се над него Мери Мелър. — Какво си се замислил?

Вик се усмихна и бавно се изправи.

— Нищо особено. Изглеждаш превъзходно тая вечер. — Имаше предвид роклята й.

— Благодаря. Какво ще кажеш да идем да поседим в някое ъгълче и да си поприказваме? Ще ми се да си смениш мястото. Цяла вечер все тук стоиш.

— Да седнем при пианото — предложи Вик, тъй като това беше единственото място, където двама души могат да седнат един до друг. В момента никой не танцуваше. Остави Мери да го хване за ръката и да го заведе до пианото. Знаеше, че тя не толкова иска да говори с него, колкото да бъде добра домакиня и да побъбри с всекиго и че го е оставила за накрая, защото е доста мъчен гост. И какво от това! Липсваше му всякаква гордост — както често гордо казваше на Мелинда, за да я подразни.

— За какво приказва толкова дълго с мисис Поднански? — запита Мери, като седнаха.

— За косачки. Нейната трябва да се наточи, а последния път нещо не е доволна от Кларк.

— И ти й предложи услугите си. Не знам какво биха правили вдовиците в тоя град без вас, Виктор Ван Алън! Чудя ти се как намираш време за всичките тия добрини!

— Никак не ми е трудно — отвърна Вик, пряко волята си доволно усмихнат. — Доставя ми голямо удоволствие да намирам време за всичко.

— Намираш време и да изчиташ всички книги, които ние все оставяме за после! — засмя се Мери. — О, Вик, как те мразя! — Тя хвърли поглед към забавляващите се гости и отново погледна към него. — Надявам се, че твоят приятел мистър Наш се чувствува добре у нас. Мисли ли да остава в Литъл Уесли, или е дошъл тук за малко?

Че мистър Наш вече не се чувствува толкова добре, беше повече от ясно. Стоеше все така сам, втренчил поглед в някаква шарка върху навития на руло килим до краката му.

— Доколкото знам, ще бъде тук около седмица — нехайно отвърна Вик. — Дошъл е по работа.

— Значи не сте много близки.

— Не, просто познати. — Ненавиждаше да го намесват в историите на Мелинда. Не той, а тя се беше запознала един следобед с Джоуел Наш в бара на „Лорд Честърфийлд“, където ходеше почти всеки ден към пет и половина едва ли не само за да се среща с такива като него.

— Мили ми Вик, не си ли прекалено търпелив?

Той я погледна и по присвитите й, леко навлажнели очи разбра, че алкохолът я е хванал.

— Знам ли.

— Така си е. Ще търпиш, ще търпиш, пък някой ден ще ти дойде до гуша. Е, чак скандал няма да вдигнеш, но поне ще си кажеш какво мислиш.

Последното прозвуча така кротко, че Вик се усмихна. След това бавно почеса с палец червеното петънце върху ръката си.

— Ще ми се да ти кажа още, както съм си пийнала три чаши и може друг път да не ми се удаде такъв случай, че според мене си направо чудесен. Толкова си добър, Вик — рече Мери така, че подчерта евангелския смисъл на думата и същевременно лекото си смущение, че може да влага такъв смисъл. Вик беше сигурен, че в следващия миг тя ще се разсмее и ефектът от думите й ще рухне. — Ако не бяхме женени и двамата, сигурно още сега щях да ти направя предложение! — Последва смехът, който трябваше да заличи първоначалното впечатление.

Защо ли, недоумяваше Вик, всички жени, дори и омъжените по любов, които имат деца и, общо взето, сполучлив брак, смятат, че е за предпочитане мъж, който не търси с тях полова близост? Някакво сантиментално връщане към девствеността, глупава, напразна илюзия без каквато и да било действителна стойност. Та нали първи те биха се почувствували оскърбени, ако съпрузите им ги пренебрегнеха сексуално.

— За съжаление съм женен — рече той.

— За съжаление! — подигра го Мери. — Ами че ти я обожаваш! Целуваш земята под краката й! Но и тя те обича, Вик, не забравяй това!

— Не искам да мислиш, че съм толкова добър, колкото ме представяш — почти я прекъсна Вик. — Имам си и лоши страни, но умея да ги прикривам.

— Ама разбира се! — засмя се Мери и се наведе към него, така че той усети парфюма й — необичайно съчетание на люляк и канела. — Да ти долея ли чашата?

— Имам засега, благодаря.

— Ето нà! Даже и с пиенето си добре! Какво е това на ръката ти?

— Ухапа ме дървеница.

— Дървеница ли?! Боже господи! Къде пък налетя на дървеница?

— В хотел „Грийн Маунтън“.

Мери недоверчиво отвори уста и после избухна в смях.

— И какво си правил там?

— Седмици напред бях поръчал; появят ли се дървеници, да ми ги събират, и така успях да се сдобия с шест. Това ми струва пет долара за почерпки. Сега дървениците живеят в стъклен буркан в гаража и си имат парче вата за спане. От време на време им давам да ме хапят, защото искам да поддържам нормалния им жизнен цикъл. Вече имам две купчинки яйца.

— Но защо ти е всичко това? — хихикаше Мери.

— Защото мисля, че в една статия в ентомологическото списание е допусната грешка относно възпроизводителния им цикъл.

— И каква е тя? — заинтригувана попита Мери.

— О, нещо съвсем дребно за инкубационния им период. Едва ли някой ще обърне внимание, макар че всъщност производителите на инсектициди би тр…

— Виик! — проточи дрезгавият глас на Мелинда. — Моля те!

В изненадания му поглед проблесна едва доловимо оскърбление. После той стана от мястото си и с галантен жест посочи пианото.

— Изцяло е на твое разположение!

— Нима ще свириш? Чудесно! — доволно възкликна Мери.

Около пианото се подреждаше мъжки квинтет. Мелинда се спусна към столчето, при което кичур бляскава коса закри лицето й като завеса за тези, които като Вик стояха от дясната й страна. Какво пък, каза си той, кой по-добре от мене познава лицето й? А и не му се щеше да го вижда, защото не се разхубавяваше след пиене. Дръпна се настрани. Сега целият диван беше свободен. Стана му неприятно, когато Мелинда с бесни трели започна „Убийството на Десето Авеню“, което свиреше отвратително. Неовладяно, неточно, даже някак притеснително, и въпреки това я слушаха. А след като я изслушваха, я харесваха ни повече, ни по-малко отпреди. Изглежда, свиренето не й беше нито в плюс, нито в минус пред хората. Сбъркаше ли някоя песен и със смях, по детински огорчено закършеше ръце, обожателите й я обожаваха пак толкова. Сега обаче нямаше да сбърка на „Убийството“, пък и винаги можеше да се оправи, като премине на „Трите слепи мишки“. Вик седна на дивана. Всички бяха край пианото с изключение на мисис Поднански, Ивлин Кауан и Хорас. Шеметното встъпление на Мелинда в основната тема изтръгваше доволно сумтене от мъжката й аудитория. Джоуел Наш беше превил гръб над пианото. Вик затвори очи. В известен смисъл затвори и ушите си и се замисли за дървениците.

По едно време заръкопляскаха, но бързо-бързо престанаха, защото Мелинда започна „Танцувам в тъмното“, което й се удаваше по-добре. Вик отвори очи и видя, че Джоуел Наш го гледа с празен и същевременно напрегнат и доста уплашен поглед. Отново затвори очи. Беше отметнал назад глава, сякаш запленен слушаше музиката. Всъщност мислеше какво ли става в размътения от алкохола мозък на Джоуел Наш. Представи си как изглежда отстрани — доста пълното тяло върху дивана, кротко скръстените на гърдите ръце, заобленото лице, отпуснато в спокойна усмивка, която сигурно вече се е превърнала в загадка за Джоуел Наш. Навярно Наш си мислеше: може и той да е. Може затова да не го е грижа за Мелинда и мене. Може затова да е толкова особен. Та той е убиец.

Мелинда беше свирила около половин час, когато я помолиха да повтори „Танцувам в тъмното“. След това продължиха да настояват за още нещо, а Мери Мелър и Джоуел надвикваха всички.

— Ще трябва да си тръгваме. Късно стана — отсече Мелинда. Имаше навика внезапно да си тръгва, след като е свирила на пиано. Докато е на върха на триумфа. — Вик! — повика го тя с пръст.

Той покорно стана от дивана. Забеляза, че Хорас иска да му каже нещо. Сигурно всичко беше чул.

— Какви ги наприказва на твоя приятел? — Тъмните очи на Хорас искряха весело.

— Приятел ли?

Тесните рамене на Хорас се затресоха в сдържан смях.

— Ни най-малко не те обвинявам. Да не вземе само да се разбъбри.

— Пошегувах се. Мислиш, че не го е разбрал ли? — Опитваше се да бъде сериозен. С Хорас се познаваха добре. Той често му беше казвал да „скръцне със зъби на Мелинда“, при това беше единственият, който се осмеляваше да му го каже.

— Като че ли доста сериозно го е приел — рече Хорас.

— Е, какво пък. Нека се разбъбри.

Хорас се засмя и го потупа по рамото.

— Само не се оставяй да те бутнат в дранголника, старче!

Мелинда леко залиташе, докато вървяха към колата, и Вик я прихвана за лакътя. Беше висока почти колкото него и винаги носеше обувки без токове, но не толкова заради Вик, а главно защото бяха по-удобни и защото така по-добре отговаряше по височина на средно високите мъже. Макар да се олюляваше, Вик чувствуваше амазонската сила на високото й здраво тяло, животинската й виталност, която го теглеше напред. Мелинда вървеше към колата с неудържимия напор на кон, който се връща в яслата.

— Какво си казал на Джоуел? — попита тя, като седнаха в колата.

— Нищо.

— Трябва да си му казал нещо.

— Кога?

— Видях те да говориш с него — сънливо настоя тя. — За какво говорехте?

— За дървеници, струва ми се. Или, чакай, май с Мери говорихме за дървеници.

— О, боже! — възкликна раздразнена Мелинда и така равнодушно склони глава на рамото му, сякаш беше възглавница. — Трябва да си му казал нещо, защото след това държането му се промени.

— Той каза ли нещо?

— Не е важно какво е казал, важно е как се държа — провлачи тя последната дума. После заспа. Надигна се едва когато той угаси мотора в гаража, в просъница слезе от колата, промълви едно „Лека нощ, скъпи“ и влезе в къщата през вратата откъм гаража, която водеше към хола.

Гаражът можеше да побере пет коли, макар че имаха само две. Вик го искаше толкова голям, за да може да използува част от него като кабинет, да има къде да държи инструментите си, кутиите си с растения, аквариумите си с охлюви или каквото за момента предизвикваше интереса или изследователската му страст, а пък заемаше място, така че всичко да е в образцов ред и пак да има откъде да се минава. Спалнята му се намираше на срещуположната страна и за да влезе там, трябваше да прекоси целия гараж. Сега, преди да отиде да си легне, той се надвеси над кутиите с билки. От напръстничетата бяха покарали шест-седем бледозелени стръкчета, които вече оформяха типичните си трилистни снопчета. Две дървеници пълзяха по парчето вата и търсеха плът и кръв, но тая вечер Вик нямаше желание да им предлага ръката си и те бавно заотдръпваха плоските си тела, опитвайки се да се скрият от светлината на фенерчето му.

2

Три дни по-късно Джоуел Наш се отби у тях, но не остана за вечеря, макар че Вик го канеше, а Мелинда направо настояваше. Имал някакъв ангажимент, но беше повече от ясно, че няма. В последна сметка нямало да остане още две седмици, а си заминавал следващия петък. Тая вечер за разлика от друг път усмивката не слизаше от лицето му. Явно беше преминал към отбранителната тактика да се шегува с всичко, а за Вик това беше сигурен признак, че наистина се е хванал на въдицата.

Щом Наш си отиде, Мелинда отново го обвини, че му е казал нещо обидно.

— Какво например? — невинно попита Вик. — Не ти ли е минавало през ум, че може ти да си му казала нещо обидно? Или пък с нещо друго да си го засегнала?

— Не съм — отвърна Мелинда нацупена и си наля второ уиски със сода, вместо както обикновено да помоли за това него.

Едва ли щеше да преживява много загубата на Джоуел Наш, понеже съвсем отскоро се познаваха, пък и той беше търговски пътник и дори в най-добрия случай не би се задържал за дълго. Друга беше работата с Ралф Гоздън. Вик се чудеше дали той ще се стресне така лесно като Джоуел, но реши, че си струва да опита.

Ралф Гоздън беше двадесет и девет годишен нелош художник портретист с малък годишен доход от една оглупяла леля. Наел беше къща край Милетвил (на тридесетина километра от Литъл Уесли) за една година, от която бяха изтекли само шест месеца. От четири месеца насам Ралф идваше средно два пъти в седмицата на вечеря у тях; намираше къщата им чудесна, храната — чудесна, грамофона — чудесен, и според него никой в Литъл Уесли или където и да било не можел да се сравнява по гостоприемство със семейство Ван Алън. А Мелинда редовно го посещаваше следобед, макар нито веднъж да не си призна, че отива при него. Два месеца така, докато накрая донесе портрета си, явно като обясняваше за многото следобеди и вечери, през които не си е била вкъщи, за да посрещне Вик. Портретът — разкрасена, набързо нахвърляна цапаница — висеше в стаята й. Вик забрани да го закачат в хола.

Лицемерието на Ралф отвращаваше Вик. Непрекъснато се опитваше да говори за неща, които според него трябваше да го интересуват, макар самият той да не се интересуваше от нищо извън това, което интересува обикновените жени, и зад лъжливото приятелство се опитваше да прикрие, че е любовник на Мелинда. Не че Вик беше против Мелинда да има любовници, но тя ги подбираше все разни безгръбначни идиоти като Ралф Гоздън и допускаше клюките да залеят града, като ги канеше у приятелите им и се срещаме с тях в бара на „Лорд Честърфийлд“, единствения бар в Литъл Уесли.

Един от непоклатимите принципи на Вик беше, че съпругата — като всеки човек — трябва да бъде оставена да прави каквото си иска, стига да не причинява никому болка и да изпълнява основните си задължения, т.е. да поддържа домакинството и да се грижи за децата, което Мелинда правеше — е, от време на време. Та нали хиляди женени мъже безнаказано въртяха любов, но трябва да се признае, че повечето го правеха без излишен шум. Когато Хорас се опита да го посъветва относно Мелинда и го запита защо „се примирява с такова поведение“, той отвърна на въпроса с въпрос: нима очаква от него да се държи като старомоден съпруг, който отритва жена си, сякаш е омърсена, настоява за развод, съсипва живота на детето си — и то за едно нищо и никакво удовлетворение на честта? На всички, които подмятаха това-онова за Мелинда, Вик даде да разберат, че смята поведението й за временно отклонение и колкото по-малко врява се вдига, толкова по-добре.

Обстоятелството, че Мелинда водеше тоя живот повече от три години, му създаваше в Литъл Уесли име на човек с търпението и снизходителността на светец, а това от своя страна ласкаеше самолюбието му. Знаеше, че според Хорас, Фил Кауан и всички, които бяха наясно с положението, т.е. едва ли не според всички държането му е необичайно, но му беше все едно. Всъщност се гордееше с него в страна, където повечето хора се стремят възможно най-много да си приличат.

Навремето в държането на Мелинда също имаше нещо необичайно, иначе той никога не би се оженил за нея. Да я ухажва и настоява за женитба, беше все едно да обуздава див жребец, само дето трябваше да го прави далеч по-незабележимо. Беше твърдоглава и разглезена, от тия, дето непрекъснато ги изключват от училище за явно неподчинение. Изключвали я бяха от пет училища и на двадесет и две години, когато се срещнаха, тя смяташе, че животът не е нищо друго освен стремеж към удоволствия — на това мнение беше и сега, само че тогава в бунта й имаше борбеност и въображение, които го бяха очаровали, защото ги откриваше и у себе си. Сега от въображението, изглежда, нищо не беше останало, а борбеността й се изразяваше в разбиването на скъпи вази в стените. Единствената останала вкъщи ваза беше метална, при това емайлът й на места беше олющен.

Най-напред Мелинда не искаше деца, после поиска и отново се отказа и най-накрая след четири години пак поиска дете и роди. От доктора Вик разбра, че раждането не е било толкова тежко, както обикновено при първо дете. Но Мелинда се оплакваше на всеослушание и преди, и след като роди, въпреки че той й осигури възможно най-добрите грижи, посвещаваше й цялото си време, пренебрегвайки работата си. Щастлив беше, че има дете от Мелинда, но тя отказа да се грижи за него извън границите на най-необходимото и изобщо детето я интересуваше не повече от някое бездомно кутре, което храни в къщата си. Вик си го обясняваше с това, че да бъде едновременно и майка, и съпруга, е прекалено голямо бреме за бунтарския й дух. Детето означаваше отговорност, а Мелинда не искаше да я поема. Затова побърза да стовари раздразнението си върху него, като заяви, че вече не го обича по оня „романтичен“ начин, както преди. Вик го прие съвсем спокойно, но истината беше, че и Мелинда бе започнала малко да го отегчава. Изобщо не я интересуваха неговите занимания, а той непрестанно се увличаше по какво ли не — печатане и подвързване на книги, пчеларство, производство на сирене, дърводелство, хубава музика и хубави картини, градинарство, наблюдаване на звездите, за което се беше снабдил и с чудесен телескоп.

Когато Биатрис беше около двегодишна, Мелинда се хвана с Лари Осбърн — млад и не твърде интелигентен преподавател в училището по езда край Литъл Уесли. Преди това месеци наред беше все мрачна и разстроена, но когато Вик се опиташе да разбере какво я измъчва, тя не намираше какво да му отвърне. Щом започна връзката си с Лари обаче, стана по-весела, по-оживена и по-мила към Вик, особено като видя колко спокойно приема нещата. А той се правеше на по-спокоен, отколкото беше в действителност, макар че я попита дали не иска развод. Не искаше.

Струва му петдесет лири и два часа време да обсъди положението с един психоаналитик в Ню Йорк. Той беше на мнение, че след като сама е пренебрегнала съвета на психоаналитик, Мелинда ще му донесе нещастие и накрая ще се разведе с него, ако не започне да я държи изкъсо. Това противоречеше на принципите на Вик — той, улегналият човек, да държи изкъсо друг улегнал човек. Дори да не беше вярно за Мелинда, той предпочиташе да се отнася към нея като към улегнал човек. Всъщност от всичко, което му наговори психоаналитикът, само едно не му беше минавало през ум — че подобно на много жени, които са станали майки, Мелинда може да е „скъсала“ с него като мъж и съпруг, след като вече я е дарил с дете. Самата мисъл за майчински инстинкт у Мелинда го забавляваше и винаги когато си припомняше твърдението на психоаналитика, се усмихваше. Според него точно обратното я беше накарало да го отблъсне — тя знаеше, че той още я обича, и беше решила да не отвръща на чувствата му, като на свой ред му засвидетелствува любов. Може би „любов“ не беше точната дума. Те си бяха предани, разчитаха един на друг и ако единият не си беше вкъщи, другият чувствуваше отсъствието му. Не съществуваше дума за чувството му към Мелинда, за тази смесица от отвращение и преданост. Затова и приказките, че положението било „непоносимо“ и че неизбежно ще се стигне до развод, само затвърдиха мнението на Вик, че психоаналитикът греши. Ще покаже на тоя психоаналитик и на целия свят, че положението съвсем не е непоносимо и че развод няма да има. Както и че не възнамерява да страда. Та светът е преизпълнен с интересни неща.

По време на петмесечната история на Мелинда с Лари Осбърн Вик се премести да спи в пристройката на гаража, която специално си беше направил. Премести се в знак на протест срещу тая глупава история (че е глупак, беше единственото, в което Вик открито винеше Лари), но след няколко седмици, когато подреди книгите и микроскопа и откри колко му е лесно да става нощем, без да се тревожи, че безпокои Мелинда, и да гледа звездите или да наблюдава охлювите си, които нощем бяха по-подвижни, отколкото денем, Вик реши, че гаражът е за предпочитане. Когато Мелинда скъса с Лари или по-скоро той скъса с нея, Вик не се върна в спалнята, защото Мелинда и дума не отвори за това, а и на него вече не му се щеше. Доволен беше от разрешението, а, изглежда, същото се отнасяше и за Мелинда. Известно време тя не беше така весела, както когато Лари беше край нея, но скоро си намери друг любовник — младия Джо-Джо Харис с щръкналата адамова ябълка, който откри в Уесли магазин за грамофонни плочи и набързо се разори. Мелинда накупи плочи за неколкостотин долара, но и това не се оказа достатъчно. С Джо-Джо караха от септември до януари.

Вик разбираше, че според повечето хора Мелинда не го напуска заради парите му — донякъде това наистина бе така, но той не му отдаваше никакво значение. Парите му бяха безразлични. Не беше се трудил за доходите си, дядо му бе го сторил вместо него. И той, и баща му дължаха парите си единствено на случайността, че са негови потомци. Защо тогава Мелинда, неговата съпруга, да няма същите права над тях? Имаше четиридесет хиляди долара годишен доход, който получаваше от двадесет и първия си рожден ден. Бяха му подмятали, че в Литъл Уесли понасят Мелинда само заради него, но той не го вярваше. Даваше си сметка, че Мелинда е достатъчно привлекателна — само да не я заговори човек. Беше великодушна, сърдечна, забавна в компания. Не одобряваха, разбира се, любовните й истории, но Литъл Уесли — старият, изискан град, чиято издънка бе младият, по-делови Уесли — беше извънредно чужд на нравоучителните проповеди, сякаш с всички сили се мъчеше да заличи клеймото на пуританизма на Нова Англия, тъй че поне засега нямаше човек, който е уличил Мелинда в безнравственост.

3

В събота, седмица след посещението у Мелърови, Ралф Гоздън дойде на вечеря, весел и самодоволен дори повече от обикновено, защото по всяка вероятност смяташе, че заради десетдневното му отсъствие — беше ходил при леля си в Ню Йорк — Ван Алънови ще го посрещнат като недотам обичаен гост.

Щом привършиха вечерята, Ралф се впусна да разказва на Вик за противоядрените скривалища, които видял на една изложба в Ню Йорк и от които явно нищо не беше разбрал.

Мелинда слагаше на грамофона плоча след плоча. „Ралф е в добра форма, помисли си Вик, ще изкара поне до четири часа сутринта и не подозира, че може да е за последен път в този дом.“ Беше от ония особено неприятни гости, които не се сещат да си тръгнат, защото на следващата сутрин могат до късно да си поспят, но повечето пъти и Вик оставаше с него, ако се наложеше, и до седем сутринта само защото Ралф би предпочел той да си легне и да го остави насаме с Мелинда. Вик също можеше да си позволи да спи сутрин до късно и при това беше по-издръжлив от Ралф както защото беше свикнал да си ляга в два или дори в три, така и защото не пиеше толкова, че да му се приспи.

Вик седна на любимия си фотьойл и се зачете в „Ню Уеслиън“, като от време на време поглеждаше над вестника към Ралф и Мелинда, които танцуваха. Ралф беше в бял костюм от тропикал, който си беше купил в Ню Йорк и му се радваше като момиче, защото го правеше строен и елегантен. В началото на всеки танц обгръщаше талията на Мелинда с непозната досега настъпателност и с тая си глупашка самонадеяност напомняше на Вик мъжко насекомо, което безгрижно изживява последните си мигове на блаженство, преди да го е сполетяла ужасна смърт. Впечатлението се допълваше и от бясната музика, която Мелинда беше пуснала — „Малките мечета“. Беше купила плочата неотдавна. Кой знае защо, думите на песента влудяващо напираха в съзнанието му всеки път, щом застанеше под душа:

Пол дръвчета, дето никой ги не вижда,

те на жмичка ще играят колкото си щат!

Днеска малките мечета пикник си гласят.

— Ха-ха-ха! — прихна Ралф и се пресегна към масата за чашата си.

— О, мой дом в планината, (дето се нивга) умна дума не чува[11] — затананика си Вик.

— Къде ми е изчезнал Кугат[12]? — запита Мелинда. Беше коленичила и ровеше в шкафа с плочите. — Никъде го няма.

— Там няма да го намериш — обади се Вик, когато Мелинда измъкна една плоча от неговите рафтове. Тя озадачено погледна плочата, после пренебрежително я остави на място. Вик си беше отделил най-долната част от шкафа за своите плочи — Бах, Сеговия, грегориански песнопения и псалми, речите на Чърчил — и предпочиташе Мелинда да не ги пуска, защото в нейните ръце това беше равносилно на унищожение. Спомни си как веднъж слушаше грегорианските песнопения, докато Мелинда се приготвяше за среща с Ралф, знаейки много добре, че тя не ги обича.

— Направо ми се дощява да умра от тях! — беше му креснала тогава.

Ралф отиде в кухнята, за да си напълни чашата, и Мелинда попита:

— Нима мислиш цяла нощ да четеш тоя вестник, скъпи? Искаше да го отпрати. Вик й се усмихна.

— Мъча се да си припомня стихотворението от днешната заглавна страница: Чиновниците са служители на обществото / и мястото си трябва те да знаят. / Смирен да си на тоя свят обаче / изобщо не е унизително. / И всеки път, когато аз…

— О, престани!

— Твоят приятел Реджиналд Дънлап го е написал. Ти казваше, че не бил лош поет, спомняш ли си?

— Не съм настроена за поезия в момента.

— Същото е било и с Реджи, като го е писал.

Дали за да отмъсти за приятеля си или просто от някаква щура приумица Мелинда така внезапно усили звука, че Вик подскочи. Но успя да се овладее и бавно обърна страницата на вестника, сякаш шумът не му беше направил никакво впечатление. Ралф понечи да намали звука, но Мелинда го спря, като здраво стисна ръката му. След това я поднесе към устните си. Започнаха да танцуват. Ралф се бе поддал на настроението й, бясно кършеше бедра и се смееше така гръмогласно, сякаш в общия грохот ревеше магаре. Вик не го гледаше, но усещаше, че от време на време Ралф го поглежда, усещаше доволството му, примесено с войнственост, която бавно, но сигурно, чаша след чаша, изместваше всяко благоприличие, което се бе опитал да спазва в началото. Съзнателно и системно Мелинда го насърчаваше: „Дразни стария мечок, бий го, ритай го, — успяваше да внуши тя всекиму със собствения си пример, — та той няма да си отмъсти, няма да се помръдне от фотьойла си, няма изобщо да реагира, защо тогава да не го удряме?“

Вик прекоси стаята, лениво сне от рафта „Седемте колони на мъдростта“[13] и се върна на мястото си. В този момент Трикси се появи по пижама на вратата.

— Мамчее! — извика тя, но мамчето нито я чу, нито я видя.

Вик стана и отиде при нея.

— Какво има, Трикси? — запита той, като се наведе.

— Не мога да спя от тоя шум — проплака тя негодуващо.

Мелинда извика нещо и отиде да намали грамофона.

— Е, какво има? — попита тя Трикси.

— Не мога да спя — отвърна Трикси.

— Обясни й, че това е възможно най-неоснователното оплакване — обърна се Вик към Мелинда.

— Добре де, ще го намаля — рече тя.

Трикси гледаше с гневни, подпухнали от съня очи майка си и Ралф. Вик потупа тъничките й, стегнати бедърца.

— Хайде, бягай в кревата, нали утре трябва да си кукуряк за пикника!

Подсещането за пикника я накара да се усмихне. После се обърна към Ралф:

— Донесе ли ми от Ню Йорк несесер за шиене, Ралф?

— Уви, не, Трикси — отвърна Ралф с меден глас. — Но сто на сто ще мога да ти намеря и в Литъл Уесли.

— Хайде-хайде — намеси се Мелинда, — та тя изобщо няма представа какво да го прави, както и…

— Както и ти — завърши вместо нея Вик.

— Много сте груб тая вечер, мистър Ван Алън — рече Мелинда ледено.

— Извинявай.

Вик умишлено се държеше грубо, за да подготви почвата за това, което щеше да каже на Ралф. Искаше да остави у него впечатлението, че е на предела на търпението си.

— Ще останеш ли за закуска, Ралф? — попита Трикси, като се люшкаше върху ръката на Вик.

Ралф насила се изсмя.

— Надявам се, че ще остане — рече Вик. — Не обичаме гостите ни да си тръгват с празни стомаси, нали, Трикси?

— Да. Пък и Ралф е толкова смешен на закуска.

— Защо? — запита Вик.

— Ами жонгира с яйца.

— Иска да каже „жонглира“ — обясни Ралф.

— Това положително си струва будуването. Хайде в кревата, Трикси. Сега е тихо, така че е добре да използуваш момента. Нали знаеш — carpe diem, но и carpe noctem[14] също е вярно.

Трикси с готовност тръгна с Вик. Обичаше той да я слага в кревата, да се озърта за кенгуруто, с което спеше, да го пъха до нея под завивката и да я целува за лека нощ по двете бузки и по нослето. Вик си даваше сметка, че я разглезва, но, от друга страна, чувствуваше, че е необходимо да компенсира твърде хладното отношение на майката. Зарови нос в мекото й вратле, после усмихнат вдигна глава.

— Татко, не може ли да направим пикника в кариерата?

— Не. Много е опасно.

— Защо?

— Я си представи, ако има силен вятър. Всичките ще ни издуха.

— Голяма работа. Мама ще идва ли?

— Не знам. Надявам се да дойде.

— А Ралф?

— Мисля, че не.

— Харесва ли ти Ралф?

На светлината на лампата въртележка върху нощната й масичка виждаше кафявите точици в зелените й очи — също като очите на майка и.

— Горе-долу. А на тебе?

— Амии — започна тя колебливо. — Джо-Джо повече ми харесваше.

Леко го жегна, че още помни Джо-Джо.

— Знам защо ти харесваше. Защото ти донесе куп коледни подаръци. Но това не е причина да харесваш някого. Не ти ли нося и аз купища подаръци?

— О, тебе харесвам повече от всички, татко. Наистина.

Толкова беше лесно. Тя ужасно лесно се поддаваше. Усмихна се, като помисли колко би се зарадвала Трикси, ако й кажеше, че той е убил Малкълм Макрей. Трикси не харесваше Мал, защото и той не бе я харесал и каквато първокласна скръндза беше, нито веднъж не й донесе подарък. Трикси щеше да се разкряка от радост, ако й кажеше, че е убил Мал. Цената му щеше да се вдигне двеста процента.

— По-добре спи — рече той, като стана от леглото. Целуна и двете й бузки, върха на нослето и челото. Косата й беше на цвят като на майка й, но навярно щеше леко да потъмнее като неговата. Спускаше се надолу в неразделена на път туфичка и беше точно каквато трябва да бъде косата на едно шестгодишно хлапе, макар Мелинда да се оплакваше, че много трудно се къдрела.

— Спиш ли? — прошепна Вик.

Клепачите на Трикси бяха спуснати. Той угаси лампата и тръгна на пръсти към вратата.

— Не! — изхихика Трикси.

— Е, хайде да спиш! Ама тоя път наистина!

Мълчание. Подействува му добре. Излезе и затвори вратата след себе си.

Мелинда беше угасила още една лампа и в хола беше значително по-тъмно. Двамата с Ралф се поклащаха в ъгъла в бавен, ленив танц. Беше почти четири часът.

— Искаш ли нещо за пиене, Ралф? — попита Вик.

— Какво? О, не, благодаря. Май вече ми стига.

Това съвсем не означаваше, че Ралф смята да си тръгва, камо ли пък в четири сутринта. Мелинда беше обвила ръце около врата му. Явно според нея Вик беше казал нещо ужасно на Джоуел Наш и затова тая вечер е решила да бъде особено благосклонна към Ралф. Непрестанно да го насърчава да остане, без съмнение и за закуска, дори Ралф да пребледнееше от умора, както му се случваше понякога. „Остани, мили, остани, моля те. Ще ми се цяла нощ да будувам.“ Е, как да не остане? Всички оставаха. Дори ония, които на следващия ден бяха на работа, а Ралф Гоздън не беше от тях. И, разбира се, колкото по до късно оставаха, толкова повече се увеличаваше вероятността Вик да се оттегли в стаята си и да ги остави насаме. Често Вик оставяше Ралф и Мелинда насаме в шест сутринта — ако са прекарали целия следобед заедно, защо да не им предостави още два часа и половина, докато дойде да закуси в осем и половина? Навярно беше проява на дребнавост да дразни гостите на Мелинда, като седи цяла нощ с тях, но някак си все не успяваше да се покаже дотам любезен, че да се махне от собствения си дом, за да им достави удоволствие. Вместо това четеше книга след книга, така че поне времето му не отиваше на вятъра.

Тая вечер Вик изпитваше силна, първична враждебност към Ралф Гоздън, каквато досега не познаваше. Припомни си за десетките бутилки уиски, които беше купил в негова чест. За опропастените вечери. Стана, остави на рафта книгата, която четеше, и бързо се отправи към вратата на гаража. Мелинда и Ралф вече направо се прегръщаха. Безмълвното му излизане можеше да бъде изтълкувано или като нежелание да ги притеснява, когато се целуват, или че ще се върне веднага, или пък че е твърде ядосан, за да им каже лека нощ. Вярно беше второто, но за него можеше да се досети само Мелинда, тъй като Ралф не бе го виждал да излиза и да се връща отново. Беше го прилагал няколко пъти на Джо-Джо.

Включи флуоресцентното осветление в гаража и бавно заоглежда грижливо подредените кутии с билки, аквариумите, в които градинските охлюви лазеха из навлажнена джунгла от стръкове овес и райграс, отворената върху плота кутия с частите на електрическата бормашина, като механично отбеляза, че всяка част е сложена на място.

Стаята му беше строго и функционално подредена почти като гаража: най-обикновено легло персон и половина с тъмнозелена покривка, един дървен стол и още един с кожена тапицерия пред огромното бюро, отрупано с речници, дърводелски инструменти, мастилници, писалки, моливи, справочници, изплатени и неизплатени сметки — всичко в образцов ред. Нямаше картини по стените, само над бюрото висеше най-обикновен календар, подарен от местното дърводобивно предприятие. Вик умееше да се събужда сам точно когато си определеше, и сега, като погледна часовника на ръката си, се настрои да се събуди след половин час, в пет часа и седем минути. Изтегна се на леглото и методично заотпуска всяка част на тялото си.

След около минута вече спеше. Сънува, че е в някаква църква и среща там Хорас и Мери Мелър. Хорас се усмихва и го поздравява, че за да спаси брака си, е убил Малкълм Макрей. Цял Литъл Уесли е в църквата и всички му се усмихват. Събуди се и се изсмя на абсурдния си сън. Та той не стъпваше в църква. Среса косата си, като си подсвиркваше, изпъна ризата под бледосиния кашмирен пуловер и прекоси гаража.

Ралф и Мелинда явно се бяха поизлегнали на дивана, защото скочиха и двамата, като го видяха. Зачервените очи на Ралф го изгледаха с пиянско изумление и неприязън.

Вик отиде до библиотеката и се наведе да си избере нещо.

— Още ли ще четеш? — запита Мелинда.

— Аха. Отказахте ли се вече от музиката?

— Точно се канех да си вървя — рече дрезгаво Ралф и се изправи. Изглеждаше на предела на силите си, но запали цигара и ожесточено запрати клечката към камината.

— Няма да си вървиш. — Мелинда посегна към ръката му, но той се дръпна и отстъпи крачка назад, олюлявайки се.

— Страшно е късно — заекна Ралф.

— Всъщност е точно време за закуска — обади се весело Вик. — Какво ще кажете за малко бъркани яйца?

Не му отговориха. Той взе джобното издание на енциклопедията, което винаги му беше приятно да прелиства, и седна на фотьойла.

— Не ти ли се доспа вече? — Мелинда го гледаше със същата неприязън като Ралф.

— Не — бодро примигна той. — Поспах малко в стаята си.

Ралф видимо оклюма, като чу това, и втренчи в него смаян поглед, сякаш всеки миг щеше да грохне, а очите му, смалени и зачервени, още по-трескаво горяха на бледото му лице. Гледаше Вик така, като че очакваше да го убие. Вик беше виждал същото изражение на лицето на Джо-Джо, та дори и на издълженото безизразно лице на Лари Осбърн; то бе предизвикано от дяволското му спокойствие, от това, че в пет сутринта беше свеж и с бистър поглед, докато те все повече и повече оклюмваха на дивана, макар че час по час се мъчеха да се изправят. Ралф надигна пълната си чаша и изпразни половината на един дъх. Ще остане до края, заключи Вик. И наистина какъв смисъл имаше в шест сутринта да си върви вкъщи да спи, след като денят, така или иначе, е опропастен? Припаднал-неприпаднал, ще остане. Беше прекалено пиян, за да съобрази, че стига да поиска, може да бъде с Мелинда целия следобед.

Изведнъж Ралф се олюля, сякаш нещо невидимо го беше бутнало назад, и тежко се стовари върху дивана. Лицето му лъщеше от пот. Мелинда го придърпа към себе си и се зае да разхлажда слепоочията му, като навлажняваше пръстите си в чашата. Ралф съвсем се беше отпуснал, но продължаваше да стиска злобно устни и да впива поглед във Вик, сякаш взирането можеше да го задържи в съзнание.

Вик се усмихна на Мелинда.

— Няма да е зле да забъркам яйцата, а? Ще му дойде добре, ако хапне нещо.

— Ще мине и без твоите яйца! — предизвикателно отвърна Мелинда.

Като си подсвиркваше един от грегорианските псалми, Вик отиде в кухнята и сложи вода за кафето. Вдигна бутилката уиски и видя, че Ралф е изпил почти всичко. Върна се обратно в хола.

— Как обичаш яйцата, Ралф — освен жонглирани?

— Какви да бъдат яйцата, скъпи? — намеси се Мелинда.

— Жжонглирани може — смутолеви Ралф.

— Значи един път жонглирани яйца. А за теб, котенце?

— Не ми викай „котенце“!

Години наред не беше я наричал така. Сега тя го гледаше изпод плътните си руси вежди и Вик трябваше да признае, че съвсем не беше малкото котенце от сватбата им или пък даже от началото на тая вечер. Червилото й се беше размазало сякаш до самия връх на дългия й чип нос.

— Как си искаш яйцата?

— Никакви яйца не искам.

Вик разбърка четири яйца за себе си и за Мелинда, понеже Ралф не беше в състояние да хапне нищо, но препече само една филийка, защото по това време Мелинда нямаше да иска хляб. Не изчака да заври кафето, защото Мелинда и кафе нямаше да иска. С Ралф можеха да изпият кафето си и по-късно. Поднесе бърканите яйца в затоплени чинии и леко поръсени със сол и пипер. Мелинда отново отказа да яде, но той седна на дивана до нея и започна да й ги дава хапка по хапка. Щом вилицата приближеше, Мелинда покорно отваряше уста. Очите й, неотлъчно вперени в него, напомняха очите на див звяр, който се доверява на човека само колкото от една ръка разстояние да получи храна, при това ако наоколо не се вижда нещо като капан и ако човешките движения са отмерени и спокойни. Червеникаво-русата глава на Ралф почиваше на скута й. Той хъркаше с грозно отворена уста. На последната хапка Мелинда се извърна, точно както очакваше Вик.

— Хайде де. Това е последно.

Тя отвори уста.

— Като че ли е по-добре мистър Гоздън да остане — рече Вик, защото просто нямаше какво друго да каже за мистър Гоздън.

— Ддържа да остане — изломоти Мелинда.

— Добре, дай да го нагласим на дивана.

Мелинда се опита да го повдигне сама, но той се оказа твърде тежък за нея. Вик пъхна ръце под раменете му и го придърпа така, че главата му да дойде върху страничната облегалка на дивана.

— Да му сваля ли обувките?

— Да не си му пипнал обувките!

Тя се надвеси над обувките на Ралф и като се олюляваше, се зае да развързва връзките.

Раменете на Ралф се тресяха. Зъбите му потракваха.

— Студено му е. Няма да е зле да донеса едно одеяло — рече Вик.

— Аз ще донеса одеяло!

Мелинда се заклатушка към стаята си, но явно забрави за какво е тръгнала, защото кривна към банята.

Вик свали и другата обувка на Ралф и отиде да вземе карираното одеяло, което вечно се подмяташе из стаята на Мелинда. Тоя път беше на пода пред непобутнатото легло. Беше й го подарил за рождения ден преди седем години. То му напомняше за излети, за хубавото лято в Мейн, за оная зимна вечер, когато неизвестно защо бяха спрели отоплението и двамата се бяха сгушили под него на пода пред камината. За миг се поколеба дали да не вземе зеленото одеяло от леглото й вместо карираното, но после си даде сметка, че това е без значение. В стаята на Мелинда както обикновено цареше безпорядък, който едновременно го отблъскваше и привличаше, дощя му се да остане за малко да го поразгледа (почти не влизаше тук), но не си позволи дори да се озърне наоколо. Излезе и затвори вратата след себе си. Като мина покрай банята, чу шуртенето на водата. Надяваше се тоя път Мелинда да не повръща.

Намери Ралф седнал, с размътен поглед, треперещ като при настинка.

— Какво ще кажеш за малко горещо кафе? — запита го Вик.

Ралф не отвърна. Вик наметна с одеялото треперещите му рамене. Ралф немощно се отпусна на дивана и се опита да си качи краката. Вик ги повдигна и подви одеялото под тях.

— Добро момче си ти — смутолеви Ралф.

Вик се подсмихна и приседна на дивана. Мелинда като че ли повръщаше в банята.

— Отдавна трябваше да ме изхвърлиш — промърмори Ралф. — Който не си знае мярката… — Той раздвижи крака, като че ли искаше да стане, и Вик леко притисна глезените му.

— Изобщо нямам такива намерения — рече той успокоително.

— Ще ми се да повърна, да пукна.

В сините очи на Ралф имаше сълзи, които ги правеха още по-бляскави. Тънките му вежди потръпваха. Изглеждаше обзет от желание да се самобичува и в тоя своеобразен транс навярно би изпитал истинска наслада да бъде изхвърлен от къщата за яката и тирантите.

Вик се изкашля и се усмихна.

— О, въобще не си губя времето да изхвърлям от къщи тия, които ме ядосват. — Той се наведе към Ралф. — Ако ме ядосат заради Мелинда — той кимна към банята, — направо ги убивам.

— Разбирам — рече Ралф сериозно, сякаш всичко му беше ясно. — Така и трябва. А аз искам да си останем приятели с тебе и Мелинда. Харесвате ми и двамата. Истина ти казвам.

— Разбери най-сетне — не ми ли харесва някой, убивам го — прошепна Вик още по-тихо, като се усмихваше, надвесен над Ралф.

Ралф се усмихна тъповато.

— Така стана и с Малкълм Макрей. Убих го.

— С Малкълм ли? — възкликна озадачен Ралф. Вик бе наясно, че той знае за Мал.

— Да. Мелинда ти е разказвала за него. Убих го с чук в апартамента му. Вестниците писаха за това миналата зима, сигурно си спомняш. Макрей беше започнал да става прекалено близък с Мелинда.

Не можеше да се прецени доколко Ралф се хваща на въдицата. Само веждите му бавно се сключиха.

— Спомням си… Значи ти си го убил?

— Да. Беше започнал да флиртува с Мелинда. При това открито.

Вик си заподхвърля запалката на Мелинда. Ралф се надигна на лакът. Хванал се беше.

— Знае ли Мелинда, че ти си го убил?

— Не. Никой не знае — прошепна Вик. — Няма да й кажеш, нали?

Ралф още повече се смръщи.

Малко прекалено е всичко това за мозъка на Ралф, каза си Вик. Но Ралф беше схванал, че е заплашван и нежелан. Стисна зъби и рязко дръпна краката си изпод ръката на Вик. Тръгваше си.

Вик безмълвно му подаде обувките.

— Да те закарам ли?

— Ще се оправя сам.

Ралф се олюля, докато се опитваше да нахлузи обувките си, та се наложи да седне. После стана и се заклати към вратата.

Вик го последва и му подаде сламената шапка с пурпурна лента.

— Лека нощ. Беше чудесно — сбогува се Ралф, като сливаше думите.

— Радвам се. И не забравяй — на Мелинда нито дума! Лека нощ, Ралф.

Вик го проследи с поглед, като пропълзя в откритата си кола и профуча по алеята с изкривени задни колела, които изправи едва на улицата. И в езерото да се натикаше — беше му все едно. Над близката горичка слънцето се показваше сред ярки портокалови отблясъци.

Нищо не се чуваше от банята, което можеше да означава, че Мелинда седи на пода и чака нов пристъп на повръщане. Правеше така винаги когато й се гадеше и беше невъзможно да се вдигне от пода, докато не се увери, че пристъпът е преминал. След като почака известно време, Вик отиде да я попита:

— Добре ли си, скъпа?

От що-годе отчетливото измърморване разбра, че е по-добре. Отиде в кухнята и си сипа кафе. Обичаше кафе и то почти никога не му пречеше на съня.

Мелинда излезе от банята по роба. Изглеждаше по-добре, отколкото преди половин час.

— Къде е Ралф?

— Реши да си тръгне. Поръча да ти кажа лека нощ и че ти благодари за хубавата вечер.

— Аха. — Изглеждаше разочарована.

— Завих го с одеялото и той се почувствува по-добре.

Мелинда отиде при него и сложи ръце на раменете му.

— Ти беше много мил с него тая вечер.

— Радвам се, че мислиш така. Преди казваше, че съм бил груб.

— Ти никога не си груб. — Целуна го по бузата. — Лека нощ, Вик.

Той я проследи с поглед до стаята й. Какво ли ще й каже утре Ралф! Защото ще й каже, разбира се. Беше от тоя тип хора. Сигурно всеки момент Мелинда ще му звънне по телефона, както винаги след тръгването му, стига само да не заспи преди това. Но той едва ли ще й каже по телефона все пак.

4

Вик се учудваше на бързината, с която слухът се разпространяваше, на всеобщия интерес (особено от страна на хора, които не го познаваха добре), както и че никой не си мръдна пръста да съобщи в полицията. Разбира се, тези, които поне малко познаваха и него, и Мелинда, разбираха защо е пуснал тая история и дори я намираха забавна. Включително и хора като стария Хансен, зарзаватчията. Но имаше и такива, които не знаеха нищо освен мълвата и по всяка вероятност смятаха, че Вик заслужава да бъде откаран в полицията независимо дали е виновен, или не. Той си направи този извод от погледите, които от време на време усещаше върху гърба си, докато вървеше по главната улица.

Не бяха минали и четири дни от разговора с Ралф, а вече се намираха хора, непознати отпреди или просто незабелязани, които му хвърляха изпитателни погледи, когато ги задминаваше с колата (стар, но добре поддържан олдсмобил, който и бездруго хващаше окото, тъй като повечето от съгражданите му имаха къде по-нови коли), и шепнешком го сочеха. Рядко виждаше някой непознат да се засмее, затова пък приятелите му реагираха само със смях.

През тези четири дни Вик не видя Ралф Гоздън. Неделята след напиването си Ралф се беше обадил на Мелинда и беше настоял да се видят. Мелинда излезе, за да се срещне с него, а Вик и Трикси отидоха сами на пикник на брега на езерото. Вик се споразумя с пазача на лодките да наеме за цяло лято кану за Трикси. Когато се прибраха, завариха Мелинда побесняла. Ралф й беше казал.

— По-глупаво, вулгарно и идиотско нещо от това не съм чувала! — изкрещя му тя в лицето.

Спокойно посрещна хулите й. Подозираше, че Мелинда се гневи най-вече защото Ралф се беше оказал страхливец. Можеше да си представи дума по дума целия им разговор:

Ралф: Не че му вярвам, мила, но е ясно, че не иска да се навъртам около тебе, така че си помислих…

Мелинда: Не ми пука какво иска! Но щом като толкова те е страх да му излезеш насреща…

По време на тоя разговор Мелинда трябва да е разбрала, че е казал същото и на Джоуел Наш.

— Ралф наистина ли мисли, че съм убил Макрей? — попита Вик.

— Разбира се, че не. Просто мисли, че или си хапльо, или ти е изхвръкнал умът.

— Обаче не му е смешно. — Вик съжалително поклати глава. — А това е много лошо.

— Какво пък толкова смешно има?

Мелинда стоеше насред стаята с ръце на хълбоците, широко разкрачила краката си, обути в мокасини.

— Навярно трябва да ти повторя какво точно му казах, за да ти стане смешно.

— А, да. А на Джоуел беше ли му смешно?

— Явно не. Така се подплаши, че изчезна от града.

— Нали точно това си искал?

— Честно казано, да.

— И Ралф си искал да уплашиш, нали?

— И двамата бяха ужасно досадни и неподходящи за теб, поне така ми се струва. Значи Ралф се е уплашил, а?

— Нищо подобно. Не ставай глупак. Как можа да си помислиш, че някой ще повярва на приказките ти?

Вик подложи ръце на тила си и се изтегна на фотьойла.

— Джоуел Наш все трябва да е повярвал. Виждаш, че изчезна от хоризонта. Не ми изглежда много умно от негова страна, но пък и никога не съм го мислил за умен.

— Естествено. Само ти си умен.

Вик добродушно й се усмихна.

— Какво ти каза Джоуел? — Мелинда се размърда и бързо приседна на дивана, от което му стана ясно, че Джоуел нищо не й е казвал. — А Ралф?

— Каза ми, че определено си зле настроен и че…

— Определено зле настроен ли? Чудно нещо. Определено отегчен бях, Мелинда, определено уморен да поя и хрантутя разни досадници няколко пъти седмично и да бодърствувам по цели нощи с тях, определено уморен да слушам глупостите им, определено уморен да ме смятат за недосетлив и безразличен. Всичко това беше определено нелепо.

Мелинда спря изумен поглед върху него — веждите й бяха сключени, а устните — присвити. После внезапно скри лице в ръцете си и даде воля на сълзите си.

Вик отиде при нея и обгърна раменете и.

— Заслужава ли си да плачеш, скъпа? Нима Джоуел и Ралф заслужават да плачеш за тях?

Тя тръсна глава.

— Не плача за тях. Заради несправедливостта плача.

Вик въздъхна. Искрено желаеше да му дойдат наум някакви успокоителни думи. Но какъв смисъл да казва: „Нали аз съм тук и те обичам.“ Тя нямаше нужда от него сега, а може би и занапред щеше да е така. Не искаше да й пречи. Не би се възпротивил Мелинда да има за любовник някой представителен и почтен мъж, който да мисли с главата си. Но се боеше, че нито тя някога ще се спре на такъв мъж, нито такъв мъж ще се спре на нея. Представяше си едно великодушно, откровено и културно уреждане на отношенията, от което и тримата биха били доволни и биха извлекли някаква полза. Точно това е имал предвид Достоевски. Гьоте също би го разбрал.

— Знаеш ли, оня ден четох във вестника — започна той сговорчиво — за един любовен триъгълник в Милано. Разбира се, не знам що за хора са били, но когато съпругът и любовникът, които били много добри приятели, загинали при автомобилна катастрофа, жената ги погребала заедно и оставила в гроба място и за себе си. Надгробният надпис гласял: „Те живяха щастливо заедно.“ Виждаш ли, не е невъзможно. Само бих искал да си избереш приятел, може и да не е един, но да има малко мозък в главата си. Как мислиш, възможно ли е?

— Да — отвърна тя през сълзи и Вик разбра, че думите му изобщо не са стигнали до нея.

Това беше в неделя. През следващите четири дни Мелинда продължи да се цупи, но според Вик щеше да се оправи до няколко дни, стига той да се държи с нея както трябва. Беше твърде енергична и твърде много обичаше забавленията, за да се цупи дълго.

На два пъти Вик купува билети за мюзикъли в Ню Йорк, макар че в момента се играеха две пиеси, които би предпочел да види. Но и на тях щеше да им дойде времето. Та нали сега Мелинда вече никога не беше заета, нито пък уморена вечер.

Когато отиде в Ню Йорк за билети, Вик се отби в отдела за вестници в градската библиотека, за да си припомни случая с Макрей, тъй като много подробности му се губеха. Единствено момчето от асансьора беше видяло убиеца. Беше го описало съвсем бегло като доста тромав и не особено висок човек. Вик отговаряше на такова описание и по-късно изтъкна това пред Хорас.

Хорас се подсмихна. Той беше химик в лаборатория за медицински анализ, беше предпазлив човек и обичаше да говори с недомлъвки. Смяташе, че Вик постъпва ексцентрично и малко рисковано, но приветствуваше всичко, което би „вкарало Мелинда в правия път“.

— Винаги съм казвал, че за да влезе в правия път, Мелинда трябва да почувствува твоята строгост, Вик. Чакала е години наред поне малък знак, че се интересуваш от нея. Гледай сега да не изгубиш каквото си постигнал. Ще ми се отново да ви видя щастливи.

Три-четири години Хорас беше свидетел на щастието им, но тия години изглеждаха толкова далечни, че Вик недоумяваше как изобщо си ги спомня. „Постигнал.“ Какво ли толкова беше постигнал? Е, да, Мелинда си седеше вкъщи и, волю-неволю, отделяше повече време за Трикси и за него. Но това още не я правеше щастлива. На няколко пъти я води в „Лорд Честърфийлд“, понеже предполагаше, че след като мълвата е стигнала и до Сам — бармана, Мелинда не би искала да отиде сама в бара — твърде често беше идвала тук и с Ралф, и с Лари, и с Джо-Джо.

Един следобед се опита да привлече вниманието й върху два проекта за корицата на „За стопанството“[15] от Ксенофонт. Бяха дело на Блеър Пибоди — същия майстор кожар, който работеше в един обор в Кънетикът и правеше кожените подвързии за всичките му луксозни издания. И в двата проекта бяха използувани гръцки архитектурни мотиви. В единия преобладаваше декоративният елемент, другият беше по-сдържан, но Вик харесваше и двата. Надяваше се, че на Мелинда ще й бъде приятно да определи на кой да се спрат, но едва за миг успя да задържи погледа й върху тях. От вежливост, която всъщност трябваше да го уязви с нехайството си, Мелинда изрази предпочитание към единия проект. Известно време Вик остана сломен и безмълвен. Понякога се изненадваше колко много може да го нарани Мелинда, стига да поиска. Много по-голям интерес тя прояви към пианиста, когото бяха наели за през лятото в „Лорд Честърфийлд“. В ъгъла на бара имаше окачен афиш с негова снимка. Очакваха го след седмица. Мелинда заяви, че ако свири като миналогодишния пианист, направо щяла да загине.

Двете съботи, когато ходиха на мюзикъл в Ню Йорк, минаха по-успешно. Първата вечер оставиха Трикси у Питърсънови, родителите на най-добрата й приятелка Джени, а за втората мисис Питърсън дойде у тях с Джени. Обикновено Трикси заспиваше дълбоко най-късно към десет, но мисис Питърсън любезно бе останала при нея до полунощ.

И двата пъти след представлението ходиха да вечерят в ресторант, където свиреха танцова музика, но Вик не покани Мелинда, защото предчувствуваше, че ще му откаже. Въпреки чудесното й настроение той усещаше стаеното й негодувание, че я е откъснал от Джоуел и Ралф. Втория път се прибраха в четири сутринта и Мелинда изпадна в оная веселост, която понякога я въодушевяваше да гази из поточетата в близката горичка или пък да отива с колата до Кауанови, за да се бухне в басейна. Тия неща обаче можеше да върши само с такива като Ралф или Джо-Джо. На него не му предложи да погазят из поточетата — та нали той бе нейният нескопосан съпруг, а не някой преливащ от сила млад мъжага. Едва не й го предложи сам, но се въздържа. Всъщност не се чувствуваше дотам оглупял, че да си изпореже краката по камъните, които нямаше да види в тъмното, пък и не мислеше, че Мелинда би се съгласила на подобно приключение с него.

Седнаха, все още напълно облечени, на леглото на Мелинда и се зачетоха в неделните вестници, които Вик беше купил в Манхатън — без „Таймс“, защото им го носеха в неделя сутрин. Мелинда четеше „Нюз“ и се смееше на нещо. Почти през целия път беше спала на рамото му. Вик се беше разсънил съвсем и вече можеше изобщо да не си ляга. Разсънването навярно се дължеше на необичайното обстоятелство, че седеше на леглото на Мелинда (от години не се беше случвало), и макар че го интересуваше съдбата на американските дезертьори в Китай, част от съзнанието му внимателно проучваше как му се отразява това обстоятелство. Не изпитваше, а и нищо не предвещаваше желание за интимност, за милувки. Изпитваше само известно неудобство. И все пак нещо го караше да я попита дали няма да й е неприятно, ако остане при нея. Просто да преспи в леглото и, обгърнал я с ръце, а може и без да я докосва дори. Мелинда знаеше, че никога не би й досадил. После се сети как по пътя за Ню Йорк му беше казала, че Кауанови променили отношението си към тях, защото тая история за Макрей била проява на „лош вкус“. Мелърови също се държали по-хладно. Хората странели от тях. Той твърдеше обратното и й даде няколко примера. Освен това й напомни, че в момента Ивлин и Фил са се усамотили, защото Фил работи върху книгата си по икономика и иска да я завърши преди началото на семестъра през септември. Колебаеше се дали да рискува да я попита може ли да остане в стаята й и дали тя няма да го използува като още един сгоден случай да му покаже колко й е опротивял. Дори и да не му откажеше възмутено, дали пък нямаше дотолкова да се изненада, че да развали приятното впечатление от вечерта? И искаше ли той в края на краищата да остане? Не, не искаше.

Мелинда се прозя.

— Какво толкова си се зачел?

— Чета за някакви дезертьори. Ако американци минат на страната на червените, наричат ги родоотстъпници; а ако червените минат на наша страна, веднага стават „свободолюбци“. Зависи от кои си. — Той й се усмихна.

Мелинда не каза нищо. Не бе и очаквал. Бавно се надигна от леглото й.

— Лека нощ, скъпа. Приятни сънища. — Наведе се и я целуна по бузата. — Доволна ли си от вечерта?

— М-хм — отвърна Мелинда така, както малко момиченце отвръща на дядо си, който през деня го е водил на цирк. — Лека нощ, Вик. Гледай да не събудиш Трикси, като минаваш покрай стаята й.

Вик се подсмихна. Преди три седмици изобщо не би се сетила за Трикси. Единствената й мисъл щеше да е да се обади на Ралф веднага след като той излезе от стаята й.

5

Дойде чудесен юни — без горещини и засуха, с кратки превалявания привечер два-три пъти седмично, които наляха със сок и сладост малините и ягодите в горичката зад къщата. Няколко поредни съботни следобеда Вик води Трикси и Джени Питърсън за ягоди и малини, с които и двете семейства по цяла седмица след това правеха торти, кейкове и сладоледи. Трикси реши да не ходи на летен лагер заради Джени. Двете се записаха в частното училище в Хайланд, на шест километра от Литъл Уесли, което през лятото предлагаше тренировки и занятия по рисуване и ръкоделие пет дена седмично от девет до четири часа. За първи път това лято Трикси се захвана с плуване и толкова добре й се удаде, че в състезанието излезе първа в своята възрастова група. Вик беше доволен, че Трикси не пожела да отиде на лагер, защото обичаше да са заедно. Навярно за това трябваше да благодари на относителното безпаричие на Питърсънови. Чарлс Питърсън беше електроинженер в една кожарска фабрика в Уесли и печелеше по-малко от останалите жители на Литъл Уесли. По-скоро издържаше семейството си със заплатата си, докато много хора в Литъл Уесли, както самият Вик или пък Фил Кауан, имаха в допълнение и годишна рента. За съжаление Мелинда гледаше отвисоко Питърсънови като малко нескопосни, без да може да разбере, че съвсем не са по-нескопосни от много други и че по всяка вероятност я дразни само бялата им, облицована с дъски къща.

В един реномиран английски Годишник на издателя, който излезе през юни, печатницата „Грийнспър“ в Литъл Уесли беше посочена като „образец за типографско майсторство и художествено оформление“, а това означаваше много повече за Вик, отколкото каквато и да било материална облага. Беше горд, че в двадесет и шестте книги, които беше издал, имаше само две печатни грешки. „За стопанството“ беше двадесет и седмата му книга и засега нито той, нито до педантичност добросъвестният му печатар Стивън Хайнс бяха открили някоя грешка, макар че този път опасността беше по-голяма от обикновено, тъй като левите страници се печатаха на гръцки. Един ден щеше да напише очерк за възможността да останат печатни грешки въпреки щателното изчитане. В печатните грешки имаше нещо демонично и непреодолимо, сякаш бяха част от първичното зло, което изпълва човешкия живот, сякаш имаха свой собствен живот и бяха решени на всяка цена да заявят себе си — също като бурените в най-поддържаните градини.

Вместо всеобщо охладняване, както продължаваше да твърди Мелинда, Вик, напротив, намираше, че отношенията им с хората вървят далеч по-гладко. Както Хорас и Мери, така и Фил и Ивлин вече ги канеха без следа от старата предпазливост, когато се бояха да не би в последния момент Мелинда да им доведе било Ралф, било някой друг. Сега всички ги гледаха като семейство, при това щастливо и задружно. Беше му опротивяло през последните години да го глезят разни състрадателни домакини, настоятелно да му предлагат я втора порция, я голямо парче кейк, като да беше изоставено дете или инвалид. Може бракът му с Мелинда съвсем да не беше идеален, но в края на краищата по света имаше толкова по-неудачни бракове — бракове, които се огъват пред пиянството, пред мизерията, пред болестта и лудостта, пред проклетите тъщи, пред изневярата, останала без прошка. Вик се отнасяше към Мелинда със същото уважение и всеотдайност, както в началото на брака им, особено сега, когато виждаше, че Ралф й липсва. Не искаше да се чувствува отегчена или самотна, нито пък да мисли, че това му е безразлично. Заведе я на още два-три спектакъла в Ню Йорк, на два концерта на Тангълуд, а веднъж през уикенда взеха и Трикси и отидоха в Кенебънкпорт да гледат една пиеса с Джуди Андерсън, след което останаха да преспят в хотел. Почти не минаваше вечер, без да й донесе някакъв подарък — кога букет цветя, кога шишенце парфюм, кога шалче от „Бандана“, единствения моден дамски магазин в Литъл Уесли, кога просто някое списание, което тя харесваше, като например „Холидей“. Не бяха се абонирали за „Холидей“, защото според Мелинда било скъпо, а къщата и без това вече била задръстена от списания, макар че Вик го смяташе за по-добро от много други, за които не пропускаха да се абонират. Мелинда имаше особено разбиране за пестеливост. Не пожела например домашна прислужничка, но и много-много не се стараеше да поддържа къщата. Ако рафтовете на библиотеката все пак не затъваха в прах, заслугата беше на Вик — веднъж на четири месеца ги минаваше с кърпа. От дъжд на вятър Мелинда хващаше прахосмукачката, но още на първата или най-много на втората стая се отказваше. Очакваха ли гости, холът, кухнята и банята се „постягаха“ — това бе нейната думичка. Никога обаче не забравяше да зареди с пържоли камерата на хладилника, както и да осигури в изобилие пресни зеленчуци, картофи и портокали, а едно от нещата, които Вик най-много ценеше у нея, беше, че никога не забравяше да се прибере вкъщи, за да обядва с него, независимо какво мисли да прави следобед. Може би смяташе, че поне това му дължи, но във всеки случай го правеше така упорито, както понякога отиваше на любовните си срещи. А и най-малко веднъж в седмицата намираше време да сготви някое от любимите му ястия: жабешки крачка по провансалски, чиле[16], картофена супа или пък печен фазан, за който трябваше да отива до Уесли. Грижеше се също той да не остава без тютюн за лула, а тютюнът се поръчваше от Ню Йорк и при това не беше лесно да се разбере кога е на свършване, тъй като Вик пушеше само от време на време и държеше табакерата си ту в хола, ту в гаража, ту в стаята си, където тя рядко влизаше. Според Вик всичките му приятели, включително и Хорас, невинаги се сещаха за добрите страни на Мелинда и затова често се опитваше да им ги припомня.

На 4 юли[17], събота, Вик и Мелинда отидоха на ежегодния бал в клуба — най-голямото събитие през лятото. Тук бяха всичките им приятели, дори онези, които не членуваха в клуба, но имаха покани за бала. Вик се огледа за Ралф Гоздън, но никъде не го видя. Често ходел у Уилсънови, каза му Ивлин Кауан. Тя беше запалена градинарка и даваше съвети по цветарство на Джун Уилсън. Уилсънови бяха дошли в Литъл Уесли само преди четири месеца. Живееха в една скромна къща в северната част на града. Ивлин каза на Вик, че Дон Уилсън взел съвсем на сериозно каквото Ралф му разказал, и Вик си даде сметка, че това е така до голяма степен, защото Ралф не може да не се е представил за жертва на неговата ревност, зложелателство и изобщо на „лошия му вкус“ Разбира се, Ралф би могъл да каже, че с Мелинда са били чисто и просто добри приятели и Уилсънови биха се хванали, тъй като не бяха сред близките им познати. В Литъл Уесли не ги приеха особено любезно и най-вероятно причината беше в Дон. Той беше сдържам и неприветлив с хората, сигурно според него усмивките и общителността не подобаваха на един писател. А пък беше безподобен драскач — фабрикуваше разни уестърнчета, криминалета, любовни историйки, някои от които заедно с жена си, макар че тя била силна по детските книги. Уилсънови нямаха деца.

Двамата се бяха опрели на стената — Дон унил и отпуснат, а дребната му, руса и обикновено оживена жена сега доста умърлушена. Вик сметна, че е така, защото познават твърде малко хора, и им кимна усмихнато за поздрав, като се канеше да отиде при тях да си поприказват, но явно недружелюбният отговор на Дон го възпря. Сигурно Дон Уилсън се изненадваше, че изобщо го вижда тук, при това заобиколен от старите си приятели, сякаш нищо не е било.

Вик тръгна покрай дансинга, като размени по някоя дума с Макфърсънови, с Ивлин и Фил и с неизменната мисис Поднански, чиито внуци също бяха поканени. По-младият, Уолтър, току-що бе завършил право в Харвард. Едва сега Вик осъзна, че Мелинда е донякъде права, като твърди, че хората странят от него — непознатите наистина го отбягваха. Намираха се такива, които го посочваха на партньорите си по танц и после се разбъбряха по негов адрес, но така, че да не ги чуе. Други се извръщаха неловко усмихнати, когато минаваше покрай тях, докато при по-различни обстоятелства сигурно биха му се представили и биха повели разговор. Често се случваше непознати да го заговорят за печатницата. Но Вик нехаеше, че го отбягват и шушукат зад гърба му. Дори се чувствуваше по-спокоен и сигурен, отколкото обикновено на гости, защото това беше гаранция, че Мелинда ще се държи както подобава. Тя явно се забавляваше, макар че довечера сигурно щеше да му каже точно обратното. Изглеждаше чудесно с новата си златиста роба от тафта, която свободно падаше върху гъвкавата й стройна талия и бедрата, сякаш до последния милиметър беше изпипана за нея. До полунощ Мелинда танцува с може би дванадесет кавалери, включително с двама младоци, всеки от които при нормални обстоятелства би могъл да стане приемник на Ралф Гоздън. Тоя път обаче Мелинда се държеше просто приветливо, без да се прави я на богородица, я на мъжкарана, я на „фатална жена“, я на много увлечена — роли, във всяка от които Вик неведнъж я беше виждал. А и не пи кой знае колко. Той беше безкрайно горд с нея. Често се бе гордял с външността й, но твърде рядко, че да си го спомня, с поведението й.

След един танц Мелинда тръгна към него и той чу някаква жена да казва:

— Ето съпругата му!

— О, нима? Толкова е хубава!

Нечий смях заглуши разговора. После думите отново стигнаха до него:

— Нали разбираш, никой не знае със сигурност! Но някои твърдят, че било вярно… Не, не може да го е направил, нали така?

— Ехо! Не се ли умори да стоиш прав? — запита Мелинда.

Гледаше го с оня премрежен поглед на зелено-кафеникавите си очи, с който често гледаше мъжете, като обикновено добавяше и усмивка. Този път не се усмихваше.

— Не съм стоял само прав. Известно време поседях с мисис Поднански.

— Твоята любима балдама, нали?

Вик се изсмя.

— Да ти донеса ли нещо за пиене?

— Едно четворно уиски.

Преди Вик да успее да се добере до напитките, единият от младите мъже, с които Мелинда бе танцувала, се изпречи на пътя му и с тържествен тон запита:

— Ще разрешите ли?

— Разрешавам — отвърна усмихнат Вик. Не мислеше, че натъртеното „Ще разрешите ли?“ се дължи на мълвата, че е убил Макрей, макар съвсем да не беше изключено.

Погледна към Дон Уилсън и разбра, че отново е наблюдаван. Взе си трети лимонов сладолед (не му се пиеше тая вечер) и понеже Мери Мелър му се видя доста самотна, взе един и за нея. Мери пое сладоледа със сърдечна приятелска усмивка.

— Ивлин и Фил предлагат след танците да се поразхладим в техния басейн. Нали ще дойдете с Мелинда?

— Не сме си взели банските — отвърна Вик, макар че друг път това не би ги спряло — неведнъж бяха скачали голи в басейна. Той беше по-срамежлив, но на Мелинда не й пукаше.

— Защо не прескочите до къщи за банските? Макар че кой ти гледа в тая тъмница! — рече весело Мери.

— Ще питам Мелинда — отвърна Вик.

— Тя изглежда чудесно, нали? — Мери докосна ръката му и той се наведе към нея. — Вик, не бих искала да се чувствуваш неловко, чуваш ли? Трябва да знаеш, че твоите верни приятели са ти все така верни. Дано само не си чул нещо неприятно тая вечер.

— Абсолютно нищо не съм чул — увери я Вик.

— Говорих с Ивлин. Двамата с Фил гледат на цялата работа също като нас. Не се и съмняваме, че това си е най-обикновена шега, макар че тия Уилсънови говорят друго.

— И какво говорят?

— Тя не се меси, само той ги говори едни… Бил си особняк. Та кой от мас не е особняк, а? — Мери се засмя весело. — Сигурно си търси сюжет за нов разказ. Виж, той е голям особняк.

Вик познаваше Мери достатъчно добре, за да му стане ясно, че е по-разтревожена, отколкото показва.

— Та какво по-точно казва Дон?

— Ами… Не си реагирал нормално. Мога да си представя какво му е наприказвал Ралф Гоздън. Налял е масло в огъня. Та Дон казва само, че трябва да бъдеш държан под око и че си много тайнствен. — Мери прошепна последната дума, като се усмихваше. — Отвърнах му, че всички ние сме имали възможност да те държим под око през последните девет-десет години, както и че си един от най-милите, най-прекрасните и най-потайнствените мъже на света.

— Мисис Мелър, мога ли да ви поканя на танц? — запита Вик. — Дали съпругът ви няма да възрази?

— Боже мой, Вик! Не мога да повярвам!

Той отнесе купичките от сладоледа до най-близката маса и двамата с Мери се понесоха по дансинга под звуците на валса. Любимият му танц. Танцуваше го много добре. Мелинда го видя и застина от изумление. Хорас и Ивлин също го гледаха. Вик заситни стъпките, за да не изглежда оглупял от прилива на веселост, който го изпълваше целия, сякаш дълго потискано желание най-сетне бе избликнало. Би могъл да литне с Мери, ако останалите двойки не задръстваха пространството наоколо им.

— Та ти си бил чудесен танцьор! — възкликна Мери. — Защо си се спотайвал толкова време, а?

Вик и не мислеше да отговаря.

Дълго след валса усещаше гъделичкаща го възбуда като след голяма победа. И когато Мелинда завърши поредния танц, той приближи, поклони се и запита:

— Може ли, Мелинда?

Тя почти успя да прикрие удивлението си, като затвори очи и извърна глава.

— Толкова съм уморена, скъпи.

А на връщане го запита:

— Какво те накара да танцуваш тая вечер?

Той съумя да избегне прекия отговор и така й попречи да го вземе на подбив.

— Казах си, че с непоследователност мога да смая народа не по-зле, отколкото с особнячество. Всички знаят, че не танцувам.

Мелинда нямаше настроение за нощно къпане, но много любезно отклони поканата на Ивлин и Фил.

— Беше направо очарователна — каза й Вик, като се прибраха вкъщи.

— Налага се да оправям кашите, които си забъркал. Не ми беше леко тази вечер.

Вик неволно сви рамене, едва се усмихна, но не каза нищо. И тоя път Мелинда бе прекарала не по-зле, отколкото когато преминаваше всяка граница, флиртуваше, напиваше се или вършеше разни щуротии, което съвсем не допринасяше за доброто им име.

Като си легна, в съзнанието му се заредиха миговете на дансинга с Мери Мелър, навъсеното лице на Дон Уилсън, хората, които шушукаха. Само няколко души вярваха, че наистина е убил Малкълм Макрей — тия, които най-слабо го познаваха. Точно това се бе опитала да му каже Мери. И тя, ако не го познаваше толкова добре, колкото поне си мислеше, би се усъмнила в него. Оная вечер едва ли не му го каза: „Ще търпиш, ще търпиш, пък някой ден ще ти дойде до гуша. Е, чак скандал няма да вдигнеш, но поне ще си кажеш какво мислиш.“ Помнеше точно думите й, помнеше, че се бе усмихнал на безобидността им. Да, през всичките тия години той бе играл ролята на спокоен и безразличен съпруг. Умишлено бе прикривал чувствата си, макар през месеците на първата й изневяра да бе преживял нещо като шок, но бе съумял да го спотаи. Ето това смайваше хората. Беше изписано на лицата им, дори на лицето на Хорас. Не реагира с нормалната за такива случаи ревност, но все пак трябва нанякъде да избие — така мислеха хората. Ето защо се приемаше за съвсем естествено, че е убил един от любовниците на Мелинда. Това беше по за вярване, отколкото че е търпял четири години, без дума да продума и без пръста си да помръдне. Човешко беше да избухнеш накрая. Така го разбираха хората. Никой на тоя свят не можеше да докаже, че той е убил Макрей, но и никой не можеше да докаже, че не го е убил.

6

Петнадесетина дни след 4 юли Вик закусваше с Трикси, когато погледът му падна върху следното съобщение в „Ню Йорк Таймс“:

УБИЕЦЪТ НА НЮЙОРКСКИЯ РЕКЛАМЕН АГЕНТ — ОТКРИТ

Осем месеца след убийството на Малкълм Макрей загадката намира своя отговор

С пълна лъжичка грейпфрут в ръката, Вик се надвеси над съобщението. Полицията беше заловила някакъв продавач в галантериен магазин от щата Вашингтон, който направил признания и „нямало никакво съмнение“, че той е убиецът, макар все още да се проверявали фактите. Казваше се Хауард Олни, тридесет и една годишен, брат на Филис Олни, която навремето била в „интимни отношения“ с Макрей. Олни обвиняваше Макрей, че развалил неговия професионален тандем със сестра му. Братът и сестрата правели фокуси в един нощен бар. Преди година и половина Филис срещнала Макрей в Чикаго и прекъснала служебния си договор, за да замине с него в Ню Йорк. Олни останал без пукната пара, сестра му нищо не му пращала, макар че му била обещала (кой ли пък би могъл да изкопчи и един цент от Мал?), и накрая, твърдеше Олни, Макрей изоставил сестра му в бедствено положение. Близо година по-късно Олни се добрал до Ню Йорк на автостоп с единствената цел да отмъсти за себе си и сестра си, като убие Макрей. Заключението на психиатрите беше, че Олни показва признаци на маниакална депресия. Вероятно щяха да го имат предвид на съдебния процес.

— Татко! — успя най-сетне да привлече вниманието му Трикси. — Казвам, че днес съм решила да ти завърша колана.

Трябва да го беше казала най-малко три пъти.

— Чудесно. За плетения колан става дума, нали?

— Само един колан правя това лято — троснато отвърна Трикси, с което показа колко му е ядосана. После изтърси малко захар върху юфката си, разбърка я и се пресегна към шишето кетчуп. Сега беше в кетчупов период. Кетчуп се слагаше задължително на всичко, от бъркани яйца до оризов пудинг.

— Чакам го с нетърпение — рече Вик. — Надявам се, че си го направила достатъчно дълъг.

— Направо гигантски.

— Браво на теб.

Загледа се в загорелите й гладки раменца с кръстосани презрамки на джинсите, помисли да й каже да си вземе пуловера и отново се вторачи във вестника.

„Поради далечната връзка на убиеца с жертвата, както и поради факта, че няма оставени никакви улики, може да се заключи, че се касае едва ли не за «идеално престъпление». Изминаха месеци на търпеливо издирване на всички приятели и познати на убития, докато полицията успее да влезе в дирите на Олни…“

Независимо дали съобщението ще излезе тая вечер в „Ню Уеслиън“, или не, достатъчно много хора в Литъл Уесли получават сутрин „Таймс“. До довечера всички, които се интересуват от случая, ще знаят истината.

— Няма ли да си направим бекон с яйца? — предложи Трикси.

Тя обичаше да си взима по малко от неговия бекон. Съвсем не му беше сега до бекон с яйца. Но като видя локвата кетчуп в купичката й, си каза, че това дори и Трикси не може да го яде. Надигна се бавно, отиде в кухнята и механично запали газовия котлон. После сложи две парчета бекон в тигана. Доповръща му се.

— Татко! Имам още само пет минути! — викна заканително Трикси.

— Готово е, котенцето ми — обади се той.

— Ей, откога почна да ми викаш „котенце“?

Не й отговори. Трябваше веднага да каже на Мелинда, преди да го е научила от някой друг.

Едва беше сложил тигана пред Трикси, когато от улицата се разнесе глухото буботене на училищния автобус. С парче бекон в ръката, Трикси се засуети да търси ракетата си за федербал и големия червен шал, по който напоследък беше пощуряла и почти не сваляше от врата си. После хукна към вратата, напъха бекона в устата си и той чу хрускането на детските зъби.

— Чао, татко! — И го остави сам.

Вик се загледа към дивана и си спомни как веднъж Мал се натряска и се наложи да остане да прекара нощта, но изтрезня достатъчно, за да поиска да го преместят в стаята за гости. Неотдавна и Ралф лежа на тоя диван едва ли не в същата поза. Ралф има да се забавлява с това съобщение. А може и скоро отново да се появи на хоризонта.

Отиде в кухнята, затопли набързо кафето и сипа в една чаша, като добави непълна лъжичка захар. Отнесе кафето до вратата на Мелинда и почука.

— Какво има?

— Аз съм. Нося ти кафето.

— Влиизай! — провлачи тя полусънно, полураздразнено.

Влезе. Мелинда лежеше по гръб, подвила ръце под главата си. Спеше по пижама и без възглавница. В редките случаи, когато влизаше в стаята й да я събуди и я заварваше сама в леглото, той се удивяваше на спартанската атмосфера наоколо й: или вятър ще свисти из стаята през най-мразовитите зимни утрини, издувайки пердетата при отварянето на вратата, или пък завивката ще лежи захвърлена на пода, защото и при нула градуса на Мелинда й беше горещо. И сега одеялото беше захвърлено на пода, а Мелинда беше покрита само с чаршаф. Подаде й голямата синьо-бяла чаша с името й, написано отгоре, в която тя обичаше да си пие кафето.

Лицето й се сгърчи при първата глътка вряло кафе.

— Оох — изпъшка тя и се тръшна на леглото, при което чашата застрашително се разклати в ръката й.

Вик приседна на коравото столче пред тоалетната масичка.

— Попаднах на нещо във вестника — рече той.

— И какво е то?

— Открили са убиеца на Мал.

Тя се изправи на лакът, вече без следа от сънливост.

— Сериозно? И кой е той?

Беше взел вестника и й го подаде.

Тя зачете жадно, така грейнала от радост, че Вик не можеше да откъсне поглед от нея.

— Кой би могъл да предполага — промълви тя накрая.

— Сигурно се радваш — постара се да бъде любезен Вик.

Тя го стрелна с поглед, пронизващ като куршум.

— Нима ти не се радваш?

— Едва ли колкото тебе.

Тя скочи от леглото, застана до него по бяла пижама, боса, с лакирани в червено нокти на краката, и се заоглежда в огледалото, като прибираше косата от лицето си.

— Естествено. Как ще се радваш.

После изтича в банята леко като Трикси.

Телефонът до леглото иззвъня и Вик веднага се досети, че е Хорас. Той също беше абониран за „Таймс“. Излезе от спалнята на Мелинда, прекоси всекидневната и се обади от телефона в хола.

— Ало?

— Здравей, Вик, чете ли вестника? — По гласа си личеше, че Хорас се усмихва, но приятелски, не злонамерено.

— Четох го.

— Говори ли ти нещо името?

— Не, за първи път го чувам.

— Ами… — Хорас очакваше той да заговори. — Поне ще престанат приказките.

— Не знам да е имало чак пък толкова приказки — доста рязко рече Вик.

— О, Вик, имаше. При това недотам в твоя полза.

— Както и да е. Мелинда, разбира се, е много доволна.

— Знаеш моето мнение, Вик. — Хорас отново се поколеба, но тоя път, защото не намираше думи. — Мисля, че ти… Накратко, мисля, че тя се е променила през последните два месеца. Дано нещата да си останат, каквито са сега.

Чуваше се шуртенето на душа. Явно Мелинда беше в банята и не можеше да подслушва от телефона в стаята си, но въпреки това езикът му се връзваше. Не можеше да обсъжда личните си проблеми с Хорас.

— Благодаря ти, Хорас — рече накрая.

Обикновено отиваше в печатницата в девет и петнадесет — девет и половина, но тоя път реши да остане в хола, докато Мелинда се облече и му наприказва каквото още има да му казва, та да разбере къде смята да ходи сутринта. Личеше по припряността й, че нещо си е наумила. Чу я да набира някакъв номер от стаята си, но през затворената врата нито можеше, нито искаше да подслуша разговора.

Не би понесъл да се върне отново при Ралф, при тоя страхливец, в никакъв случай. Джоуел беше в Ню Йорк, но разстоянието не би попречило, ако Мелинда поискаше да се видят. Пресегна се за цигара към масичката от палисандрово дърво. Беше я измайсторил съвсем наскоро и така старателно беше полирал почти незабележимо вдлъбнатата и повърхност, че беше станала гладка като оптическо стъкло. Беше се наложило да смени старата масичка, също негово производство, която от времето на Лари Осбърн насам, въпреки защитните лакове, толкова се беше изпъстрила с изгаряния от цигари и петна от алкохол, че той загуби всякакво желание да я оправя. Навярно скоро и палисандровата масичка щеше да добие същия вид от мокрите чаши за уиски и забравените цигари. Като чу Мелинда да излиза от стаята си, седна на дивана, за да изглежда, че се е зачел във вестника.

— Да не би да учиш наизуст съобщението? — попита Мелинда.

— Нещо друго четях. Излиза нова книга за туризма, която ми се ще да си купя.

— Ето ти един хубав, безопасен спорт. Защо не опиташ?

Тя взе цигара и запали. Беше по бяла блуза, кафява кадифена клош-пола и кафяви мокасини. В ръката й нервно подрънкваше връзката ключове. Беше напрегната и възбудена като пред започване на нова авантюра. В такова състояние обикновено все я глобяваха за превишена скорост.

— Къде отиваш? — попита я той.

— Ами… Просто се уговорих с Ивлин да обядваме заедно. Така че няма да си дойда за обяд.

Не беше сигурен дали не го лъже. От отговора й не се разбираше къде отива. Изправи се и усърдно заопъва пуловера си.

— Какво ще кажеш да пийнем нещо следобед? Към шест в „Честърфийлд“, става ли?

Тя се понамръщи, вдигна се на пръсти и се завъртя на един крак като момиченце.

— Не, Вик. Пък и на теб не ти се иска. Все пак благодаря.

— Извинявай — усмихна се той. — Е, аз да вървя.

Отидоха заедно до гаража и всеки се качи в колата си. Минаха една-две минути, докато Вик запали мотора, а Мелинда на секундата отлетя по улицата в бледозелената си открита кола.

7

Два-три дни след изясняването на случая Макрей някой си мистър Касъл позвъни на Вик в печатницата. Представи се като пълномощник на дружеството за недвижими имоти „Бинкли“ от Ист Лайм. Искал да го помоли за някои сведения относно мистър Чарлс де Лайл, който желаеше да наеме една от къщите на дружеството.

— Чарлс де Лайл ли? — попита Вик озадачен. За пръв път чуваше това име.

— Моля да ме извините, че ви безпокоя в кантората ви, мистър Ван Алън, но не можах да се свържа с жена ви вкъщи. Всъщност при мен е записано мисис Ван Алън, но помислих, че вие също бихте могли да поръчителствувате за мистър Де Лайл. Бихте ли ми казали дали според вас той ще бъде благонадежден наемател? Нали разбирате, все нещо трябва да кажа на хазяина.

Вик изведнъж се сети — така се казваше пианистът в бара на „Лорд Честърфийлд“.

— Аз не го… Не вярвам да имате някакви проблеми. Ще говоря на обяд с жена си и ще й кажа да ви се обади.

— Много ви благодаря, мистър Ван Алън. Много мило от ваша страна. Благодаря ви още веднъж. Дочуване.

— Дочуване. — Вик окачи слушалката.

Стивън го чакаше, за да му покаже няколко нови мостри хартия. Заразглеждаха ги заедно, като ги държаха пред една гола двеставатова крушка и ги преценяваха откъм плътност. Хартията беше предназначена за следващата книга на „Грийнспър Прес“ — една стихосбирка на младия преподавател в колежа „Бард“ Брайън Райдър. Стивън имаше по-добро око за фините жилки, които се очертаваха на силната светлина, обаче за цялостните качества на хартията, особено доколко ще попива мастилото, Вик се доверяваше повече на себе си. Разгледаха шест мостри, от четири се отказаха веднага, после се поколебаха между останалите две, докато успеят да изберат.

— Дали да не изпратя поръчката още сега? — попита Стивън.

— Може. Последния път ни бавиха сума време.

Вик седна на бюрото, за да довърши писмата, с които връщаше на един романист и на трима поети ръкописите им, получени предния месец. Винаги пишеше тия писма собственоръчно, защото беше неприятна работа и не би искал да я възлага на Стивън, а освен това смяташе, че едно любезно, написано на ръка писмо лично от издателя е единственият културен начин за общуване с хората, чиито произведения си принуден да отхвърлиш. Повечето ръкописи, които получаваше, бяха добри. Някои бяха дори много добри и би искал да ги отпечата, но не можеше да печата всичко, което му харесва, и затова в такива случаи учтиво съветваше къде да се изпратят. Обикновено писмата му гласяха така: „Както навярно ви е известно, «Грийнспър Прес» е малко издателство. Разполагаме само с две ръчни печатарски преси и поради бавните темпове на работа сме възпрепятствувани да отпечатваме повече от четири книги годишно…“ Тонът му бе умерен също като темповете на „Грийнспър Прес“, с които всъщност Вик беше изключително горд. Гордееше се, че в неговата печатница са необходими пет дни за отпечатването на десет страници.

Гордееше се особено много и със Стивън Хайнс и благодареше на провидението, че го е изпречило на пътя му. Стивън беше тридесет и две годишен, женен, имаше малко дете. Беше тих и уравновесен човек, безкрайно търпелив с вечните поправки и доуточнявания, които книгопечатането изискваше. През първите две години, когато му беше особено трудно, Вик не можеше и да сънува, че един ден ще заработи с човек, който е педантично добросъвестен като самия него. Но ето че преди шест години се появи Стивън и го попита за работа. Дотогава бил работил в някаква малка търговска печатница в Бруклин. Искал да се установи в провинцията. Според него работата в „Грийнспър Прес“ щяла да му допадне. Вик го назначи със заплата на обикновен печатарски работник, но само след две седмици я повиши с двадесет процента въпреки възраженията му. Стивън обичаше печатницата, обичаше зелената планинска околност (родом бил от Аризона, при една пясъчна буря бащината му ферма била разрушена). По онова време той още не беше женен. Година по-късно доведе от Ню Йорк приятелката си Джорджиана, ожениха се, а Вик им стана кум. Джорджиана беше тъкмо момиче за Стивън — тиха, кротка и като него обичаше природата. Купиха си къща между Литъл Уесли и Уесли, която се намираше на такова затънтено място в гората, че за да може кола да стигне до нея, Стивън трябваше със собствените си ръце да разчисти пътя. Вик им беше помогнал да платят къщата и Стивън вече му беше върнал две трети от парите. Той беше привързан към Вик, макар никога да не го проявяваше открито. Държеше се с него възможно най-почтително. Наричаше го „сър“, докато един ден Вик не му се присмя. Оттогава, за да не казва нито „мистър Ван Алън“, нито „Вик“, Стивън избягваше обръщенията.

Персоналът на „Грийнспър Прес“ имаше още един член, стария Карлайл — дребен, попрегърбен човек на около шестдесет години, когото Вик беше спасил от падение. Беше го видял да проси пари за пиене по улиците на Уесли. Почерпи го, заприказва го и накрая му предложи работа като метач и разсилен в „Грийнспър Прес“. Карлайл прие. Сега се напиваше само два пъти в годината — на Коледа и на рождения си ден. Нямаше семейство. Вик му плащаше достатъчно, за да си живее добре в стаичката, която беше наел у една възрастна жена в северната част на Литъл Уесли. За четирите години, откакто работеше при Вик, към задълженията на Карлайл се прибавиха и нови: да разпределя пощата, да смазва пресите, да помага на Стивън в подготвянето на клишетата, да отива до гарата в Уесли, за да носи и да взема пощенските пратки. Беше се научил да шофира горе-долу добре джипа, който държаха пред черния вход на печатницата. Въпрос беше дали Карлайл успява да изработи седмичната си заплата, но и „Грийнспър Прес“ не покриваше финансовите си разходи, пък и Вик си даваше сметка, че като взема Карлайл на работа, когато всеки друг би му отказал, просто върши едно добро дело. Нямаше ли други грехове, освен да вкарва джипа в канавката край пътя, дваж в годината да се напива и да дъвче тютюн (при него това беше истински порок и в единия ъгъл на печатницата си беше сложил плювалник, който доста често изпразваше), Карлайл можеше да остане на работа, докато умре от старост.

Печатницата се помещаваше в едноетажна постройка, боядисана в тъмнозелено, така че почти се губеше сред плътните бухлати корони на дърветата наоколо. Някогашен склад за инструменти, за настоящето си предназначение тя имаше малко чудат вид — сега тук държаха печатарските преси и наборните машини. Вик беше направил две неголеми пристройки, едната от които му служеше за кабинет, а другата беше склад за печатарски клишета и хартия. За да не прониква влага, той я облицова с покривна изолация и листове ламарина, които по-късно боядиса. Един набразден от колела двестаметров път водеше от печатницата към по-широкия черен път. Оттук до дома му беше десет минути с кола.

В деня, когато му се обадиха за Чарлс де Лайл, Вик както обикновено се прибра вкъщи в един часа, но не завари Мелинда. Обядва сам, четейки книга на масата. Чувствуваше се необяснимо напрегнат, като че някой вървеше по петите му из празната къща. Пусна си грегорианските песнопения и усили звука, за да може да ги чува от гаража, когато малко преди три отиде да прибере кутиите с билки. Никъде не видя бележка от Мелинда. Надникна дори в стаята й, макар че тя никога не оставяше бележки там, а имаше навика да ги пуска на пода точно по средата на хола.

Дали не беше с Чарлс де Лайл? Въпросът изплува в съзнанието му като мехур, който се спука с лек неприятен звук веднага щом думите дойдоха. Откъде-накъде му хрумна тая мисъл? Едва-едва си спомняше лицето на Чарлс де Лайл — смугло, издължено, косата обилно намазана с брилянтин. Помнеше, че му заприлича на италиански мошеник. Само веднъж го беше виждал, следобеда, когато ходиха в бара на „Лорд Честърфийлд“. Тогава Мелинда дума не пророни за свиренето му, а това според него беше необичайно.

Наложи си да не мисли за Чарлс де Лайл. Най-много държеше да не бъде обвинен в неоправдана подозрителност. За него Мелинда си оставаше невинна, докато сама не докажеше вината си.

В седем и петнадесет Мелинда все още не беше се прибрала. Трикси си беше вкъщи от четири и половина и Вик я попита дали майка й не се е обаждала.

— Тцъ — безразлично цъкна с език Трикси. Лежеше по корем на пода, забила нос в комиксите на последната страница на „Ню Уеслиън“. Свикнала беше майка й да отсъствува от къщи по всяко време. От доста отдавна беше все така.

— Какво ще кажеш за едно „Не се сърди, човече“? — попита я Вик.

Трикси вдигна поглед и се замисли. Овалното й, позагоряло на слънцето личице внезапно му заприлича на жълъд, лъскав, бляскав, току-що отронил се от дървото; връхчето му беше брадичката на Трикси, а шапчицата му — правата й, подстригана на бретон коса, наскоро подрязана до средата на ушите.

— Добре! — рече Трикси накрая и скочи да вземе кутията от рафта на библиотеката.

Телефонът иззвъня и Вик вдигна слушалката. Беше Мелинда.

— Ще си дойда към осем, Вик. Ако сте гладни, не ме чакайте. Ще доведа един приятел да пийнем по нещо — ако не възразяваш, разбира се — додаде тя завалено, от което му стана ясно, че вече е на градус. — Е?

— Нямам нищо против — отвърна Вик. Знаеше кого ще доведе. — Хайде. До скоро.

— Чао.

Вик окачи слушалката.

— Мама ще си дойде след час, душко. Гладна ли си?

— Не съм гладна — отвърна Трикси.

Тя обичаше да се храни с майка си и с баща си. Можеше с часове да чака (макар че Вик не й разрешаваше да остава след девет) само и само да вечеря с тях. Обикновено вечеряха към осем и половина. Не и тази вечер, помисли си Вик. Насили се да се съсредоточи върху играта. Бяха се уговорили на два нейни хода той да прави по един, така че да имат горе-долу по равен брой точки. Трикси вече играеше по-добре от майка си, но не беше тактично да й го казва.

Вече бяха в разгара на втората игра, Трикси беше изяла една шоколадова поничка с кетчуп и почти се беше стъмнило, когато откъм пътя долетя шум от две коли.

Трикси вдигна глава.

— Две коли пристигат.

— Майка ти ни води гост.

— Какъв гост?

— Не знам. Каза ми само, че ще доведе някого. Твой ред е, Трикси.

Чу се завалящия приглушен говор на Мелинда, стъпките й по каменната пътека, после отварянето на вратата.

— Ехо! — провикна се Мелинда. — Влизай, Чарли. Вик, да ти представя Чарли де Лайл. Чарли, това е мъжът ми. — Каза го колкото да се спази етикетът.

Вик се беше изправил.

— Приятно ми е.

Чарли кимна и измърмори нещо в отговор. Изглеждаше притеснен. Беше около тридесет и петгодишен, слаб и немного висок, приближените му очи гледаха доста плахо, тъмните му вежди се съединяваха над носа.

— Чарли е новият пианист в „Лорд Честърфийлд“ — поясни Мелинда.

— Да, зная. Е, как намирате града? — любезно запита Вик.

— Много е хубав — отвърна Чарли.

— Сядай, Чарли. Вик, няма ли да ни предложиш нещо за пиене? Какво предпочиташ, Чарли?

Чарли измърмори, че иска ръжено уиски със сода, и Вик отиде в кухнята да приготвя напитките. Първо приготви чашата за Чарли, а след това наля за себе си и за Мелинда шотландско уиски със сода. На Трикси сипа портокалов сок. Когато се върна, Трикси все така стоеше в средата на хола и нито злобно, нито добронамерено изпитваше с поглед Чарли де Лайл. Поднесе напитките на табличка.

— Днес ми се обадиха по телефона заради вас — обърна се той към Чарли, който го изгледа озадачен. — Някакъв пълномощник по недвижими имоти искаше да знае дали ви познавам. Като че ли не можах достатъчно добре да го осведомя. — Усмихваше се приветливо.

— О, боже мой, нима на теб са се обадили?! — изсмя се Мелинда. — Извинявай, Вик, утре аз ще им се обадя — продължи тя отегчено. — Впрочем Чарли вече получи къщата. Утре се нанася. Чудесна къщурка насред гората. Нали я знаеш, на около три километра на юг от Ист Лайм. Ако не се лъжа, веднъж те закарах дотам да ти я покажа. Направи ми впечатление, че от пролетта никой не живее в нея, и си помислих, че на Чарли ще му бъде по-приятно там, отколкото на хотел, понеже му остават още шест седмици, така че с триста зора успях да издиря дружеството за недвижими имоти, на което се води къщата, и я наех за него. Чарли е направо във възторг. — Мелинда ровеше из грамофонните плочи.

— Това е чудесно — рече Вик.

Някой друг ще да е закарала дотам. Три километра на юг от Ист Лайм означаваше точно три километра по-близо до Литъл Уесли, отколкото си бе представял. Напрегна всичките си сили да не мисли за това. Нямаше причина да се настройва срещу Де Лайл. Та той като че ли се страхуваше и от собствената си сянка.

Мелинда подбра изпълнения на пиано и пусна грамофона доста силно. Когато и втората плоча свърши, тя попита Чарли знае ли кой е пианистът. Знаеше.

Вик отиде да налее по още едно уиски за себе си и за Мелинда. Чарли едва-едва отпиваше от своето. Като се върна, Мелинда тъкмо казваше на Трикси:

— Защо не отидеш да играеш в стаята си, миличко? Тук обърна всичко с главата надолу.

На пода пред камината Трикси разсеяно редеше нещо с пионките от „Не се сърди човече“-то. Въздъхна и започна да прибира пионките в кутията, но толкова бавно, че да си осигури поне още двадесет минути при възрастните.

— Нямаш отрова в уискито — рече Мелинда на Чарли.

— Знам — усмихна се той, — но трябва да си щадя язвата. А съм и на работа през нощта.

— Но ще останеш за вечеря, нали? До единадесет си свободен. А оттук до Балинджър си за шест минути.

— Ако има ракета — усмихна се Вик. — Поне двадесет минути му трябват, ако му е мил животът.

— Чарли работи в хотел „Линкълн“ в Балинджър от единадесет часа до полунощ — осведоми го Мелинда. Може би малко пудра по носа не би й била излишна, но и така изглеждаше чудесно със свободно пуснатата си тъмноруса коса, поразрошена от вятъра, с гладкото си, леко луничаво лице, пламнало от слънчев загар и животинска възбуда. Не беше пила толкова, че кожата й да повехне. Ясно защо в подобни случаи мъжете я намираха толкова очарователна, че не можеха да й устоят. Тя се наведе към Чарли и докосна ръката му.

— Оставаш за вечеря, нали, Чарли?

После изведнъж скочи, без да дочака отговора му.

— Боже господи, ами аз забравих месото в колата. Купила съм разкошно парче, Хансен специално ми го подбра. — Тя изтича навън.

Въпреки всичко Чарли категорично отказа да остане за вечеря.

— Налага се да вървя — отсече той още щом допи уискито си.

— Няма да те пуснем, преди да си ни изсвирил нещо! — упорствуваше Мелинда.

Чарли покорно седна пред пианото, сякаш знаеше, че е Мелинда не може да се спори.

— Какво да ви изсвиря?

— Каквото решиш.

Чарли засвири „Небе мое, като сметана ти си“. Вик знаеше, че това е един от любимите шлагери на Мелинда, а положително и Чарли го знаеше, защото й намигна при първите тонове.

— Де да можех да свиря така — рече Мелинда, когато той свърши. — Мога да го свиря, но не излиза така.

— Хайде покажи ми — предложи Чарли и стана от столчето.

Тя поклати глава.

— Не сега. А дали би могъл да ме научиш да свиря като теб?

— Щом поначало можеш да свириш — сигурно — напрано отвърна той. — Време е да тръгвам.

Вик стана.

— Радвам се, че се запознахме.

— Аз също. Благодаря — отвърна Чарли и взе шлифера си. Мелинда го изпрати до колата. Забави се около пет минути.

След като се върна, известно време мълчаха. После Мелинда попита:

— Нещо ново при теб днес?

— Ъъ. — Все едно нямаше да го чуе. — Не ти ли се струва, че е време да вечеряме?

През цялата вечер Мелинда се държа по-мило от обикновено. Но на следващия ден отново не си дойде за обяд и отново се прибра към осем. Обясни му, че Чарли де Лайл й дава уроци по пиано.

8

Вик добре разбираше какво става и се опита да въздействува на Мелинда да се откаже, преди целият град да се е разприказвал. Спомена й само, при това съвсем спокойно, че според него твърде често се вижда с Чарли де Лайл.

— Въобразяваш си какво ли не — отвърна тя. — След толкова седмици най-сетне се появява човек, с когото мога да си говоря, без да ме гледа отвисоко, и ти си недоволен. Бял ден не искаш да видя в тоя живот, това е то!

Умееше да му казва подобни неща, като че ли наистина ги мисли. Умееше така да спори с него, че го караше да се чуди дали наистина не си вярва. В желанието си да бъде справедлив към нея той полагаше усилия да възприеме нещата както тя му ги представя, да си внуши, че не е възможно Мелинда да се увлече по някакъв си мазен, болнав на вид кабаретен музикант. Но не му се удаваше. По същия начин преди време бе отричала връзката си с Джо-Джо, при това Джо-Джо беше не по-малко противен, и все пак бяха стигнали до края. Толкова бил забавен Джо-Джо с тая негова неугасваща усмивка. Толкова мило се държал с Трикси. Сега пък Чарлс де Лайл бил такъв чудесен музикант. Учел я да свири по-добре.

Чарли идваше у тях два пъти седмично, когато Вик вече бе излязъл, и даваше уроци на Мелинда от три до пет следобед. После отиваше да свири в бара. Обикновено следобед Трикси си беше вкъщи, така че какво лошо можеше да има в посещенията му? Само че понякога Мелинда не се прибираше за обяд, а друг път пепелникът, непобутнат цял следобед от клавиатурата на пианото, издаваше, че изобщо не са свирили. Случваше се да отидат и в дома на Чарли, където нямаше пиано.

— Това как да го разбирам?

— Какво има тук за разбиране? Един господ знае какво ти се върти в главата!

Безсмислено беше да й изтъква, че от две седмици се вижда само с Чарли де Лайл и само за него приказва. Безсмислено и неудобно бе да й обръща внимание, че дори Трикси е разбрала и вече е приела нещата. Една вечер съвсем неотдавна, когато се прибра преди Мелинда, Трикси с пълно безразличие му каза:

— Сигурно е при Чарли. Нямаше я вкъщи, когато си дойдох.

Заболя го — дори повече, отколкото от погледа, с който Трикси изучаваше Чарли оная вечер. Спомни си как влезе в хола с двете чаши уиски и я видя, седнала върху страничната облегалка на фотьойла, да гледа Чарли с широко отворени очи, пълни с любопитство, разбиране и все пак с отчайваща безпомощност, сякаш чувствуваше, че това е мъжът, който ще заеме мястото на Ралф, че отсега нататък ще го вижда много често независимо дали й харесва, или не, независимо дали се отнася към нея добре, или не. Този спомен го преследваше. Даваше си сметка, че точно тогава подозрението му беше прераснало в абсолютна увереност. В своята невинност Трикси интуитивно бе проумяла онова, което той само подозираше.

Шеговито подхвърли:

— Колко жалко, че съм женен за тебе, нали? Ако никога не се бяхме виждали и изневиделица те срещнех, сигурно щеше да ми се усмихне щастието. Пари имам, не изглеждам особено зле, мога да говоря за куп интересни неща…

— За охлюви и дървеници например.

Мелинда се приготвяше за следобедната си среща с Чарли: стегна талията си с колана, който Вик й беше подарил, а на врата си върза шалчето, което толкова внимателно беше избрал.

— И охлювите, и много други неща ти бяха интересни, преди съвсем да затъпееш.

— Благодаря. Аз съм си много добре, ами гледай ти да не затъпееш.

Беше събота. Искаше му се да отидат тримата до Евър Лейк и да се поразходят по езерото — той и Мелинда с лодка, Трикси — с кануто си. Само в събота и недели можеха да заведат Трикси на езерото, а на нея толкова й харесваше. И на Мелинда й беше приятно — допреди две-три седмици. Тая събота обаче тя излизаше с Чарли. Просто щели да направяте една обиколка из околността. Но нямаше да вземат Трикси.

— Може да не съм си вкъщи, като се върнеш — рече Вик.

— Нима? Къде ще ходиш?

— Може да отидем с Трикси при Блеър Пибоди.

— Аха. — Изглежда, изобщо не го беше чула. — Е, довиждане, Вик — рече му на излизане. — Приятно прекарване с Блеър.

Остана в хола, заслушан в заглъхващото боботене на колата й. Не трябваше да казва това за затъпяването. Каква полза да я обижда. Съжаляваше. По-добре да беше приел всичко отгоре-отгоре, сякаш нямаше какво да го възмущава, сякаш изобщо нямаше място за възмущение, и навярно след една-две седмици Чарли щеше да й втръсне. Ако се издаде, че Чарли му е противен, тя със сигурност ще хукне подир него само и само да го ядосва. Налагаше се изцяло да промени тактиката си, да се държи отново като симпатяга. Невъзможно беше Мелинда да не вижда, че Де Лайл не е нито хубав, нито забавен, освен когато е пред пианото. Но трябваше да признае, че поведението на симпатяга спрямо Джо-Джо и Ралф Гоздън не беше го довело доникъде. Представи си как Мелинда ще помъкне Чарли на гости у приятелите им положително и това щеше да стане и срамът да се покаже пред хората с нищожество като Чарли му се виждаше пряко сили. Пък и всеки би разбрал, че Мелинда се е хванала с първия попаднал й подръка мъж, след като случаят с Макрей се изясни. Всеки би разбрал, колкото и да се преструва на безразличен, че той е отвратен и безпомощен да се бори, щом като е измислил историята за Макрей, за да се справи с любовниците на жена си.

Направи усилие да се опомни. Какво му оставаше, ако не бъде внимателен и любезен с Де Лайл? Унижението, че Де Лайл заслужава гнева му. Унижението, че прекратяването на тая връзка би го удовлетворило. Не, това не беше в стила му. Най-добре е да се държи приветливо и учтиво, независимо от хода на събитията. Имаше вероятност да загуби, да му се подиграват и присмиват, но в противен случай сто на сто щеше да загуби, да загуби уважението на Мелинда и себеуважението си, прекратил или не връзката й.

Не отидоха у Блеър Пибоди. Джени Питърсън се обади да пита Трикси удобно ли е да й дойде на гости и понеже видя, че Трикси ще е не по-малко доволна да поиграе с нея край къщата, Вик реши да си останат у дома и да прекара следобеда, като почете за Тиберий.

Питърсън докара дъщеря си и Вик поприказва с него десетина минути пред къщата. Той беше русокос здравеняк, който правеше приятно впечатление с откритото си и скромно държане. Беше донесъл цяла кошница пресни домашни понички. Трикси и Джени грабнаха по една във всяка ръка и рукнаха нанякъде, а Вик и Питърсън заговориха, дъвчейки, за хортензиите пред къщата, които бяха потънали в цвят. Питърсън посадил хортензии неотдавна и явно нямало да цъфнат тая година, след като досега не били цъфнали.

— Вземете две от нашите — предложи Вик. — И без това имаме много.

Въпреки възраженията на Питърсън той донесе от гаража лопата и две платнени чувалчета и изкопа два корена. Четири хортензии стърчаха насред поляната, пък и Вик нещо беше ги намразил. Поне тоя следобед ги мразеше. Едрите им пастелни цветни топки му изглеждаха натруфени и безвкусни. Подаде на Питърсън двете хортензии, чиито корени беше овързал в чувалчетата, и прати поздрави на мисис Питърсън.

— Страхотно ще им се зарадва — рече Питърсън. — Ще стоят чудесно пред къщата. И вие поздравете жена си. Тя тук ли е?

— Не. Отиде у един приятел.

Питърсън кимна. Вик не беше съвсем сигурен, но му се стори, че Питърсън го попита за Мелинда с известно неудобство. Помаха след колата и после тръгна към къщи. Поляната изглеждаше като изровена от бомби. Остави всичко както си беше.

Мелинда се върна в седем без четвърт. Малко след като чу колата й, Вик излезе от стаята си и отиде в хола, уж да погледне нещо в „Таймс“. Беше почти сигурен, че ще завари Де Лайл, по Мелинда се оказа сама.

— Не се и съмнявам, че според теб ида от бездните на порока — рече тя, — но за твое сведение отидохме на конните надбягвания. Спечелих осем долара. Как ти се струва?

— Не съм и помислил подобно нещо — усмихна се Вик и включи радиото. Искаше да чуе коментара на новините в седем часа. Джени Питърсън остана да вечеря и после Вик я закара у тях. Знаеше си, че докато го няма, Мелинда ще се обади на Чарли. Бяха му поставили телефон почти веднага, тъй като Мелинда използува цялото си влияние (или по-скоро влиянието на името Ван Алън), за да не чака две-три седмици като всички новодомци. Вик би предпочел да не беше казвала това за „бездните на порока“. Преди не беше толкова груба. Всичко идеше от приятелите й, разбира се. Защо й беше да казва каквото и да било, ако между нея и Де Лайл няма или няма да има нищо? Когато хубава жена като Мелинда сама се предлага, защо мъж като Де Лайл да се въздържа? Въздържаността беше рядкост сега. Тя беше за хора като Анри III[18]. След смъртта на съпругата си, принцеса Дьо Конде, той й останал верен и прекарал остатъка от живота си затворен в своята библиотека със спомените за принцесата, рисувал черепи и кръстосани кости, които после поръчвал да поставят върху корици на книги и заглавни страници. Днешните психиатри биха обявили Анри за психопат.

Следващата седмица Чарли де Лайл идва два пъти на вечеря и веднъж тримата ходиха заедно на концерт на открито, но Чарли трябваше да си тръгне по-рано, за да бъде в единадесет в хотел „Линкълн“. Първия път дойде у тях в понеделник (а в понеделник той не работеше и можеше да остане и след единадесет) и щом стана десет, Вик любезно пожела „лека нощ“, оттегли се в стаята си и повече не се върна. Остави Чарли и Мелинда пред пианото, но пианото замлъкна веднага след излизането му. Легна си и заспа. Събуди го колата на Чарли. Погледна часовника си — беше четири без петнадесет.

На следващата сутрин в девет почука на вратата на Мелинда, за да й поднесе кафето. Стивън му се беше обадил току-що, за да му каже, че жена му не се чувствува добре и не би желал да я оставя сама. Дали Мелинда не би могла да го смени, тъй като другите две жени, на които можел да се обади, били извън града на почивка със съпрузите си? Мелинда не се обади на почукването и Вик внимателно отвори вратата. Нямаше никой. За разлика от друг път по бежовата покривка на леглото нямаше и една гънка. Отнесе кафето в кухнята и го изля в мивката.

После отиде в печатницата. Обади се на Стивън и му каза, че Мелинда е излязла рано сутринта, за да пазарува в Уесли с една приятелка, но по всяка вероятност ще се върне по обяд и веднага ще му позвънят. Звъня вкъщи веднъж в единадесет и после в дванадесет. Втория път Мелинда се обади и той я попита с най-обичайния си тон как е и дали ще може да отиде при Джорджиана. Джорджиана беше шести или седми месец бременна. Лекарят, когото извикали, казал, че нямало опасност да пометне, но са необходими грижи.

— Разбира се, с удоволствие ще отида — отвърна Мелинда. — Кажи на Стивън, че ще бъда при нея след около половин час.

Съгласи се с голяма готовност, навярно за да изкупи снощните си грехове, пък и защото наистина обичаше да услужва на хората, да бъде благодетелка. Една от добрите, може би малко странни черти от характера на Мелинда беше готовността й да се грижи за болни, близки или не, и да помага на изпаднали в беда непознати — кой спукал гума, кой останал без пари, на кой му тече кръв от носа. Само изпаднал в беда непознат беше способен да разбуди майчинския й инстинкт.

Вик не мислеше изобщо да повдига въпрос, че Мелинда е прекарала нощта извън къщи, но беше убеден, че следващия път, като се видят, нещо у Чарли де Лайл ще се е променило, понеже не беше достатъчно самоуверен, за да се държи постарому. Ще е още по-мазен и плах. Само при мисълта, че Де Лайл изобщо ще дръзне да го погледне в очите, Вик побесняваше.

Концертът на открито беше два дни по-късно. Вик беше изключително спокоен и внимателен и дори в антракта купи разхладителни напитки, макар че, естествено, и билетите бяха за негова сметка. Де Лайл изглеждаше много доволен от себе си. И как не — имаше приятна работа за през лятото сред живителната прохлада на Бъркшир, любовница като по поръчка, на която не беше нужно да плаща — напротив, тя плащаше вместо него и го хранеше и поеше, при това не носеше никаква отговорност за нея, защото беше омъжена. Като връх на всичко на съпруга й не му пукаше! Живот си живееше Де Лайл.

Тоя петък в магазина Вик налетя на Хорас Мелър, който настоя да пийнат по нещо на крак, преди да се приберат — да кажем, в барчето на „Лорд Честърфийлд“. Вик предпочиташе бирарийката, на която викаха „При Макс“, но Хорас възрази, че тя е през две пресечки, докато „Честърфийлд“ е насреща, и Вик отстъпи, понеже щеше да прозвучи странно, ако вземе да спори за подобно нещо.

Де Лайл свиреше на пианото, но Вик въобще не погледна към него. Хвърли бърз поглед към няколкото заети маси и се увери, че Мелинда не е тук. Застанаха на бара и си поръчаха уиски със сода.

— Липсвахте ни миналата седмица в клуба — рече Хорас. — С Мери цял следобед играхме голф. Все се надявахме да наминете.

— Бях се зачел — отвърна Вик.

— Как е Мелинда? Нещо не я виждам напоследък.

— О, добре е. С Трикси ходиха няколко пъти в клуба да поплуват. Само че не в неделя, доколкото знам. — Веднъж беше завела Трикси на басейн, и то след като детето дълго я бе молило.

Де Лайл завърши и няколко души изръкопляскаха. Положително беше станал да се поклони, после го чу да слиза от подиума и да се оттегля.

— Радвам се, че се е попроменила — рече Хорас. — Знаеш ли — ще ми се да вярвам, че не ми се сърдиш, задето съм ти казвал някои неща преди — за Мелинда имам предвид. Никога не съм искал да ти се меся. Надявам се, че си го разбрал.

— Разбира се, Хорас!

Хорас се бе навел към него и Вик се вгледа в сериозните му кафяви очи, оградени от рунтави вежди и малки набръчкани торбички. Личеше си, че наближава петдесетте. Навярно и повече бе видял, отколкото той за своите тридесет и шест. Хорас се надигна и Вик разбра, че се притеснява, че се е смятал длъжен да му каже тия думи. Замисли се как би следвало да му отговори.

— Исках само да знаеш — и Мери мисли като мен, — ние бяхме уверени, че нещата ще се оправят, и сега много се радваме.

Вик кимна и се усмихна.

— Благодаря ти, Хорас.

Налегна го внезапна, ужасяваща потиснатост, сякаш някъде там, вътре, душата му беше пропаднала в непрогледна тъма.

— Надявам се, че поне сте на път да се оправите — додаде Хорас.

— О, да, струва ми се.

— Мелинда изглеждаше чудесно, когато ви бяхме на гости. А също и на танцовата вечер в клуба.

Хорас и Мери им бяха на гости само два дни преди танците. После и те ги бяха поканили, за да чуят заедно новите плочи на Хорас, но Мелинда бе твърде уморена от следобедната си среща с Чарли, за да приемат поканата. Мелърови още не бяха виждали Мелинда с Чарли. Видеха ли ги заедно, само след минута щяха да са наясно какво става. Мелинда се бе държала значително по-любезно с хората, докато из града се шумеше около историята с Макрей. Под „оправяне на нещата“ Хорас разбираше точно това.

— Нещо много си замислен. Коя ще бъде следващата ти книга?

— Една стихосбирка — отвърна Вик. — От един млад човек на име Брайън Райдър. Не ти ли давах да прочетеш няколко стихотворения?

— О, вярно! Бяха малко отвлечени за мене, но пък… — усмихна се Хорас. Замълча и след малко продължи: — Чувам, че Фил и Ивлин се канели да ни събират на голямо градинско увеселение. За да отпразнуваме книгата на Фил. Вече привършвал с втората редакция. Ивлин каза, че се чувствували като затворници около тая книга и затова решили да поканят всичките си приятели на гости, и, ако не се лъжа, ставаше дума да бъдем маскирани. — Хорас се подсмихна. — Май накрая ще си разхлаждаме мозъците в басейна.

Де Лайл свиреше „Песен от Мулен Руж“ — блудкаво-сантиментално парче, което Мелинда неотдавна подрънкваше на пианото, като се опитваше да му подражава. На Вик му се прииска да каже на Хорас: „Не познаваш Чарли де Лайл, нали? Бъди спокоен. Може да се запознаете и преди вечерта у Фил.“

— Как ти се струва новият пианист? — попита Хорас. — Кара те да се чувствуваш като в Ню Йорк.

— Чудесен е наистина.

— Аз обаче предпочитам тишината. А на Лесли май му е потръгнало тая година — всички стаи били заети, а и тук има доста народ. — Хорас се беше извърнал и наблюдаваше профила на Де Лайл. На Вик му се щеше отчетливо да произнесе: „Тоя тип е имал следобед среща с жена ми. Не искам нито да го гледам, нито да го слушам.“

— Знаеш ли как се казва? — попита Хорас.

— Нямам представа.

— Прилича на италианец.

Хорас отново вдигна чашата си.

Наистина приличаше, но според Вик да го смятат за италианец, беше обидно за италианската нация, тъй като беше взел само най-лошото от нея. Не можеше да бъде причислен към никоя нация, понеже съчетаваше най-отблъскващите черти на южните народи. Изглеждаше, сякаш цял живот е избягвал ударите, които най-вероятно е заслужавал.

— Да поръчаме още по едно, а? — предложи Хорас.

Вик стана.

— Съжалявам, Хорас. Казах на Мелинда, че ще се прибера към шест и половина.

— Е, щом е така — усмихна се Хорас.

Вик настоя да плати сметката. После заедно излязоха на чист въздух.

9

Ивлин и Фил Кауан канеха на маскен бал. Всеки трябваше да се облече като любимия си герой, без значение истински или измислен. Мелинда доста се измъчи, докато реши на кого да се спре. Нещо не й допадаха нито шотландската кралица Мери, нито Грета Гарбо, нито Ани Оукли, нито Клеопатра, а пък се боеше да не би някоя друга да се появи като Скарлет О’Хара, макар че според Вик такава вероятност нямаше. Представи си всеки костюм до най-малката подробност. Но все й се струваше, че има нещо по-подходящо за нея, само да можеше да се сети.

— Мадам Бовари например — предложи Вик.

Накрая Мелинда се спря на Клеопатра.

Щеше да свири Чарли де Лайл. Мелинда бе уредила въпроса. Наивно тържествуваща, тя съобщи на Вик, че склонила Чарли на петдесет долара вместо стоте, които обикновено искал, и че според Ивлин Кауан това съвсем не било прекалено.

Стана му противно.

— Мислех, че идва като гост.

— Е, да, но иначе нямаше да свири. Той много се гордее с професията си. Казва, че един музикант няма право да разхищава изкуството си. Пред толкова непосветени хора за нищо на света нямало да докосне пианото. Не било професионално. Много добре го разбирам.

Винаги разбираше много добре Чарлс де Лайл.

Напоследък Вик не отваряше дума нито за Де Лайл, нито за отсъствията на Мелинда от къщи. Положението си оставаше все същото, макар че Де Лайл повече не дойде на вечеря и Мелинда не излезе повторно през нощта. Не бяха ходили и на по-големи събирания, на които Мелинда да може да завлече и Чарли, така че никой от приятелите им, освен може би Ивлин Кауан, още нищо не подозираше. А сто на сто след маскения бал всички щяха да разберат — ето кое го плашеше. Така му се искаше да не отива, да се измъкне някак, обаче знаеше, че присъствието му поне малко ще сдържа Мелинда, а оттук логично следваше, че е по-добре да отиде. Колко често логиката не носи никаква утеха.

Ксенофонт беше под печат. Стивън прекарваше по цял ден пред машината и на всеки петнадесет секунди вадеше готова страница. Три-четири пъти дневно Вик го сменяше и той си почиваше, като се залавяше за нещо друго. Жена му Джорджиана на седмия месец от бременността си му бе родила втори син. И тя, и детето бяха добре. Стивън изглеждаше по-щастлив от всякога и през целия август щастието му сякаш изпълваше печатницата. Вик приготви и другата преса, за да може да работи едновременно със Стивън. Можеха да набират само по пет страници, понеже нямаха повече от гръцките букви, но без помощта на Вик само тия двадесет страници биха отнели на Стивън повече от месец. Печатаха сто екземпляра. Вик се оправяше с машината не по-зле от Стивън и му доставяше удоволствие да стои сред тая тишина, нарушавана единствено при съприкосновението на пресата с хартията, под слънчевите лъчи, които струяха през отворените прозорци и падаха върху току-що отпечатаните страници. Август премина в спорен труд. Всяка вечер между шест и половина и седем Вик напускаше тоя мирен свят и се озоваваше сред хаос. Откак се захвана с печатницата, се чувствуваше най-спокоен в нея, но никога не бе я противопоставял до такава степен на останалия свят, че да се усеща разкъсан на две.

Вик не беше мислил как да се маскира и едва в деня преди бала се спря на Тиберий. Костюмът беше прост: тога с цвят на овесено брашно, направена от старите завеси от хола, домашни чехли без ток с кръстосани върху пръстите кожени каишки, два евтини, но класически по форма клипса, които си купи, за да не използува Мелиндините — и толкова. Видя му се по-прилично да облече отдолу тениска и шорти, вместо да бъде само по бельо.

Беше мека съботна вечер, но тъй като в тоя край никога не настъпваха истински жеги, топлото сияние на празничните фенери, поставени край пътеката и около басейна, съвсем не беше неприятно. Вик и Мелинда пристигнаха рано, в девет без четвърт, за да може Мелинда да посрещне Чарли в девет и да го представи на домакините. Само Мелърови ги бяха изпреварили и вече седяха с Ивлин и Фил на терасата, където беше по-осветено, а на ниската маса до тях имаше огромна купа пунш и множество чаши.

— Добре дошли! — посрещна ги Ивлин. — Охо, я погледнете нашата Клеопатра!

— Добър вечер — поздрави Мелинда и кършейки талия, се заизкачва към терасата, като влачеше по стъпалата зелената си рокля и димеше през змиевидно цигаре, което придържаше между пръстите си. Дори беше къносала косата си.

— А това трябва да е Цицерон — обърна се Хорас към Вик.

— Би могло — съгласи се Вик, — само че нямах това предвид.

— Аха, Тиберий.

— Благодаря ти, Хорас.

Беше споменал пред Хорас, че напоследък се интересува от Тиберий и изчита всичко, което успее да намери за него.

— А ти? — Погледна развеселен към корема на Хорас, издут от пъхнатата под ризата възглавница. — Приличаш ми на някой венециански Дядо Коледа!

Хорас се изсмя.

— Нищо подобно! Опитай се да отгатнеш.

Но нямаше за кога да отгатва, защото в този момент Ивлин Кауан му поднесе чаша пунш.

— Има всевъзможни неща за пиене, ако не обичаш пунш, Вик, но тая вечер трябва да пийнеш за слука!

Вик вдигна чашата си към Фил Кауан.

— Наздраве за „Заровените съкровища“! За това да бъдат изровени.

„Заровените съкровища“ беше заглавието на книгата. Фил се поклони и благодари.

Макфърсънови пристигнаха като двойка викинги. Костюмът особено подхождаше на високата, яка фигура на мисис Макфърсън и на широкото й, пълно и румено лице. И двамата бяха към петдесетте, но спортуваха достатъчно, за да могат да си позволят поли до коленете и сандали с ремъци, които се кръстосваха върху пълните прасци на единия и мършавите пищялки на другия. Явно взривът от смях, който предизвикаха при появата си на терасата, им достави изключително удоволствие.

Ивлин пусна грамофона и Фил и Мелинда влязоха в салона да танцуват. Пристигнаха още две коли. Зададоха се две двойки, следвани от Де Лайл по бяло сако. Озърташе се за Мелинда и изостана от групата. Вик се направи, че не го вижда. Но Мелинда, чула врявата, излезе на терасата и като видя Чарли, спусна се към него и го хвана за ръката.

— Да се беше облякъл поне като Шопен!

Тая фраза сигурно отдавна беше подготвена за случая.

— Приятно ми е да ви представя Чарли де Лайл — обяви тя на висок глас. — Това са мистър и мисис Кауан, нашите домакини, мистър и мисис Макфърсън… — Изчакваше Де Лайл да измърмори по едно: „Приятно ми е.“ — Мистър и мисис Мелър, Дон и Джун Уилсън… мисис Поднански, мистър…

— Кени — отзова се младежът, който на Четвърти юли беше един от партньорите по танц на Мелинда.

— Тази вечер мистър Де Лайл ще свири за нас — съобщи накрая Мелинда.

Разнесе се заинтригувано шушукане и слабо ръкопляскане. Чарли изглеждаше смутен и изнервен. Мелинда му подаде чаша пунш и го поведе към салона, за да му покаже пианото, като че ли къщата беше нейна. Дон и Джун Уилсън, застанали край купата с пунша, също имаха малко притеснен вид. По шлифер, здраво стегнат в кръста и с вдигната яка, Дон Уилсън навярно умираше от горещина, а беше сложил и шапка с обърната надолу периферия. Сигурно някой автор на криминални романи, помисли си Вик. Не беше положил много грижи за костюма си и доста смутено държеше лулата си, а намръщената му физиономия вероятно подхождаше на избраната роля. Слабата му жена беше боса, облечена с нещо като къса, тънка бледосиня нощница. Това ще да е или Трилби[19], или някоя изполичарка, предположи Вик.

Изпитваше неловкост и досада от самото начало и при това беше напълно трезвен след първата чаша пунш, въпреки че по настояване на Мелинда бяха изпили и по чаша уиски преди тръгване. Очертаваше се една от ония вечери, в които, колкото и да пие, изобщо не можеше да се напие, и всеки миг между дванадесет и половина, когато Де Лайл щеше да се върне от Балинджър, и часа, в който Мелинда решеше да си тръгнат, щеше да се точи дълъг и мъчителен заради „блестящото“ свирене на Де Лайл.

Де Лайл вече удряше клавишите, а Мелинда се беше над весила над него като майка, която показва на света своя вундеркинд. Вик ги виждаше от терасата през големите панорамни прозорци. Тръгна към стълбището и мина покрай Дон и Джун Уилсън, които разговаряха с Фил до купата с пунша.

— Как сте? — обърна се той към тях, като с усилие се усмихна. — Радвам се да ви видя.

Двамата кимнаха свенливо. Мина му през ум, че сигурно много си патят от тая свенливост. Във всеки случай бяха несравнимо по-приятна компания от Чарли де Лайл, който, едва сега осъзна Вик, дори не беше го погледнал, докато Мелинда го представяше на терасата, макар че той гледаше към него. Сети се, че му отмъщава, задето не го поздрави, когато бяха с Хорас в „Честърфийлд“. Мелинда го беше смъмрила още на следващия ден:

— Чувам, че си бил в бара на „Честърфийлд“ и дори не си поздравил Чарли!

Вик вдигна глава и пое дълбоко свежия въздух. От орловите нокти, насадени по ниския каменен бордюр на пътеката, се носеше сладък дъх, над който по-нататък надделя ароматът на гардении. Вик се отправи към къщата. Беше само девет и половина. Още цял час, докато си отдъхне за малко от Де Лайл. Изкачи стъпалата на терасата, готов да завари в салона и най-лошото. Но Мелинда танцуваше с мистър Кени.

— Мистър Ван Алън — чу до себе си женски глас. Беше мисис Макфърсън. — Вие имате такива големи познания. Бихте ли ми казали дали се носи нещо под тогата?

— Да — усмихна се той. — Чувал съм, че римляните носели бельо. — Нямаше смисъл да й казва латинското му име — само би излязъл педант в нейните очи. — Четох някъде, че когато ораторите искали да покажат на народа белезите на войнската си чест, не слагали бельо, за да могат, като свалят тогата си, да покажат на хората която част от тялото си желаели.

— О, колко забавно — изкикоти се мисис Макфърсън. Вик си спомни, че е дъщеря на богат чикагски месар.

— Да, наистина. Но едва ли аз ще съм толкова забавен тая вечер. Отдолу съм по шорти и тениска.

— Охо! — изсмя се тя. — Хорас ми каза, че това лято ще издавате някаква направо разкошна книга.

— За Ксенофонт ли става дума?

— Да! Точно това беше.

После, без да разбере как, Вик се озова до нея на дивана, увлечен в разговор за Стивън Хайнс, когото тя бегло познаваше, защото ходеха в една и съща църква, и за покрива на гаража им, който се чудели дали да поправят, или да го съборят и построят наново. Джордж Макфърсън, Мак, бил съвсем непрактичен човек, както беше му казвала и в други подобни разговори. Преди няколко години Вик им беше дал съвет как да разширят избата си. Мак не работеше, живееше с парите на жена си и беше успял така да се подреди вкъщи, че изобщо нищо не вършеше — освен да пие, както се говореше. Вик разнищи въпроса за покрива от край до край, посочи цени и имена на строителни бюра. Това му беше по-интересно от обичайните за такива събирания разговори, пък и убиваше времето. Забеляза, че точно в десет и тридесет и две Мелинда отиде при Чарли, сложи ръка на рамото му и несъмнено му каза, че е време да тръгва. Чарли кимна. Завърши песента, която свиреше, изправи се и под слабите, но възторжени ръкопляскания, избърса лъсналото си плоско чело.

— Чарли ни напуска сега, но в дванадесет и половина ще се върне и тогава ще продължим! — обяви на всички Мелинда и помаха с ръка. После излезе с Чарли на терасата и Вик забеляза, че това направи впечатление на Хорас — той го погледна, кимна му леко и се усмихна, но очите му говореха друго. На Вик му мина през ум, че повечето, ако не и всички жени, благодарение на по-верния си усет за тия неща, трябва вече да са се досетили, че Де Лайл е новото завоевание на Мелинда, и само доброто възпитание ги възпира да го покажат. Е, разбира се, не всички жени имат чак такова възпитание. Кой знае. Осъзна, че се вглежда във всяко лице край себе си. Но полза никаква.

В салона Ивлин подреждаше гостите в кръг, за да започне конкурсът за най-добър костюм за оценка щяха да служат аплодисментите, които участниците предизвикат.

Марта Вашингтон (мисис Питър Джош), като съпруга на президента, пристъпи първа. Носеше неизбежните гофрирани шапка и престилка, държеше бонбониера, а на устните й закачливо играеше цигаре. Реверансите й не бяха съвсем убедителни. После се зададе Лейди Макбет със свещник в ръце, придружена от съпруга си — един Хамлет, който държеше огледало и наистина изглеждаше луд. Вик не поглеждаше към вратата на терасата, примирил се вече с мисълта, че Мелинда е заминала за Балинджър с Де Лайл, но след няколко минути тя се върна и най-невъзмутимо се заприготвя за конкурса, като нагласи цигара в цигарето си.

Ърнест Кей — мършав, стеснителен човек, който най-много веднъж в годината ходеше на гости — се беше пременил като д-р Ливингстън и предизвика най-бурните аплодисменти. Костюмът му се състоеше от брич за езда и оригинални кожени гетри, тропическа каска, смешно дълго, тясно в раменете памучно сако, което стигаше почти до коленете му, и неизвестно защо — монокъл. Вик получи изненадващо много аплодисменти, отвсякъде му подвикваха: „Сваляй тогата!“ Той разкопча единия клипс на рамото си, откри шортите и тениската и като се завъртя и поклони, с елегантен жест като истински римлянин закопча тогата. Мелинда се вживя в ролята си и пренебрежително изтърси пепелта от цигарата си в косата на Фил Кауан. Имаше ръкопляскания и одобрителни викове.

Дребничката Марта Вашингтон получи наградата за женски костюм — малка кутия бонбони, червило и парфюм в целофаново пликче. Тя недоверчиво погледна бонбоните и попита: „Кое качество са?“

Д-р Ливингстън спечели сред мъжете и получи пакет, увит в толкова много хартии, че докато успее да го разопакова, притеснен от множеството погледи, го изпусна и последва нов взрив от смях. Накрая той измъкна бутилка уиски във формата на бедро. „Това ще да е мистър Стенли[20]“ — измърмори той и всички се разсмяха и заръкопляскаха.

Отново засвири грамофонът, отново заподнасяха напитки, а две прислужници отрупаха дългата маса пред прозореца с печена шунка и какво ли не още. Вик излезе на терасата. Там играеха някаква игра — пълзяха на четири крака с вързани очи и крепяха пластмасови чаши с вода на гърбовете си. Играта се казваше „Лама“. Задачата беше да се стигне до края на терасата, без водата да се разплиска, макар че това постоянно се случваше. Едва ли имаше нещо, което да го привлича по-малко, но все пак дълго остана да гледа и беше още на терасата, когато в дванадесет и половина Де Лайл се завърна.

Мелинда посрещна Де Лайл на вратата, взе ръката му в своята, отри бързо бузата си в синкавата му блуза, а той се усмихна и не изглеждаше притеснен като преди. Дори извърна глава към Вик и леко се подсмихна, сякаш искаше да каже: „Как ли изобщо можеш да ни попречиш?“ Вик настръхна от яд. Съжали за усмивката, с която, преди да се усети, му беше отвърнал. Де Лайл приличаше на престъпник. Беше от оня тип хора, пред които човек не смее да се обърне с гръб, да не би да му откраднат нещо. Вик едва не каза на Ивлин и Фил, че няма да е зле да приберат всички ценни преносими вещи от къщи, понеже са известни немалко случаи наети музиканти да пъхат това-онова по джобовете си, но съобрази, че така ще изложи Мелинда, тъй като тая вечер тя явно бе взела Де Лайл под крилото си. Ръцете му бяха вързани.

— Хайде, Вик! — Ивлин го хвана за ръката. — Ела да играеш!

Вик напъха полите на тогата си в шортите, коленичи и опря ръце в пода. Щеше да се състезава с Хорас (Галилей). Сложиха пластмасовите чаши с вода на гърбовете им и те потеглиха. От салона долетя мелодията на „Тъжното сладурче“ в аранжимент за четири ръце. Подготовката на това изпълнение явно изискваше време — доказателство, че Мелинда и Де Лайл дълго са били заедно.

Хорас събори чашата си и Вик излезе победител. После победи и Ърнест Кей. Оставаше само Хамлет, за да спечели шампионската титла. Хамлет, или Дик Хюлет, беше по-едър от него и се движеше по-бързо, но Вик имаше по-добра координация на движенията. Успяваше да редува лява ръка — дясно коляно с ляво коляно — дясна ръка като пъргаво кученце. Всички се превиваха от смях. Дон Уилсън бе застанал в единия ъгъл на терасата и наблюдаваше едва-едва усмихнат. Сложиха венец върху главата на Вик, някой го посипа с гардения. Прекалено сладникавият дъх, който се разнасяше от главата му, му напомни убийствения дъх от брилянтина на Чарли.

Докато оправяше тогата си, Вик забеляза през навалицата, че Ивлин посочи с глава пияното и пошепна нещо на мъжа си, а той е наведе към нея. Ивлин вдигна вежди някак тъжно-примирително, а Фил сложи ръка на рамото й и леко го стисна. Пряко волята си тръгна към тях. Пианото замлъкна.

Мелинда и Де Лайл седяха на столчето пред пианото и си приказваха. Но на лицето й грееше същото онова оживено изражение, което толкова отдавна не бе му отправяла.

— Вик! — повика го Фил. — Ела да хапнеш нещо.

Отново домакинът, който го подканя да яде, защото е изоставен и презрян от жена си. Отново познатото: „Вземи си още едно парче кейк, Вик.“

— Благодаря — отвърна бодро и сложи в чинията си резен шунка, малко картофена салата и стрък керевиз, макар че изобщо не му се ядеше.

— Взехте ли си банските костюми? — попита Фил.

— Да. Оставихме ги в стаята с връхните дрехи.

Вик погледна към пианото, но Мелинда и Де Лайл не бяха вече там. Фил продължаваше да говори и той се опитваше да поддържа разговора, да бъде приятен и забавен, но усещаше, че и Фил като него мисли само за изчезването на Мелинда и Де Лайл.

Чу се гласът на Ивлин от терасата:

— Има ли желаещи за плуване?

И само миг по-късно друг женски глас, който Вик не, можа да познае, извика от дъното на салона:

— Я гледай, вратата заключена!

Преди да иде да види какво става, Фил се обърна към Вик.

— Има още много време. Няма защо да бързаме.

— О, да — съгласи се той и почеса горната си устна. — Бих пийнал още нещо.

Но не му се пиеше нищо и като се обърна да вземе чинията си, която бе оставил на края на шведската маса, видя до нея недопитата си чаша.

— Извини ме, Вик — рече през рамо Фил Кауан и изчезна към терасата.

Дали не отиваше да се посъветва с жена си какво да прави със заключената стая? Вик усети, че страх — а може би отвращение или пък паника, кой знае — запъпля по голите му под тогата нозе. После чу приятен, но толкова безизразен женски глас, че не можа да разбере дали е отправен към Мелинда, който казваше: „О, Мелинда!“, и като при сигнал за отстъпление излезе на терасата и се отправи към най-тъмния й ъгъл. Дон Уилсън беше все още там и разговаряше с някаква жена. — Джени Макфърсън. Вик се загледа към плувния басейн. Някои от фенерите бяха угаснали, но два-три още осветяваха ленивите му очертания на разтворено „Г“ със заоблени ъгли. Нямаше луна. Двама души едновременно скочиха в басейна и заплуваха по отсечките на „Г“-то. По-скоро прилича на бумеранг, помисли си Вик.

— Какво си се уединил така?

До него внезапно се бе озовала Ивлин Кауан, наметната с хавлиена кърпа. Черният й бански костюм беше с поличка на волани като на балерина.

— О, не се безпокой за мен — отвърна Вик.

— Няма ли да се изкъпеш?

— Чакам Мелинда.

В този момент от басейна някой повика Ивлин и тя хукна по стълбите, като поръча на Вик да побърза.

Мелинда и Де Лайл излязоха на терасата с още няколко души, всички по бански костюми. Сред тях беше и Хорас, който, щом видя Вик, се отдели от останалите и отиде при него.

— Нима Тиберий вече се е оттеглил в покоите си? — запита той.

Без да може дума да промълви. Вик гледаше Мелинда, която вървеше в зеления си бански костюм през ливадата към колите и махаше за довиждане на отиващите си гости.

— Няма ли да се топнеш? — запита го Хорас.

— Нещо не ми се иска — отвърна Вик. — Но ще сляза до басейна — додаде, без да знае защо, понеже и това не му се искаше.

Слязоха по стълбите, без да разговарят. Накрая Хорас рече:

— Като че ли гостите понамаляха.

Вик се дръпна от светлината на фенерите. Де Лайл беше седнал на ръба на басейна с две бутилки бира в ръце и наблюдаваше Мелинда, която плуваше бързо бътерфлай към него. После отиде да я пресрещне. Още не е влизал, заключи Вик по сухите му плувки. Тялото му беше мършаво и бледо, снопчета черни косми стърчаха по хлътналите му гърди и даже отзад по лявата плешка. Наведе се и щом Мелинда се показа от водата, й подаде едната бутилка.

— Адски ме боли главата — каза тя с ясния си висок глас. — Това или ще ме спаси, или ще ме довърши.

В този миг съзря Вик.

Той се извърна и се запъти към гарденията уж да разгледа белите й цветчета, макар че в тая тъмница те едва се виждаха.

— Ей, ти! — разнесе се след него гласът на Мелинда. Тя му метна свитите на топка плувки и той ги улови. — Няма ли да влизаш?

Де Лайл се хилеше от басейна. На светлината на фенерите лицето му изглеждаше мъртвешко.

Мелинда пльосна по корем във водата, но това ни най-малко не я стресна и след няколко загребвания с лекота заплува по гръб.

— О, божествено е!

Вик очакваше да чуе това, тъй като не се съмняваше, че Мелинда е пила толкова много, че вече нито знае, нито я е грижа какво говори. Съвсем спокойно можеше да изтърси: „Чарли, обожавам те!“, както една вечер по времето на Джо-Джо беше казала: „Джо-Джо, обожавам те!“, и приятелите им, които бяха с тях (Ивлин и Фил, спомни си той), от деликатност се направиха, че не са чули.

Някъде далеч на пътя се затръшна врата на кола.

Де Лайл боязливо се заспуска по желязната стълба в единия край на басейна. Вик се отправи към най-отдалечената гардения да обуе плувките си, тъй като в басейна го очакваха, но го обзе отвращение да влиза, докато Мелинда и Де Лайл са там, да приближи дори водата, в която е бил Де Лайл. Храстът беше на тридесетина метра от басейна, в най-тъмния ъгъл на ливадата. Така внимателно се прикри зад него, като че бе слънчев ден. Свали тогата, шортите, бельото и тениската и се показа бос по кафяви плувки.

Хорас го нямаше, явно се бе прибрал в къщата. Когато приближи, Мелинда се изкачваше по стълбата.

— Студено ли ти стана? — попита я той.

— Не. Боли ме главата.

Тя свали бялата си гумена шапка и разтърси влажната си коса.

Де Лайл се беше хванал за тръбата на басейна и не представляваше твърде внушителна гледка.

— Доста е студено за мен — рече той.

— Да ти се намира аспирин, Ивлин? — попита Мелинда.

— О, разбира се! — Ивлин стоеше наблизо на тревата. — Но май нямам тук подръка. Сигурно има в спалнята. Ще дойдеш с мен, нали? Само ще се отбия да видя какво става с кафето.

— Още оттук ми ухае на кафе — обади се Фил, като се надигна от края на басейна. — Някой иска ли кафе?

— Не още, благодаря. — Вик единствен отговори. Изведнъж осъзна, че е останал сам с Де Лайл.

— Няма ли да влизаш? — запита го Чарли, като се оттласна от стената на басейна и заплува в някакъв неопределен стил към по-плитката му част.

Водата му се виждаше черна и неприветлива. Не студена, а именно неприветлива. Искаше да си тръгне, да остави Де Лайл сам, но разбираше, че това би изглеждало като своего рода отстъпление, като глупава приумица, след като вече си е направил труда да си обуе плувките.

— О, идвам — отвърна той и веднага се плъзна по ръба на басейна в дълбоката вода. Беше отличен плувец, но не му беше до плуване сега и внезапната мокра студенина, която разбърка косата му, го преряза като с нож и задействува някакво скрито в него моторче на гняв.

— Хубаво басейнче — рече Де Лайл.

— Да. — Отговори така хладно, както снобът отговаря на нечленуващите в неговия клуб. Като цепеше с ръце водата, погледна към терасата, където още горяха два фенера. Нямаше никой.

Де Лайл лежеше по гръб на водата. Едната му ръка се вдигна и загреба несръчно и боязливо, макар че, където беше, дълбочината едва ли надвишаваше ръста му. Вик усети желание да го стисне за раменете и да го тикне под водата. Дори заплува към него. Де Лайл се мъчеше да се добере до края на басейна, когато го настигна. Хвана го за гърлото и го дръпна назад. Не се появи и мехурче, когато главата на Де Лайл изчезна под водата. Вик притискаше рамото и брадичката му и несъзнателно го тласкаше към по-дълбоката част на басейна, където водата надвишаваше неговия ръст, макар че и тук не се затрудняваше да държи главата си на повърхността, понеже Де Лайл риташе и се гърчеше в усилието си да се освободи. Вик се извърна и захвана краката му като в клещи между прасците си. От това леко се наклони и главата му се потопи, но ръцете му продължаваха да стискат здраво. Скоро изплува. Де Лайл още беше под водата.

Та това е само шега, каза си Вик. Ако сега го пуснеше, нямаше да бъде нищо друго освен шега, макар и груба, но в този момент Де Лайл засили съпротивата си и той трябваше да се напрегне. Едната му ръка притисна под водата тила на Де Лайл, а другата се стегна около китката му, така че със свободната си ръка Де Лайл да не може да му попречи да притиска тила му. Единият му крак се показа на повърхността и после изчезна.

Внезапно Вик осъзна колко спокойна е водата наоколо, как е притихнало всичко. Сякаш беше оглушал. Поотпусна хватката си, макар че продължаваше да държи Де Лайл под водата. Огледа ливадата, къщата, терасата. Не видя никого, но изведнъж — хладнокръвно, без следа от паника — съобрази, че преди да натисне Де Лайл под водата, не беше огледал достатъчно добре дали няма някой на терасата или на ливадата. Продължаваше да държи едва поклащащите се рамене, все още не можеше да повярва, че Де Лайл или е мъртъв, или е в безсъзнание.

Та това е само шега, отново си каза Вик. Но беше твърде късно, за да е шега, и когато този факт най-сетне проникна в съзнанието му, той съобрази какво ще трябва да поддържа — как, докато се е обличал на поляната, Де Лайл вероятно е получил мускулен спазъм, защото нито е чул, нито е видял нещо. Внимателно отдръпна ръцете си. Темето изплува, но лицето остана под водата.

Вик излезе от басейна. Запъти се право към гарденията и започна да се преоблича. Откъм кухнята долитаха гласове и смях. Навлече бързо тогата, като я омота около тялото си с усвоеното вкъщи движение, и тръгна през ливадата към задната врата на кухнята.

Там бяха всички — Мелинда, Ивлин, Фил, Хорас, Мери, — но само Ивлин му обърна внимание.

— Искаш ли сандвич и кафе, Вик?

— Кафе може — отвърна той.

Фил наливаше кафето, а до него Мелинда уморено си правеше сандвич с шунка и се оплакваше, че още я боли главата. Надвесен над мивката, Вик почувствува потискащата прилика в завършека на всички подобни празненства — домакините и шепата застояли се гости, блажено отпуснати, защото се познават отлично, изпаднали в сладостна нега поради късния час и изпития алкохол. Същевременно беше уверен, че няма да има дума или жест от тая вечер, по които по-късно дълго да не се разисква и спори: Ивлин се опитва да продължи разказа си, който явно е започнала, преди той да влезе — как срещнала свой стар приятел, чието момченце претърпяло някаква особена сърдечна операция; Хорас се напряга да слуша; Фил му подава кафе: „Заповядай, Вик. Искаш ли захар?“; Ивлин пита: „А за мене няма ли?“ — и подава чашата си; Мелинда казва през налегналия я вече сутринен махмурлук: „Боже мой, кажи ми какво сторих, та така ми кънти главата?“, без да се обръща специално към някого, но с толкова кънтящ глас, че Ивлин става и отива при нея: „Нима продължава, мила? Защо не вземеш още едно от тия чудесни жълти хапчета? Ще ти помогне, убедена съм.“

Мелинда последва Ивлин до средата на кухнята и Вик помисли, че отива с нея за жълтите хапчета, но тя се извърна и попита:

— А къде е Чарли?

— Плува още — отвърна Вик.

— Плува ли? — недоверчиво попита тя.

— Е, поне докато бях там, плуваше.

Мелинда тръгна да излиза, но се спря на вратата и като се държеше за рамката, наведе се навън и извика:

— Чарли! Хайде идвай!

Прибра се, без да дочака отговор.

Ивлин се върна много бързо. Мелинда глътна хапчето и веднага тръгна да прибира Чарли, като отново го повика от вратата.

Вик забеляза как се спогледаха и подсмихнаха Фил и Ивлин, задето тая вечер Мелинда е толкова загрижена за Чарли. Фил взе един сандвич и отхапа.

После се разнесе писък.

— Вик! — крещеше Мелинда. — Фил!

Изтичаха навън — Фил начело, след него Вик и Хорас. Мелинда стоеше безпомощно край басейна.

— Той е мъртъв!

Фил свали сакото си и скочи в басейна. Докато теглеше Чарли към тях, Вик зърна сгърченото му бледо лице. Той пое едната ръка, Хорас — другата, и извлякоха тялото навън.

— Да знаете… — започна Фил, като се задъхваше — как се прави изкуствено дишане?

— Ами… да — отвърна Вик, обърна лицето на Чарли и пъхна дясната му ръка под бузата, а лявата вдигна нагоре. До него Мелинда като обезумяла търсеше да напипа пулса в китката.

— Не усещам пулса му! — кресна тя истерично. — Извикайте доктор Франклин!

— Аз ще му се обадя! — Ивлин затича към къщата.

— Това може и нищо да не означава — бързо рече Фил. — Продължавай! — Той опипваше лявата китка на Чарли.

Вик беше коленичил и повдигаше и отпускаше крехкия кокалест гръден кош на Чарли, като го придържаше под мишниците.

— Така ли се правеше, Хорас?

— Струва ми се, да — напрегнато отвърна Хорас, коленичи до Вик и загледа лицето на Чарли. — Устата трябва да се отвори — добави той и също като лекар, без да се колебае, пресегна към устата на Чарли и издърпа езика му навън.

— Какво ще кажеш да го обърнем надолу с главата, за да излезе водата? — попита Вик.

— Не се прави така — отвърна Хорас. — Само се губи време.

Вик повдигна гръдния кош по-нависоко. Никога не беше опитвал изкуствено дишане, но беше чел в енциклопедията как се прави — и то една вечер, когато Чарли беше у тях, както случайно си спомняше. Но си спомняше също, че препоръчваха изкуствено дишане, ако дишането е спряло, но сърцето бие, а сърцето на Чарли не биеше.

— Дали да не го обърнем и да масажираме сърцето? — попита той, като извършваше ритмичните движения, и макар да мислеше, че е спокоен, усети, че въпросът му издава възбуда и е точно от ония глупави въпроси, които може би очакват от него.

— Няма смисъл — отвърна Хорас.

— Не го правиш както трябва! — изкрещя Мелинда, коленичила край Чарли.

— Защо? Какво не е наред? — попита Фил.

— Дали да не донеса едно одеяло? — обади се с тънкия си глас Мери.

— Не го правиш както трябва! — В пиянската си истерия Мелинда започна да плаче и стене.

— Ще те отменя, щом се умориш, Вик — предложи Фил. Той продължаваше да държи китката на Чарли, но по уплашеното му изражение Вик разбра, че не напипва пулс.

Ивлин се върна тичешком.

— Доктор Франклин пристига веднага. Ще се обади в болницата, за да пратят линейка.

— Дали да не донеса едно одеяло? — отново запита Мери.

— Ей сега ще донеса — рече Ивлин и отново влезе в къщата.

— Мислите ли, че е получил удар? — попита Фил.

Никой не отговори.

— Дали пък не си е ударил главата? Видя ли го да се гмурка, Вик? — отново попита Фил.

— Не. Цамбуркаше на плиткото. — Вик отпусна сковалия се гръден кош.

— Добре ли изглеждаше? — обади се Мери.

— Да.

Фил побутна Вик.

— Дай да те сменя.

Разнесе се провлечен, траурен вой на сирена, който бавно приближаваше и заглъхваше, докато накрая секна. Фил продължаваше с изкуственото дишане. Двама лекари в бели престилки изтичаха по ливадата, като крепяха кислороден апарат.

Всичко бе потънало в призрачната, мрачно-бледа светлина на зората. На такава светлина никой не може да се върне към живота, помисли си Вик. На такава светлина се умира. Докато наблюдаваше лекарите, които се суетяха наоколо, разпитваха и накрая се заловиха с изкуственото дишане. Вик осъзна колко е изтощен. Сякаш излизаше от някакъв транс. Едва сега осъзна, че ако Де Лайл се съвземе, той е обречен. Не бе и помислил за това, докато правеше изкуственото дишане. Просто бе направил най-доброто, което бе по силите му, същото, което би направил, ако се отнасяше примерно за Хорас. Направил беше всичко необходимо, но без да желае съживяването на Де Лайл. За момент му се видя невъзможно да е удавил Де Лайл, сякаш беше си въобразил, а не беше го сторил. Започна да се взира в лицето му като всички останали — с изключение на Мелинда, която все така ридаеше и подсмърчаше, загледана в празното пространство пред себе си като обезумяла.

Единият лекар обезсърчено поклати глава.

Затръшна се врата на кола. После доктор Франклин, пъргавият дребен човек със сериозно лице и посивяла коса, в чиито ръце се бе родила Трикси, който бе намествал счупени ръце и лекувал стомашни разстройства, бе разрязвал циреи и предписвал диети, бе мерил кръвното налягане на всеки от тях, забърза по ливадата с малката си черна чанта в ръка.

— Продължихте ли с изкуственото дишане, след като ми се обадихте? — попита той, като опипа китката на Де Лайл и повдигна единия му клепач.

— Да, допреди няколко минути — отвърна Ивлин.

Доктор Франклин недоволно поклати глава.

— Няма ли никаква надежда? — попита Ивлин.

Мелинда силно изхлипа.

— Така изглежда — отвърна доктор Франклин унило и се зае със спринцовката.

— Ааа… — застена Мелинда и покри с ръце лицето си.

Явно навикнал да заварва какво ли не при спешните нощни повиквания, доктор Франклин не й обърна внимание, но Вик си даваше сметка, че ако удавникът беше той, би намерил време за някоя успокоителна дума към съпругата. Иглата потъна в ръката на Де Лайл.

— Ще разберем след няколко минути — рече докторът. — Иначе… — Той хвана лявата китка на Де Лайл.

Фил се изправи и мина няколко крачки встрани. Ивлин, Хорас и Мери го последваха, сякаш напрежението можеше да намалее, като се отдалечат от мъртвеца. Вик се наведе и нежно прихвана Мелинда за ръката, но тя го отблъсна. Присъедини се към останалите.

Фил беше така пребледнял, че всеки миг можеше да припадне.

— Май по едно кафе ще ни дойде добре — рече той, но никои не помръдна. Всички гледаха към групата лекари и наполовина покритото с одеялото тяло.

— Боя се, че нищо не може да се направи — изправи се доктор Франклин. — Ще го откараме в болницата.

— Мъртъв! Той е мъртъв! — изкрещя Мелинда и някак странно успокоена се отпусна върху тревата.

Когато след малко сложиха Де Лайл на носилката, тя скочи на крака. Искаше да иде в болницата. Сборичка се с Вик и Фил, които я задържаха. Един от юмруците й попадна върху ухото на Вик. Роклята й се разцепи и Вик видя голата й гърда, която потръпваше като у побесняла менада. Успя да я хване за лактите и да ги притисне на гърба й. Но после, внезапно засрамен, я пусна и тя се втурна напред, сборичка се с Фил, извика от болка и се хвана за носа. Въведоха я в къщата.

В кухнята Ивлин вече беше приготвила чаша кафе.

— Пуснах вътре два луминала — пошепна тя на Вик.

С някакво безумно настървение Мелинда изгълта димящото кафе. Носът й кървеше, гърдата й бе все още оголена. Вик сне тогата си и я загърна, но когато посегна да обърше носа й, тя замахна необуздано към него, при което събори няколко чаши от сушилнята. После се отпусна в несвяст на един стол, като повлече със себе си и Вик, който се бе опитал да я прихване. Коляното му попадна върху парче стъкло. Внезапно притихнала, Мелинда лежеше с отметната назад глава и втренчен в тавана поглед. Кръвта се стичаше по горната й устна и Вик я попиваше с тогата, докато Ивлин донесе книжни салфетки и буца лед, която сложиха под тила й. Мелинда с нищо не показа, че е усетила леда върху горещата си кожа.

Вик се извърна. Хорас и Мери стояха край печката, а Фил, озадачен и изплашен, бе застанал насред кухнята и на Вик му мина през ум, че подозрението най-напред би паднало върху него, има ли съмнение, че Де Лайл е убит и убиецът е един от тях.

— Едва ли е искал да се самоубива, а? — обади се Фил.

Мелинда надигна глава.

— Разбира се, че не! Защо ще иска да се самоубива, след като целият свят беше в краката му, след като притежаваше до една всички дарби, за които човек може да мечтае!

— Какво правеше Де Лайл, когато ти излезе от басейна? — обърна се Фил към Вик.

— Плуваше. По гръб, ако не се лъжа.

— Да ти е казал, че водата е студена? — запита Ивлин.

— Не. Преди това, струва ми се, каза, че е доста хладна, но…

— Ти си го убил — отсече Мелинда и впи поглед във Вик. — Халосал си го по главата и си го държал под водата.

— О, Мелинда! — възкликна Ивлин и отиде при нея. — Толкова си разстроена!

— Халосал си го по главата и си го удавил! — повтори по-високо Мелинда и се отскубна от ръцете на Ивлин. — Ще се обадя в болницата!

Фил я улови за ръката, но тя така рязко бе скочила, че се удари в хладилника.

— Мелинда, недей! Не сега!

— Вик го е убил, знам, че го е убил! — Мелинда изкрещя толкова силно, че всички съседи биха я чули, ако най-близките къщи не бяха на половин километър. — Той го е убил, пуснете ме! — Тя ожесточено се нахвърли върху Вик, който бе приближил. Хорас се опита да улови замахващата й ръка. — Ще им кажа да прегледат главата! — После внезапно притихна в ръцете на Фил и Хорас, надигнала разрошената си, къносана глава, затворила мокрите си очи.

— По-добре да я оставим да поспи тук, Вик — рече Ивлин. — Само за Трикси се безпокоя. Ще се оправите ли?

— Тя е у Питърсънови. Ще се оправим някак — отвърна Вик.

Хорас бе пуснал ръката на Мелинда и се отправи към Ивлин с уморена усмивка.

— Ще тръгваме, Ивлин, освен ако няма с какво още да ви помогнем.

— Като че ли няма, Хорас. Още две хапчета ще й дойдат добре, нали? — запита го тя тихо, готова да пусне два луминала в току-що приготвеното кафе. — Четвъртинки са.

— Разбира се — отвърна Хорас и се обърна към Вик. — Лека нощ, Вик. Ще ни се обадиш, нали? И — горе главата! — Той потупа Вик по рамото.

Въпреки че говореше съвсем тихо, Мелинда го чу и излязла от унеса си, кресна на Хорас:

— Горе главата ли? Горе главата? Неговата глава трябваше да е под водата, на дъното на тоя басейн!

— Мелинда!

— Мелинда, престани! — намеси се Фил. — Хайде, изпий това!

Мелинда не крещя повече, но измина цял час, докато успеят да я сложат да легне в стаята за гости на горния етаж.

Фил се обади в болницата „Сейнт Джоузеф“ в Уесли веднага щом Мелинда се успокои. Съобщиха му, че Чарлс де Лайл е мъртъв.

10

Тръгнаха си по обяд. Мелинда мълча през целия път до вкъщи. Не беше продумала, откак слезе от спалнята в единадесет часа. Клепачите и бяха подпухнали и още беше като замаяна от приспивателното. Не беше сложила червило и изопнатите й устни изглеждаха по-тънки от обикновено, както беше зареяла поглед през прозореца на колата.

Като я остави вкъщи и се преоблече с джинси и чиста риза, Вик отиде до Питърсънови да прибере Трикси. Прецени, че е редно да им каже какво се е случило. Иначе биха го взели за неестествено от негова страна.

Затова на алеята пред къщата, когато децата бяха достатъчно далеч, рече:

— Снощи се случи нещастие. Един човек се удави в басейна.

— О, господи! — ококори очи Катрин Питърсън.

— Кой? — попита Питърсън.

Отговори му. Изобщо не бяха чували за Де Лайл, но искаха да узнаят всички подробности — колко е годишен, какво е ял преди нещастието (Вик не можа да ги осведоми), колко дълго е бил във водата, докато го открият. Отвърна, че не е съвсем сигурен, но като излязъл от басейна, Де Лайл плувал от може би седем минути. Трябва да е получил мускулен спазъм. Питърсънови се съгласиха, че това е най-вероятното.

После двамата с Трикси си тръгнаха. Тя беше с най-официалните си дрехи, тъй като с Джени бяха ходили на неделно училище. Заразказва му за някакви пластмасови самолетчета, които се залепяли на гумичка, като ги изстреляш. Видяла ги у едни момчета в неделното училище и много й се приискало и на нея. Вик спря пред павилиона за вестници и й купи самолетче. Мислите му обаче бяха съвсем другаде. Не му излизаха от главата две неща — Уилсънови и въпросът на Фил сутринта. Второто го тормозеше повече. Леко смутен, Фил го бе попитал: „Да не би Мелинда да е влюбена в Де Лайл?“, и Вик му бе отвърнал: „Нищо не знам, Фил.“ Само толкова. Но всеки би могъл да си го помисли. През цялата вечер Мелинда несъмнено се бе държала като влюбена в Чарли и това, особено дуетът, който изсвириха на пианото, положително щеше да се запомни и коментира и да се свързва с предишните й любовни истории. Тормозеше го не чувството за вина или страх да не бъде разкрит, а остър, болезнен срам от въпроса на Фил. С Уилсънови нещата бяха по-мъгляви. Сутринта, докато си пиеха кафето и портокаловия сок, Ивлин беше подхвърлила:

— Чудно как Уилсънови нищо не са забелязали. Те си тръгнаха точно когато трябва да се е случило нещастието. Не си ли спомняш, Фил? — Но Фил не си спомняше.

Ивлин твърдеше, че Уилсънови си тръгвали, когато двете с Мелинда влезли в къщата за аспирин — нали Мелинда я болеше главата, — и че след минутка Дон се върнал за нещо, не си спомняше за какво, което жена му била забравила.

Въпросът беше: дали ако Дон е минал през поляната и е видял борбата в басейна, би се качил в колата си, без дума да каже? Не беше много вероятно. Ако не беше чудатият затворен характер на Дон, подобна мисъл едва ли изобщо би му минала през ум.

Завариха Мелинда да пие уиски с вода. Не каза и едно „здрасти“ и макар че Трикси и други сутрини беше виждала майка си разрошена и кисела, сега разбра, че се е случило нещо много по-лошо от обикновено. След като я изгледа продължително, тя отиде в стаята си да се преоблече, без нищо да попита.

Вик отиде в кухнята и приготви бъркани яйца със сирене за Мелинда. Поръси ги с малко червен пипер, защото понякога, когато не беше в настроение, тя ги харесваше така. После се върна в хола и приседна на дивана до нея.

— Ще хапнеш от яйцата, нали?

Тя не отвърна. Само отново отпи от чашата си.

— Сложил съм и червен пипер.

Той гребна от яйцата и поднесе вилицата към устата й.

— Върви по дяволите! — процеди Мелинда.

Трикси се върна, вече по панталон, със самолета в ръка.

— Какво има? — попита тя Вик.

— Чарли е мъртъв, ето какво! Удавен е! — изкрещя Мелинда и скочи от дивана. — Баща ти го уби, така да знаеш!

Трикси зяпна.

— Вярно ли е, татко?

— Не, Трикси — отвърна Вик.

— Но е умрял, така ли? — настояваше Трикси.

Вик изгледа намръщен Мелинда.

— Защо трябваше да казваш това? — Сърцето му се беше разтуптяло от гняв. — Защо, кажи, защо?

— На децата винаги трябва да се казва истината — дръзко отвърна Мелинда.

— Ама умрял ли е, татко? — отново попита Трикси.

— Да, удави се.

Трикси беше озадачена, но ни най-малко не му се видя опечалена от новината.

— Главата ли си е ударил?

— Не знам — рече Вик.

— Не, не си е ударил главата — намеси се Мелинда.

Трикси изгледа и двамата с широко отворени очи. После тихичко излезе навън да си играе.

Мелинда отиде в кухнята да си налее още уиски. Вик я чу да затваря вратата на барчето, после мина покрай него и влезе в стаята си.

Малко по-късно Вик изсипа бърканите яйца в мивката и пусна отгоре горещата вода. Чувствуваше се горе-долу като Трикси. Като че ли нещо му пречеше да изпита вина или ужас от извършеното. Сам се учудваше на себе си. Докато лежеше буден на дивана у Фил, очакваше да го връхлети страх, паника, чувство за вина, поне угризение. Вместо това осъзна, че се е унесъл в спомена за оня чудесен ден от детството, когато спечели първа награда в час по география за своя макет на ескимоско село, в който за иглута служеха половинки яйчени черупки, а за сняг стъклена вата. Без да си дава сметка, през цялото време се бе чувствувал абсолютно сигурен. Сигурен, че няма да бъде разкрит. А може би просто вярваше, че няма да се уплаши, ако го разкрият? Винаги реагираше с голямо закъснение — на телесна и душевна болка, изобщо на всичко. Понякога реакциите му закъсняваха цели седмици, тъй че доста се затрудняваше, докато се сети какво ги е предизвикало.

Телефонът иззвъня. Той се върна в хола и вдигна слушалката.

— Ало?

— Здравей, Вик. Ивлин се обажда. Да не би да съм те събудила?

— Не, разбира се.

— Как е Мелинда?

— Добре е… всъщност немного. Затворила се е в стаята си и пие уиски.

— Съжалявам, Вик… за снощи.

Не беше сигурен какво точно има предвид.

— Всички съжаляваме.

— Обади се доктор Франклин. Утре от два и половина в Балинджър щяло да има съдебно следствие и всички трябвало да отидем. Сигурно от съда ще ви пратят призовки.

— Сигурно. Благодаря ти, Ивлин.

— Вик… Някой да ти се е обаждал?

— Не.

— У нас се обаждаха. Аз… Фил не би искал да ти казвам, но мисля, че е по-добре да знаеш. Има хора — само един всъщност, — които казват, че е много възможно да си замесен в удавянето на Чарли. Не че го казаха направо, но подметнаха това-онова. Ясно ти е какво им отговорих. Но си помислих, че е редно да знаеш, че може да плъзнат слухове. Лошото е, че много хора видяха Чарли и Мелинда да се държат като… като съвсем близки. Твърде много хора, Вик.

— Да, знам — малко уморено отвърна той. — Кой ти се обади?

— По-добре да не ти казвам. Не е етично, пък и разбираш, че няма особено значение.

— Дон Уилсън, нали?

Ивлин се поколеба.

— Да. Но нито ние го познаваме добре, нито той те познава. Лошо щеше да е, ако беше някой близък, а така все едно, че нищо не е казал.

Беше се надявал да е Дон Уилсън. Беше се надявал това да е всичко, което Дон Уилсън има да каже.

— Остави го. Чуди се за какво да се заяде.

— Има такова нещо. Никога не ми е бил симпатичен. Поканихме ги само за да не ни се обидят, нали разбираш?

— Разбирам. Благодаря ти, че се обади, Ивлин. Някой друг да е подмятал нещо?

— Не. Е, не чак в такава степен, но… — Топлият приятелски глас притихна и Вик търпеливо изчака. — Вече ти казах, Вик, че няколко души коментираха държането на Мелинда и ме политаха дали не е имало нещо между нея и Чарли. Отговорих им, че нищо не е имало.

От неудобство стисна слушалката. Беше му пределно ясно, че Ивлин не е казала каквото мисли.

— Нали си я знаем Мелинда — все се увлича по някого. Какво остава, когато се появи пианист. Мисля, че я разбирам.

— Да — отвърна Вик, удивен от способността на човека да се самозалъгва. Приятелите им дотолкова бяха свикнали да си затварят очите за поведението на Мелинда, че вече едва ли не забравяха, че ги затварят. — Как е Фил?

— Много е разстроен от снощи. Това е първата злополука в нашия басейн, нали разбираш. И при това толкова ужасна. Като че ли в известна степен се чувствува лично отговорен за станалото. На косъм е да зарине басейна, но според мен няма да е много разумно.

— Не, разбира се. Много ти благодаря, че се обади, Ивлин. Ще видиш, че утре всички ще се почувствуваме малко по-добре. Следствието ще ни помогне да си изясним нещата. До утре в два и половина в Балинджър.

— До утре. А ако днес можем с нещо да ти помогнем — около Мелинда имам предвид, — обаждай се без колебание.

— Благодаря ти, Ивлин. Довиждане.

— Довиждане, Вик.

Каза това за следствието, без изобщо да се замисля, абсолютно уверен, че е в безопасност. Приятелите му щяха да присъствуват — Фил Кауан и Хорас Мелър с жените си. Изцяло се осланяше на доверието им в него. Въпреки това за момент се поколеба — Хорас необичайно се бе умълчал, когато извадиха Чарли от басейна, и после, докато бяха в кухнята. Опита се да си припомни лицето му — най-напред напрегнато, след това ужасено и накрая измъчено, но без каквато и да било сянка на съмнение. Не, можеше да разчита на Хорас. Мелинда би могла да го обвини пред следователя, но не му се вярваше да го направи. За такова нещо се изисква известна смелост, а според него Мелинда я нямаше. Неуравновесеният й нрав прикриваше доста страхлива и нагаждаческа душица. Не можеше да не й е ясно, че всичките им приятели ще се обърнат срещу нея, ако го обвини, а това положително нямаше да й е по вкуса. Естествено, можеше да я хване истерията и да го обвини, но тогава всеки би разбрал причината за истеричния и пристъп. А едно ровене из личния и живот би я свършило. Не, Мелинда нямаше да се подложи на такова изпитание.

В понеделник Вик се върна от печатницата малко преди един, колкото да успее нещо да хапне и да тръгне навреме за Балинджър. Цяла сутрин беше звънил на Мелинда, за да й каже за следствието, но тя не си беше вкъщи — сигурно беше излязла с Мери или с Ивлин. Сега не пожела да обядва, но и нищо не пи освен едно уиски непосредствено преди да тръгнат. Въпреки че беше спала много, под очите й имаше сенки, а лицето й беше бледо и леко подпухнало — идеалната скърбяща любовница, няма що. Мълча през цялото време и той се отказа да поддържа разговора.

Следствието се проведе в червената тухлена сграда на съда, която се намираше на централния площад в Балинджър. В помещението имаше само няколко дървени стола и две бюра. На едното бюро седеше секретар, който щеше да стенографира всяка казана дума. Следователят се казваше Уолш. Беше красив, сериозен, около петдесетгодишен мъж с прошарена коса и изправена стойка. Всички бяха тук и при това бяха дошли точно навреме — Хорас и Мери Мелър, Фил и Ивлин Кауан, те двамата с Мелинда и д-р Франклин, който сега седеше със скръстени на гърдите ръце. Първо трябваше да разкажат и потвърдят фактите, а после всеки беше запитан дали според него е било нещастен случай.

— Да — убедено отвърна Фил.

— Да — рече Ивлин.

— Положително — отвърна Хорас също така убедено като Фил.

— Положително — повтори Мери.

— Да — рече Вик.

Беше ред на Мелинда. До този момент тя беше стояла със забит в пода поглед. Сега уплашено погледна следователя.

— Не знам.

Уолш отново я изгледа.

— Съществува ли според вас друга причина за смъртта на Де Лайл?

— Не знам — вяло отвърна Мелинда.

— Имате ли основания да подозирате някого за смъртта на Де Лайл? — отново попита следователят.

— Знам, че мъжът ми не го харесваше — отвърна Мелинда, без да вдигне глава.

Уолш се намръщи.

— Да не би мъжът ви да се е карал с Де Лайл?

Мелинда се колебаеше.

Вик забеляза, че Фил се намръщи от яд и прокара ръка през косата си. Видът на д-р Франклин издаваше пълно неодобрение. Ивлин сякаш всеки миг щеше да се хвърли към Мелинда, да я разтърси за раменете и да й наговори каквото мисли.

— Не, не са се карали — отвърна Мелинда. — Но мисля, че мъжът ми не го харесваше просто защото аз го харесвах.

— Да сте забелязали — търпеливо започна Уолш — мъжът ви някога да е предприемал нещо срещу Де Лайл?

Пак колебание.

— Не. — Макар че от някаква непонятна стеснителност Мелинда продължаваше да гледа в пода, високият й ясен глас превърна това „не“ почти в „да“.

Следователят се обърна към д-р Франклин.

— Докторе, смятате ли, че смъртта на Де Лайл е настъпила в резултат на нещастен случай?

— Нямам основание за друго мнение — отвърна Д-р Франклин.

Вик знаеше, че е симпатичен на д-р Франклин. Бяха се сближили около раждането на Трикси. Докторът беше много зает, пък и не беше човек на компаниите, но срещнеха ли се на улицата, винаги с удоволствие се спираше да поприказват.

— Не сте забелязали по тялото никакви следи, които да говорят за евентуална борба — по-скоро каза, отколкото попита следователят. Всеобщото неодобрение се сгъстяваше около Мелинда.

— Около раменете имаше едва забележими червеникави петна — някак уморено рече д-р Франклин, — но те биха могли да се получат, като са го изваждали от басейна или когато мистър Ван Алън е правил изкуственото дишане.

Уолш кимна, напълно съгласен с доктора.

— Забелязах петната. Мнението ви съвпада с моето. А доколкото можах да видя, по главата нямаше никакви наранявания.

— Нямаше — потвърди д-р Франклин.

— А в съдържанието на стомаха имаше ли нещо, което би могло да предизвика мускулен спазъм?

— Не, не бих казал. В стомаха имаше нищожно количество храна, навярно е изял някой малък сандвич. Нямаше нищо, което да предизвика мускулен спазъм. Но храната в стомаха невинаги е причина за него.

— А съдържанието на алкохол? — попита следователят.

— Не повече от нула цяло и четири промили алкохол, тоест един кубически сантиметър общо в кръвта.

— Значи нищо, което да му създаде някакви проблеми — рече следователят.

— Не, разбира се.

— И все пак според вас се касае за нещастен случай?

— Да отвърна — д-р Франклин. — Де Лайл се е удавил.

— Можеше ли Де Лайл да плува? — Следователят отправи въпроса към всички присъствуващи.

В първия момент никой не отвърна. Че не можеше да плува добре, Вик отлично го знаеше. Изведнъж Хорас и Мелинда едновременно се обадиха:

— Като го видях в…

— Можеше да плува; колкото да си държи главата над водата! — Мелинда беше дошла на себе си и говореше както винаги гръмогласно.

— Мистър Мелър?

— Като го видях в басейна, си казах, че не е добър плувец — рече Хорас предпазливо. — Това може и да няма нищо общо със случилото се, но го видях да се държи за ръба на басейна, като че ли го е страх да се отпусне във водата, а и както каза мистър Ван Алън преди малко, а мистър Кауан потвърди, Де Лайл каза, че водата му се струвала доста студена. — Хорас погледна Мелинда — погледът му съвсем не беше ласкав.

— И не сте чули никакъв вик? — за втори път попита следователят.

Отговорът беше хорово „не“.

— А вие, мисис Ван Алън?

Мелинда мачкаше в скута си белите си ръкавици и се взираше в лицето на следователя.

— Не, но как бихме могли да чуем нещо при целия шум, който се вдигаше в кухнята?

— Не беше чак толкова шумно — обади се намръщен Фил. — Бяхме спрели музиката. Мисля, че ако е имало викове, щяхме да ги чуем.

Мелинда се обърна към Фил.

— Обикновено не се чува вик, когато тикнат някого под водата за повечко време!

— Мелинда! — извика ужасена Мери Мелър.

В следващите мигове всичко се заизнизва пред очите на Вик като на кинолента. Мелинда, която — полуизправена — на всеослушание заявява мнението си в лицето на следователя (като гледаше смръщения й профил и стиснатите й юмруци. Вик изпита едва ли не възхищение от смелостта и честността й, за които не беше подозирал). Мери Мелър, която става от стола си и колебливо се запътва към Мелинда, и Хорас, който нежно я дръпва назад. Красивото продълговато лице на Фил, което се свъсва. Д-р Франклин, който, скръстил ръце, продължава да отстоява хладната си неприязън към Мелинда Ван Алън, датираща от глезотиите й около раждането на Трикси и неоснователните й оплаквания, че не се грижат достатъчно за нея.

— Да, мисля, че мъжът ми е замесен! Мисля, че той го е извършил! — повтори Мелинда.

По лицето на Уолш се изписа смесица от раздразнение и объркване. За момент той сякаш онемя.

— Можете ли… можете ли някак да докажете твърдението си, мисис Ван Алън? — Лицето му беше почервеняло.

— Има косвени доказателства. Мъжът ми е бил сам с него в басейна, нали? Мъжът ми плува по-добре от Чарли. При това е много силен в ръцете.

Мери стана и тръгна към вратата — дребното й лице изглеждаше още по-дребно, сякаш от него не беше останало нищо освен устните, стиснати, за да задържат сълзите.

— Мисис Мелър, длъжен съм да ви обърна внимание, че не бива да напускате помещението. Моля ви. Съгласно закона всички лица, които имат нещо общо със случая, трябва да присъствуват до края на разследването. — Уолш се усмихна и я покани да седне на мястото си.

Този път Хорас не се бе опитал да я задържи. Изглеждаше така, като че ли сам би се радвал да се махне оттук.

Следователят отново се обърна към Мелинда.

— Казахте, че съпругът ви не харесвал Де Лайл, защото вие сте го харесвали. Значи ли това, че сте били влюбена в него.

— Не, но ми беше много симпатичен.

— И според вас съпругът ви е ревнувал от него?

— Да.

— Ревнувахте ли жена си от Де Лайл? — обърна се Уолш към Вик.

— Не — отвърна той.

— Някой от вас да е забелязал някакви промени в поведението на мистър Ван Алън, които да могат да се отдадат на ревност? — обърна се Уолш към останалите и търпеливо и съсредоточено зачака отговорите им.

— Не — отвърнаха почти едновременно Фил и Хорас.

— Не — рече Ивлин.

— Разбира се, че не — отсече Мери.

— Откога познавате мистър Ван Алън, мистър Кауан?

Фил погледна към Ивлин.

— Станаха ли осем години?

— Девет или десет — рече Ивлин. — Запознахме се с тях още щом дойдохме да живеем тук.

— Ясно. А вие, мистър Мелър?

— От десет години — без колебание отвърна Хорас.

— Значи смятате, че го познавате много добре?

— Да — отвърна Хорас.

— Бихте ли гарантирали за него?

— Изцяло — намеси се Фил, преди Хорас да успее да продума. — И това важи за всички, които го познават.

— Аз го считам за най-добрия си приятел — рече Хорас.

Уолш кимна, после погледна Мелинда, като че ли се канеше да я попита нещо — или да попита другите нещо за нея, — но за Вик беше ясно, че не му се ще да проточва следствието, нито пък да се рови в отношенията й с Де Лайл. В очите му имаше приятелско съчувствие, когато се обърна към него:

— Мистър Ван Алън, нали вие сте собственикът на „Грийнспър Прес“?

— Да — отвърна Вик.

— Чувал съм много хубави неща за вашата печатница — усмихна се Уолш, като че ли от само себе си се разбираше, че няма грамотен човек в щата Масачусетс, който да не е чувал за „Грийнспър Прес“. — Имате ли да добавите нещо, мисис Ван Алън?

— Вече ви казах какво мисля — избълва както преди Мелинда.

— Съдебното следствие се нуждае от доказателства — усмихна се Уолш. — При положение, че никой не може да докаже, че смъртта не е настъпила в резултат на нещастен случай, обявявам следствието за приключено. Направи пауза, но никой не продума. — Заключението е: смърт в резултат на нещастен случай. — Усмихна се. — Благодаря на всички ви, че се отзовахте. Довиждане.

Фил се изправи и изтри чело с носната си кърпа. Мелинда тръгна към вратата, като държеше на носа си книжна кърпичка. Долу на изхода д-р Франклин се сбогува пръв с едно тържествено „довиждане“ към всички, а пред Мелинда се поколеба за момент, сякаш щеше да добави нещо, но накрая каза само: „Довиждане, мисис Ван Алън“, и тръгна към колата си.

Мелинда застана до колата, като продължаваше да държи кърпичката на носа си като безутешна вдовица.

— Горе главата, Вик — рече Фил, като го потупа по рамото и избърза към колата си, сякаш за да си попречи да каже още нещо.

Ивлин сложи ръка върху неговата.

— Милият Вик. Ще ни се обадиш скоро, нали? Още тая вечер, ако искаш. Довиждане, Мелинда!

Вик забеляза, че Мери иска да каже нещо на Мелинда, а Хорас се опитва да я спре. После Хорас тръгна към него, усмихнато вдигнал продълговатата си глава, сякаш за да му вдъхне смелост чрез собственото си държане, да му докаже с усмивката си, че все още е най-добрият му приятел.

— Сигурен съм, че няма дълго да се държи така — рече тихо Хорас, за да не го чуе Мелинда. — Затова не се разстройвай, Вик. Ние винаги ще сме на твоя страна.

— Благодаря ти, Хорас.

Забеляза, че зад гърба на Хорас Мери гледа към Мелинда и беззвучно мърда тънките си чувствителни устни. Когато Хорас хвана ръката й, тя се усмихна и му прати въздушна целувка.

Вик отвори вратата на колата, за да се качи Мелинда. После обиколи и се качи от другата страна. Бяха дошли с неговия престарял олдсмобил. Мина по централния площад (така сочеха пътните знаци) и зави на юг по улицата, която излизаше на магистралата за Литъл Уесли.

— Няма да си променя мнението — рече Мелинда, — хич не се и надявай!

Вик въздъхна.

— Скъпа, не можеш вечно да плачеш за човек, когото едва си познавала.

— Ти си го убил! — кресна Мелинда. — Другите не те познават така, както аз те познавам!

Не отговори. Думите й ни най-малко не го разтревожиха (също както не се разтревожи и докато траеше следствието, дори при въпроса за червените петна по кожата на Чарли), но сега го обзе яд към Мелинда, чувство на срам, което само по себе си беше успокояващо, защото му беше толкова добре познато. Всички разбраха защо Мелинда го обвини, защо рони сълзи по време на следствието, защо я налегна истерията оная нощ. Фил и Ивлин бяха наясно що за връзка е имала с Де Лайл — поредният любовник-нищожество, който обаче взе, че умря в техния басейн. Както те, така и Хорас и Мери не можеха да не разбират, че години наред е все така, все тия плачове за пропаднали срещи с разни простаци и негодници, а после още по-неудържими плачове, когато я напускаха, че той е търпял всичко това, без да се оплаче, сякаш абсолютно нищо не е имало — точно както се бе държал и сега на следствието.

Докато Мелинда подсмърчаше в чиста кърпичка, Вик почувствува как закоравява спрямо нея. Беше си получила заслуженото и беше безсилна да предприеме каквото и да било срещу него. И да се върнеше в полицията, кой би й повярвал? Как би могла да се обоснове? Оставаше й само да се разведе с него. Но Вик не мислеше, че ще го направи. Той можеше да й откаже издръжка — предостатъчно основания имаше, — а и лесно щеше да получи детето (всъщност това едва ли беше от значение за нея). Едва ли щеше да й допадне перспективата да остане без пари и да се върне в мрачния отегчителен дом на родителите си в Куинс[21].

Щом Вик спря пред гаража, Мелинда слезе от колата и влезе в къщата. Вик внесе в гаража кутиите с билките. Беше четири без петнадесет. Погледна към небето и прецени, че към шест слабо ще превали.

Върна се в гаража и един по един изнесе трите аквариума с градинските охлюви. Всеки аквариум беше покрит с четвъртит отрязък от медна мрежа, която хем да пропуска дъжда, хем да не позволява на охлювите да изпълзят навън. Охлювите обичат дъжда. Вик се надвеси над единия аквариум и загледа как Едгар и Хортензия, както ги наричаше, бавно се доближиха, вдигнаха глави, целунаха се и пак запълзяха. Сигурно щяха да се чифтосат следобед под лекия дъждец, който щеше да се процеди през мрежата. Чифтосваха се почти всяка седмица и явно бяха истински влюбени един в друг, защото Едгар изобщо не поглеждаше друг охлюв освен Хортензия, а Хортензия никога не отвръщаше на опитите на другите охлюви да я целунат. Три четвърти от близо хилядата охлюва на Вик бяха все тяхно поколение. Те бяха изключително мили един към друг, когато дойдеше ред да се поеме бремето на мътенето на яйцата (за което бяха необходими поне двадесет и четири часа), и само защото му се струваше, че Хортензия мъти по-често от Едгар, Вик беше дал женското име на нея. Това е истинска любов, помисли си той, макар да са само гастроподи. Спомни си, че в една от книгите на Анри Фабр[22] разказваше как охлюви прехвърляли градински стени, за да намерят другаря си, и макар никога да не беше го проверявал сам, почувствува, че не може да не е вярно.

11

Чувството за вина така и не идваше. Може би защото го занимаваха прекалено много други неща. Мелинда разправяше наляво и надясно, че той е убиецът. Това можеше да се тълкува като последица от преживяния шок, ако вече трета седмица красноречието й не нарастваше. А вкъщи се цупеше и му се зъбеше. Изглежда, му кроеше някакво отмъщение, но така и не знаеше какво. Разкъсваше се между стремежа да отгатне следващите и действия и опитите, в които влагаше цялото си благородство и такт, да представи в по-добра светлина поведението й пред приятелите им. Така че времето му извън печатницата съвсем не можеше да се нарече свободно.

Два-три дни след съдебното следствие Хорас го посети в печатницата. Огледа разпръснатите страници, които бяха отпечатани същия ден на старогръцки, хвърли око и на проекта, който Вик беше избрал за корицата на книгата (не оная, която Мелинда така нехайно беше посочила), но преди да минат и пет минути, подхвана разговора, за който беше дошъл.

— Малко съм разтревожен, Вик — направо рече той. — Досещаш се за какво, нали?

Стивън и Карлайл си бяха отишли, така че бяха сами.

— Да — отвърна Вик.

— Два пъти е ходила при Ивлин и веднъж при Мери.

— О! — В гласа му нямаше изненада. — Мелинда май ми спомена, че се е виждала с Ивлин.

— А знаеш ли какво разправя? — Хорас изглеждаше притеснен. — Заявила на Мери, че същото ти била казала и на теб вкъщи. — Изчака, но Вик мълчеше. — Едва ли всичко това има някакво значение, освен дето е ужасно неприятно да се тръби из града, но се питам какво ще стане с Мелинда.

— Ще приказва, ще приказва и ще спре — рече спокойно Вик и преметна крак въз наборния плот. През затворения прозорец зад гърба на Хорас отчетливо долетя чирикането на червеношийката. Вик я виждаше на перваза — мъничка малка червеношийка. Падаше здрач. Запита се дали птичката е гладна, или нещо я тревожи. Миналата пролет двойка червеношийки си беше свила гнездо в ниската каменна стена откъм задната страна на постройката.

— Дано да е така. За какво мислиш?

— Да си призная, мислех за червеношийката — отвърна Вик, като стана и отиде да надзърне от задната врата. Под дървото имаше още от трохите и парченцата лой, които Карлайл беше наронил сутринта. Вик се върна. — Може би просто ни казва „добър вечер“, но исках за всеки случай да проверя, защото миналата пролет се наложи да пропъдим от гнездото една змия.

Хорас се усмихна малко раздразнено.

— Никога не мога да разбера дали се преструваш, или наистина ти е безразлично, Вик.

— Не ми е безразлично — отвърна Вик. — Но не забравяй, че от доста години живея така.

— Да, зная. И не бих желал да ти се меся. — Хорас изведнъж повиши глас. — Но можеш ли да си представиш Ивлин или пък Мери да тръгнат по къщите да разправят, че мъжът им е убиец?

— Не мога. Но винаги ми е било ясно, че Мелинда е омесена от друго тесто.

Хорас се разсмя някак отчаяно.

— Какво смяташ да правиш, Вик? Тя иска ли развод?

— Засега не е отваряла дума за развод. Да не е казала нещо на Мери?

Хорас го изгледа едва ли не озадачено.

— Не е, доколкото знам.

Известно време мълчаха. Хорас се заразхожда между двете маси с ръце в джобовете на сакото си, сякаш внимателно измерваше с крачки площта. Вик се изправи и пое дълбоко дъх. Коланът му се смъкна и той го стегна една дупка навътре. Нарочно ядеше по-малко напоследък и беше започнало да проличава.

— Добре де, какво й отговаряш, когато те обвинява? — не издържа Хорас.

— Нищо! Какво да й отговоря? Какво изобщо може да й се отговори?

По лицето на Хорас отново се изписа неприкрита изненада.

— Много неща бих й казал на твое място — че не мога вече да търпя, че това са години наред, че е прехвърлила всяка граница на… на търпението ми. Не мога да си представя обаче, че тя вярва каквото приказва — додаде той разгорещено. — Иначе не би живяла под един покрив с тебе!

„А всъщност тя и не живее“ — каза си Вик. Разгорещеността на Хорас го притесни.

— Не знам какво да правя, Хорас, наистина не знам.

— Минавало ли ти е някога през ум, че тя може да… да е малко откачила? Не съм психиатър, но я наблюдавам вече от години. Нейното не е просто самозабравяне или глезотия.

Вик усети нотка на враждебност в гласа на Хорас и по стар навик се настрои в защита на Мелинда. За пръв път Хорас показваше неприязън към нея.

— Струва ми се, че няма да продължи дълго.

— Но това е нещо, което по-късно няма да може да се оправи — възрази Хорас. — Никой няма да го забрави, Вик. А май вече целият град знае, че тя те обвинява. Що за жена е това? Просто не разбирам как още търпиш.

— Търпял съм толкова много — въздъхна Вик, — че, изглежда, ми е станало навик.

— Да се самоизмъчваш, така ли? — В погледа на Хорас имаше приятелска загриженост и болка.

— Е, не е чак толкова лошо, колкото си мислиш. Имам достатъчно сили, Хорас, недей да се безпокоиш. Моля те. — Вик го потупа по рамото. Хорас въздъхна, неудовлетворен от думите му.

— Все пак се безпокоя.

Вик се позасмя и отиде да заключи задната врата.

— Бих те поканил вкъщи да пийнем по нещо…

— Не, благодаря ти — прекъсна го Хорас.

— Така да бъде — засмя се Вик, макар отново да се почувствува страшно неловко, че Хорас се е настроил срещу Мелинда.

— Нека да го отложим засега, Вик. Но защо ти не наминеш към нас? Да знаеш как ще се зарадва Мери!

— Ще остане за някой друг път. Трябва да изнеса аквариумите — май ще вали. Поздрави непременно Мери. А между другото как върви крушата?

— О, много добре — отвърна Хорас.

— Радвам се.

Беше дал на Хорас отвара срещу гъбички да напръска дървото, понеже по листата му бяха започнали да се появяват някакви червеникавокафяви петна.

Докато вървяха към колите, обсъждаха изгледите да завали. Вече се носеше дъх на есен.

— Ще се радваме скоро да те видим — каза Хорас, преди да се качи в колата.

— И това ще стане — усмихна се Вик. — Поздрави на Мери. — Махна весело и се качи в колата.

Завари Мелинда да прелиства някакво списание на дивана в хола.

— Добър вечер — усмихна й се той.

Тя го изгледа неприязнено.

— Искаш ли нещо за пиене? — предложи Вик.

— Благодаря, сама ще си налея.

Вик се беше отбил най-напред в стаята си да се измие и да си сложи чиста риза. Сега седна в любимия си фотьойл и се зачете във вестника. Беше му малко особено и в същото време приятно, че в седем часа вечерта не изпитва никакво желание за алкохол. Не беше пил от три дни и това го караше да се чувствува някак сигурен и удовлетворен от себе си. Сякаш наоколо му се беше възцарило спокойствие, което избиваше и по лицето му, докато същевременно сърцето му беше сковано от стоманена твърдост, от някаква не неприятна напрегнатост, която не можеше добре да си обясни. Омраза ли беше? Или пък възмущение, страх, вина? А може би просто гордост и задоволство? Във всеки случай изпълваше го целия. Дали винаги е било така, или е нещо ново — това вече беше друг въпрос.

Мелинда влезе с чаша в ръка.

— Трикси донася разни слухове — рече тя.

— Къде е тя?

— На гости у Питърсънови. Джени има рожден ден. Пак ще си дойде с куп чудесни истории.

— Трябва ли да отида да я взема, или Питърсън ще я доведе?

— Той щял да я докара към седем и половина — отвърна Мелинда и така се тръшна на дивана, че едва не разля уискито си и вдигна цял облак прах. Това го развесели.

— Май няма да е зле да мина с прахосмукачката, преди да вечеряме — рече той оживено.

Вкиснатата начумерена физиономия на Мелинда му се видя толкова нелепа, че му стана още по-смешно. Извади прахосмукачката от килерчето до хола и я включи в контакта. Подсвиркваше си, беше му приятно, че така бързо изчезваха прашните валма изпод дивана и прашните правоъгълници, които се очертаваха, като отместеше фотьойлите. Доставяше му удоволствие да напряга мускулите си за такава най-обикновена домашна работа. Гълташе корема си и коленичеше, за да обере праха под библиотеката, протягаше се, за да достигне корнизите със специалната четка. Обичаше движението, когато от него имаше практическа полза. Реши на другия ден да се заеме с прозорците. Отдавна плачеха за измиване. Все още чистеше, когато Чарлс Питърсън пристигна с Трикси.

— Здравейте! — провикна се Вик от прозореца. — Няма ли да влезете за минутка?

На Питърсън като че ли не му се влизаше. По срамежливата усмивка си личеше, че се притеснява. Все пак прие поканата.

— Как сте? — запита той от вратата.

Трикси профуча край Вик, като размахваше кречеталото, което току-що беше получила у Питърсънови.

— Добре — отвърна Вик. — Какво да ви предложа — бира, студен чай, уиски?

Чудесна картинка бяха двамата с Мелинда, няма що: той със запретнати ръкави, хванал прахосмукачката, Мелинда, седнала на дивана с чаша уиски, отгоре на това доста раздърпана в памучните си пола и блуза и сандалите на бос крак.

Питърсън се огледа леко смутен, после се усмихна.

— Как сте, мисис Ван Алън? — попита той малко боязливо.

— Много добре, благодаря — отвърна Мелинда, като изкриви устни в подобие на усмивка.

— Тия детски тържества уморяват много повече от другите — засмя се Питърсън. Говореше с провлечено „а“ на кореняците от Нова Англия.

— Съвсем вярно — съгласи се Вик. — Колко навърши Джени? Седем?

— Шест.

— Шест ли? Висока е за възрастта си.

— Така е.

— Няма ли да седнете?

— Не, благодаря, ще тръгвам. — Очите на Питърсън шареха навсякъде, като че ли в някой ъгъл на стаята или пък сред нахвърляните върху масичката списания щеше да открие обяснението за раздора в семейство Ван Алън.

— По всичко личи, че Трикси е доволна от тържеството. И сигурно е била най-шумната. — Вик й намигна.

— Не е вярно! — Трикси говореше с пълно гърло, като че ли все още трябваше да надвиква двадесетина шестгодишни кресльовци като нея. — Имам нещо да ти казвам — обърна се тя към него, като се стараеше възможно най-силно да го заинтригува.

— На мене ли? Чудесно! — въодушеви се Вик, а гласът му прозвуча като шепот след нейния. — А как вървят хортензиите? — попита той Питърсън, който вече си тръгваше.

Лицето на Питърсън се озари от усмивка.

— О, чудесно. Известно време линяха, но вече съвсем се оправиха. Довиждане, мисис Ван Алън. Радвам се, че се видяхме.

Вик се усмихна.

— Довиждане, Чарли. — Знаеше, че приятелите му викат Чарли и че ще му е приятно, ако се обърне към него така вместо с „мистър Питърсън“.

— До скоро виждане — отвърна Питърсън.

Направи му впечатление, че Питърсън се усмихна по-сърдечно, отколкото на идване.

— Не можа ли едно „довиждане“ поне да му кажеш? — рече той на Мелинда, след като го изпрати.

Тя едва го погледна.

— Човек не се държи така, ако иска да се разбира с хората. — Той се наведе към Трикси, опрял ръце на коленете си. — А ти не можа ли да кажеш „лека нощ“ и „благодаря“?

— Ама аз казах още у Джени — отвърна Трикси, после погледна бързо към майка си и даде знак на Вик да я последва в кухнята.

Мелинда не откъсваше очи от тях.

Вик отиде в кухнята. Трикси привлече главата му към себе си и гръмко прошепна на ухото му:

— Наистина ли си убил Чарли де Лайл?

— Не — прошепна той усмихнат.

— Защото Джени казва, че си го убил.

Очите й горяха от нетърпение, гордост и възбуда, които всеки миг можеха да избликнат във вик или прегръдка, стига само да кажеше, че е убил Чарли.

— Каква си ми откачалка! — прошепна Вик.

— Джени казва, че Уилсънови им били на гости и казали това за тебе.

— Така ли?

— Ама не е вярно, нали?

— Не, не е вярно — продължаваше да шепне Вик. — Не е вярно.

Мелинда влезе в кухнята. Изгледа Трикси с отегчен, но изпитателен поглед, в който нямаше и помен от майчинско чувство. Трикси не й обърна никакво внимание. Беше свикнала майка й да я гледа така.

— Иди си в стаята, Трикси — рече Мелинда.

Трикси погледна към баща си.

— Хайде отивай, душко. — Вик я погъделичка под брадичката, после се обърна към Мелинда: — Можеш и да не се отнасяш с нея като с камериерка, нали?

Трикси излезе, вирнала обидено глава, но само след миг щеше да забрави всичко.

— Е — усмихна се Вик, — какво имаш да ми казваш?

— Би следвало да знаеш, че целият град е разбрал.

— Разбрал ли? Какво имаш предвид? Че всички мислят, че съм убил Чарли де Лайл ли?

— Всички това приказват. И няма да е зле да чуеш какво говорят Уилсънови.

— Те са ми ясни като бял ден. Излишно е да слушам приказките им. — Вик отвори хладилника. — Какво имаме за вечеря?

— Ще… има обществен скандал, да знаеш — рече Мелинда заканително.

— При това оглавяван от тебе, от моята жена — поде Вик, като вадеше агнешките котлети от камерата.

— Само не си мисли, че нещата ще си останат така! Няма, уверявам те!

— Да допуснем, че Дон ме е видял, като давя Де Лайл в басейна. Защо тогава не го каже направо? Какъв смисъл има цялото това шушукане зад гърба? — Вик извади кутия замразен грах. Като прибави една голяма салата от маруля и домати и заедно с котлетите става чудесна вечеря. Картофи не му се ядяха, а ако той не сложеше картофи в яденето, Мелинда изобщо нямаше да се сети.

— Готов ли си да се басираме, че аз ще стоя със скръстени ръце?

Вик я погледна и за кой ли път забеляза тъмните кръгове под очите й, болезнено смръщените й вежди.

— Скъпа, нека не продължаваме така. Безсмислено е. Захвани се с нещо, нещо по-съществено, и престани да се суетиш по цял ден из къщи и… да се самоизмъчваш — добави той разгорещено, повтаряйки думите на Хорас. — Не искам да виждам кръгове под очите ти.

— Върви по дяволите! — процеди Мелинда и се върна в хола.

Съвсем просто казано, при това изтъркано и повече или по-малко мъгляво, но винаги когато идеше от Мелинда, това „Върви по дяволите!“ внасяше смут в душата му, защото можеше да означава безкрайно много неща — невинаги, че не намира какво друго да каже, макар че и това се случваше. Беше му ясно, че замисля нещо. Може би тайно заговорничеха с Дон Уилсън? Но за какво? И как? Ако Дон Уилсън наистина е видял нещо, досега да го е казал. Пък и Мелинда не би мълчала, ако е чула нещо важно от него.

Вик настървено се зае да довърши хола с прахосмукачката. Поведението на Мелинда криеше заплаха, но това му доставяше някакво особено удоволствие.

Приготви цялата вечеря, дори и ябълков крем с разбит отгоре белтък за десерт. Трикси беше заспала в стаята си и той реши да не я буди, още повече, че сигурно си беше хапнала добре у Питърсънови. Докато се хранеха, беше много весел и разговорлив, Мелинда обаче беше умислена, не внимаваше какво й говори и при това явно не се преструваше.

Десетина дни по-късно, в началото на септември, пристигна банковата сметка и се оказа, че са изтеглени над сто долара повече от обикновено — разбира се, от Мелинда. Беше теглила на няколко пъти, веднъж сто двадесет и пет долара, но на нито един чек не беше посочен адрес, по който да се ориентира за какво е използувала парите. Опита се да си спомни дали не беше купувала дрехи или пък нещо за вкъщи. Поне не му беше казвала. Друг път стотина долара над обичайните месечни разходи не биха му направили впечатление, но понеже сега следеше всяко действие на Мелинда, обърна повече внимание на банковата сметка. Чекът за сто двадесет и пет долара носеше дата 20 август, значи повече от седмица след погребението на Де Лайл в Ню Йорк (на което Мелинда беше отишла) и следователно парите не бяха използувани за цветя или за нещо друго, свързано с погребението.

Реши, че вероятно е наела частен детектив, и започна да се взира в непознатите лица из Литъл Уесли, търсейки да забележи по-подчертан интерес към себе си.

12

Нищо особено не се случи през септември. Хората се готвеха за зимата. Бързаха да стегнат мазетата и отоплителните инсталации, да почистят канализациите — и понякога отиваше цяла седмица, докато се оправят с майсторите. Макфърсънови помолиха Вик да отиде с тях до Уесли, за да си каже мнението за една нафтова печка, която се канели да купуват. Мисис Поднански пък намери мъртва катерица в кладенеца си. Тоя кладенец служеше само за украса и тя помоли Вик да извади плаващата катерица не за да не замърсява водата, а защото й действувала потискащо. Вик си послужи с една стара мрежа за ловене на пеперуди, която прикрепи към дръжка от гребло. Мисис Поднански, която няколко дена поред се беше опитвала да вади катерицата с окачено на въже ведро, сега преливаше от благодарност. Оживеното й симпатично лице просветна, тя като че ли се канеше да му каже нещо — сигурно, че му вярва и го обича въпреки всички слухове, — но накрая само рече дяволито:

— В кухнята имам нещо направо разкошно — бутилка „Калвадос“. Подарък от сина ми. Няма да ми откажете една чашка, нали?

Това неприятно му напомни допълнителните парчета кейк, с които го тъпчеха съчувствено настроените домакини. Усмихна се и отвърна:

— Много благодаря, мила, но тия дни съм на сух режим.

Мрежата за пеперуди, която не беше похващал от години, му спомни забравеното удоволствие да тича след пеперудите край потока зад къщата. Струваше си пак да опита.

Размина се на два пъти с Дон Уилсън — веднъж на тротоара и веднъж го настигна с колата. И двата пъти Уилсън го удостои с ехидна усмивка, едва забележимо кимване и един от ония погледи, които обикновено наричат изпитателни, а Вик му отвърна със сърдечен поздрав и сияйна усмивка. Знаеше, че Мелинда е ходила няколко пъти у Уилсънови. Навярно и Ралф Гоздън е бил там. Би могъл да предложи да поканят Уилсънови на гости, но те го отегчаваха, пък и разбираше, че Мелинда ги счита за свои, а не негови приятели и няма да иска да дели с него компанията им.

Докато един следобед Джун Уилсън го посети на работа. Стесняваше се, извини се, че е дошла без покана, и го попита дали ще намери време да я разведе из печатницата. Разбира се, че ще намери.

Стивън беше на пресата. Той познаваше Уилсънови и затова доста изненадано се усмихна на Джун. И не прекъсна работата си. Вик нарочно внимаваше как двамата ще се поздравят, като очакваше известна сдържаност от страна на Стивън, но не можа да забележи нищо подобно. Не биваше да се забравя обаче, че Стивън е много възпитан младеж. Вик показа на Джун готовия набор на старогръцки, от който тоя следобед щеше да вади отпечатъци на пелюр, за да може после да поправи грешките, заведе я в склада, запозна я с Карлайл, после двамата погледаха как работи Стивън, докато накрая Джун реши, че е минало достатъчно време, и предложи да отидат в кабинета му. Щом влязоха, тя запали цигара и направо рече:

— Дойдох, за да ви кажа нещо.

— И какво е то?

— Че не одобрявам това, което върши съпругът ми, и че аз не мисля като него. И още… — Слабите й пръсти нервно замачкаха кожения калъф за цигари, докато го затворят. — Много ми е неудобно заради него.

— Какво искате да кажете?

Тя го погледна с големите си, младежки и искрени сини очи. Слънчевите лъчи струяха през прозореца зад нея и се разгаряха като златен огън в късо подстриганата и къдрава коса. Беше твърде слабичка, като недохранена, за да му хареса, не беше сигурен и доколко е умна.

— Би трябвало да знаете — отвърна тя. — Ужасно е!

— Да, разбрах какво мисли съпругът ви или по-точно какво е разправял. И не бих казал, че съм особено разтревожен — усмихна й се той.

— Естествено, разбирам. Но се притеснявам, защото… защото е несправедливо, пък и отскоро сме в тоя град и хората може да ни намразят.

— Аз не ви мразя — продължаваше да й се усмихва Вик.

— Не разбирам защо. А хората наистина започват да намразват Дон и не мога да ги виня. Той ходи да говори тия работи главно пред ваши приятели. А те, поне повечето, ви познават добре. И… или късат с нас, или вземат Дон за грубиян, за смахнат или бог знае за какъв. — Тя се поколеба. Калъфът за цигари трепереше в ръцете й. — Исках да ви се извиня… заради моя съпруг… и да ви кажа, че не споделям неговото мнение — заяви тя решително. — Съжалявам и се срамувам.

— О! — насмешливо възкликна Вик. — Нали не се е случило нищо лошо. Лошото е може би само за вашия съпруг. Аз също съжалявам — той я погледна усмихнат — и намирам за много мило от ваша страна да дойдете да ми кажете какво мислите. Благодаря ви. Не бих ли могъл с нещо да ви помогна?

Тя поклати глава.

— Надявам се да се оправим някак.

— Кои „ние“?

— Дон и аз.

Вик мина зад бюрото, сложил ръце в джобовете, загледан в пода, като с наслада си мислеше колко добре изглежда в профил, понеже издатината под плетения му колан вече съвсем я нямаше. Трикси дори занесе колана в училище, за да го скъси с десетина сантиметра.

— А дали с Дон не бихте наминали някоя вечер към нас?

Джун явно се изненада.

— Ами… да, защо не. Непременно ще дойдем. — И веднага сключи вежди. — Да не го казвате само от любезност?

— Не, разбира се — засмя се Вик. — Да кажем, утре вечер към седем?

Тя се изчерви от удоволствие.

— Чудесно. А сега по-добре да вървя. Толкова се радвам, че се видяхме.

— И на мене ми беше приятно.

Вик я придружи до колата и я изпрати с поклон.

Като се прибра вечерта, Мелинда му рече:

— Поканил си Уилсънови, както чувам.

— Да. Не възразяваш, нали?

— Дон Уилсън не те обича.

— Така казват — отвърна той отегчено. — Но защо да не опитаме да оправим нещата? Уилсънови изглеждат симпатични.

Отиде да извади косачката от гаража. Часът беше седем и докато седнат да вечерят, можеше спокойно да окоси избуялата запусната ливада, която обграждаше от три страни къщата. До неотдавна имаха навика по това време да пият коктейлите си.

Уилсънови дойдоха в петък, в седем и двадесет, както беше прието. Дон поздрави еднакво любезно и двамата, но жена му нямаше никакво желание да се прикрива и широко се усмихна на Вик. После се настани на неговия фотьойл, а Дон с пресилено равнодушие се отпусна по средата на дивана, като кръстоса и протегна напред дългите си крака. На лицето му беше изписано презрително задоволство, съчетано с гримаса като от лоша миризма. Неизгладените панталони и не особено чистата риза навярно също изразяваха презрение. Както и кожените парчета, пришити върху лактите на вълненото му сако.

Вик приготви силни коктейли с много пресни плодове и ги внесе върху табличка. Завари Джун и Мелинда да разговарят за цветя и забеляза, че Мелинда е ужасно отегчена. Поднесе коктейлите, сложи по средата на масичката купа с пуканки, после седна и се обърна към Дон:

— Е, какво ново?

Дон се понадигна, все още презрително усмихнат.

— Дон все разсъждава над някакъв проблем — обади се вместо него жена му. — Сигурно повечето време ще мълчи, но вие не му обръщайте внимание.

Вик учтиво кимна и отпи от чашата си.

— Нищо ново за отбелязване — отвърна Дон с дрезгавия си баритон. Жените отново се бяха заприказвали и той гледаше Вик.

Вик бавно напълни лулата си под изпитателния му поглед. Чудно как Джун успяваше да говори толкова време за нищо и никакво. Сега бяха на тема изложби на кучета и дали в Литъл Уесли е имало такава изложба. Мелинда отпи голяма глътка. Не я биваше да разговаря за дреболии с жени. Дон Уилсън щателно оглеждаше хола и навярно не след дълго щеше да отиде да разучи библиотеката.

— Е, какво ще кажете за нашия град? — попита го Вик.

— Хубав град — отвърна Дон, като го стрелна с тъмните си очи.

— Чувам, че сте се запознали с Хайнсови.

— Да, много симпатични хора.

Вик въздъхна. При първа възможност отиде в кухнята да приготви по още едно питие.

— Да сте виждали Ралф Гоздън? — попита той, като се върна.

— Да, миналата седмица, струва ми се.

— Как е той? Отдавна не съм го виждал.

— Ами добре е — този път малко предизвикателно отвърна Дон.

На Вик все повече му домъчняваше за Джун. И втората чаша не можа да я отпусне. Тя продължаваше да се насилва с Мелинда, направо беше изпаднала в словесна агония само и само да поддържа разговор. Вик прецени, че Дон няма да се разприказва, ако не останат насаме, тъй като жена му положително го е инструктирала да се държи прилично. Затова предложи да го разведе из къщата.

Дон бавно го следваше, а обидната усмивка не слизаше от лицето му. Сякаш искаше да покаже, че не го е страх да върви с убиец.

Вик го заведе най-напред в гаража. Показа му охлювите и като видя, че са му противни, злорадо му заразказва надълго и нашироко за яйцата и за малките им. Подробно му обясни възпроизводителния им цикъл, обърна му внимание колко добре може да се забавлява човек, като ги пуска да се състезават по ръба на бръснач, макар че всъщност никога не беше пробвал. Каза му и за опита си с дървениците, за писмото, което беше изпратил в ентомологическото списание и което бяха отпечатали, както и за благодарственото писмо на редакцията.

— Съжалявам, че не мога да ви покажа дървениците, но ги пуснах, след като приключих с опита си.

Дон Уилсън учтиво заразглежда електрическия трион, кутиите с билките, стройните редици чукове и триони (все уреди, с които може да се убива), които висяха на задната стена на гаража, накрая разгледа и малката библиотека, която Вик майстореше за стаята на Трикси. По лицето му беше изписана изненада.

— Та вие нямате нищо за пиене! — внезапно рече Вик и грабна чашата от ръката на Дон. — Почакайте ме тук, веднага се връщам. Искам да ви покажа и поточето.

След малко Вик се върна с пълната чаша. Тръгнаха към поточето зад къщата.

— Ето тук спя — рече Вик, като минаваха край пристройката на гаража, макар да не се и съмняваше, че Дон знае, че с Мелинда не спят заедно. Дон внимателно огледа прозорците, на които не бяха закачени пердета.

След това най-малко десет минути Вик го занимава с ледниковия произход на една издатина в почвата зад поточето и с различните камъни, които беше открил по дъното. После се впусна в обяснения за дървесните видове наоколо. Постара се да се покаже въодушевен до истерия, до ненормалност. И да искаше, Дон не би могъл да каже и една дума.

Най-после Вик рече с усмивка:

— Впрочем не зная дали всичко това ви е интересно…

— Щастлив човек сте вие — отвърна Дон саркастично.

— Не мога да се оплача от живота. Имах късмет да се родя рентиер, а това помага, естествено.

Дон кимна, стиснал продълговатата си челюст. Рентиерите явно не бяха по вкуса му. Отпи от чашата си и рече:

— Исках да ви попитам нещо.

— Да?

— Как мислите, какво е причинило смъртта на Де Лайл?

— Какво мисля ли? Не знам. Сигурно е получил мускулен спазъм. Или пък е влязъл много надълбоко.

Тъмнокафявите очи на Дон го пронизваха — или поне се опитваха.

— Това ли е всичко?

— А вие как мислите? — попита Вик, като се мъчеше да се задържи върху един халтав камък. Беше стъпил по-ниско на брега и Дон стърчеше доста над него. Дон не се решаваше. Явно се страхуваше, не му достигаше кураж.

— Мисля, че е много възможно да е ваша работа — сякаш между другото отвърна Дон.

Вик леко се изсмя.

— Не познахте.

Дон замълча, но не откъсна поглед от него.

— Доколкото ми е известно, някои смятаха, че съм убил и Малкълм Макрей.

— Не и аз.

— Браво на вас.

— Но това не ми попречи да си помисля, че история като тази не се раздухва току-така — додаде Дон, като натърти накрая.

— Чудно ми е колко много хора приеха нещата сериозно. Ралф Гоздън май беше загубил ума и дума от страх, а?

— Чудното е, че всичко това ви доставя такова удоволствие — вече без усмивка каза Дон.

Вик бавно заизкачва брега, до болка отегчен от разговора.

— Вие, изглежда, споделяте мнението на моята жена, че аз съм убил Де Лайл — рече той.

— Точно така.

— Да не искате да кажете, че сте ясновидец? Че можете да проникнете в незримото? А може би просто имате силно развито писателско въображение? — подкачи го Вик.

— Ще се изправите ли пред детектор на лъжата, за да докажете невинността си? — Дон започваше да се ядосва. Езикът му беше надебелял от трите чаши силен алкохол.

— Защо не. — Вик вече едва се сдържаше. Дали това внезапно изопване на нервите идеше от досада или пък от неприязън? Навярно и от двете.

— Особняк сте вие, мистър Ван Алън.

— А вие сте грубиян.

Сега и двамата стояха на равното. Вик забеляза как костеливата ръка на Дон се стегна около празната чаша. Нямаше да се изненада, ако я хвърлеше по него. Затова любезно му се усмихна.

— Мистър Ван Алън, не ме интересува какво мислите за мен, нито ще съжалявам, ако повече не се видим.

Вик се изсмя.

— Какво съвпадение!

— Но така или иначе, ще се видим отново.

— Няма как да го избегнете, освен ако не се преместите от Литъл Уесли. — Вик изчака, но Дон не отвърна, само го изгледа. — Няма ли да отидем при дамите? — Вик тръгна към къщата и Дон го последва.

Съжаляваше, че допусна да бъде рязък с Дон, не му беше в характера, но от друга страна, може би така беше по-добре. Защото даде на Дон да разбере, че е способен да прояви гняв, най-нормален човешки гняв, стига да го предизвикат. И Дон набързо подви опашка. При цялата му настъпателност тая вечер не му вървеше.

— Защо не останете на вечеря? — любезно предложи Вик, като се върнаха в хола.

— Ами… жена ви нека каже… но, като че ли… — заусуква го Джун.

— О, не се безпокойте, с удоволствие ще приготвя нещо за хапване — рече Вик. — Доколкото си спомням, имахме някакви пържоли.

Мелинда седеше с намусена физиономия на дивана и не го подкрепи, така че явно вечерята пропадаше.

— По-добре да тръгваме. Вече почнах да се напивам — засмя се Джун, като доста успешно наподоби безгрижен смях. — Мелинда ми каза, че вие сте измайсторили тази масичка, Вик. Много ми харесва.

— Благодаря — усмихна се Вик.

— Защо не седнеш, Дон — обади се Мелинда, като потупа с ръка дивана до себе си. — Пийни още нещо.

Но Дон не седна. Дори не отвърна.

— Ей, а къде е Трикси? — сепна се Вик. — Скъпа, ти май ми спомена, че е на кино от пет?

Мелинда се стресна, уплахата изби по намусеното и лице.

— О, боже господи, трябваше да я прибера от Уесли! — възкликна тя с раздразнение, а не с майчинско безпокойство. — Колко е часът, по дяволите?

— Тия днешни майки! — изхихика Джун и отметна назад къдравата си глава. Тя допиваше последните си глътки и като че ли не би се отказала да остане на чашка и приказки до късно вечерта.

— Осем и двадесет и пет е — отвърна Вик. — Кога трябваше да я вземеш?

— В седем и половина — изпъшка Мелинда, без да се мръдне от дивана.

Вик забеляза изненада и разочарование в мрачния поглед на Дон.

— С Джени ли отиде? — попита той.

— Не, с децата на Картърови от Уесли. Сигурно е отишла у тях. Няма нищо страшно, щом не са ни се обадили досега. — Мелинда прокара пръсти в косата си и се пресегна за чашата си.

— След малко ще им звънна — уж спокойно рече Вик, но загрижеността му ясно контрастираше с нейното безразличие. Уилсънови очевидно го бяха усетили, защото се спогледаха. Минутка-две всички мълчаха. После Джун стана.

— Наистина трябва да вървим. Пък и вие имате ангажименти. Благодарим за гостоприемството. Следващия път е ваш ред да дойдете.

— Благодаря, Мелинда — рече Дон и й протегна ръка. Мелинда се възползува от ръкостискането, за да се вдигне от дивана.

— Благодаря за посещението. Дано следващия път, като дойдете, да не заварите такава суматоха вкъщи.

— Но за каква суматоха говорите? — усмихна се Джун.

— О, какво ли не ни се струпа на главата — отвърна Мелинда.

На тръгване Джун се обърна няколко пъти назад, за да каже, че в най-скоро време ще позвъни. На Вик му беше приятно, че според нея посещението е минало успешно, но, разбира се, нещата щяха да се променят, когато съпругът й предадеше разговора им. А може би нямаше да го направи. Може би щеше да й каже, че смята Виктор Ван Алън за смахнат, защото отглежда охлюви в гаража си и се е побъркал на тема ледникови образувания.

— Тоя проговаря ли изобщо? — попита Вик.

— Кой? — Мелинда отново си наля уиски и пусна вътре кубчета лед.

— Дон Уилсън, кой. Една дума не можах да изкопча.

— Така ли?

— Дали да не се обадя у Картърови? Как му беше малкото име?

— Не знам. Знам само, че живеят на „Марлбъро Хайтс“.

Вик позвъни. Трикси беше добре и искаше да остане да спи там. Разговаря и с нея и я накара да му обещае, че ще си легне в девет часа, макар да знаеше, че няма да го изпълни.

— Всичко е наред — рече той на Мелинда. — Мистър Картър каза, че ще я докара с колата утре сутрин по някое време.

— Не виждам на какво толкова се радваш.

— Защо? Не беше ли една приятна вечер?

— Щях да пукна от скука с Джун Уилсън.

— И аз с Дон. Няма да ни се отрази зле да се поразведрим. Пък и не е много късно. Какво ще кажеш да отидем до Уесли и да вечеряме в „Златният фазан“?

Отлично знаеше, че идеята ще й допадне, но ще й е противно да го признае, както и да отиде там с него, а не с идеалния мъж, по когото сигурно лелееше мечти дори в тоя момент.

— Предпочитам да си стоя вкъщи — отвърна тя.

— Ами-ами — нежно рече Вик. — Иди си сложи новата блуза и златното колие. Полата може да остане.

Беше със зелена кадифена пола, но сякаш за да подчертае пренебрежението си към него или може би към Джун Уилсън, беше навлякла отгоре стария си кафяв пуловер, беше му навила ръкавите и не беше сложила никакво бижу. В тон с изтърканите панталони на Дон, мина му през ум. Въздъхна и зачака Мелинда да влезе в стаята си и да сложи новата блуза и златното колие. Не се и съмняваше, че ще го направи, макар че тя се поколеба малко, вперила в него зеленикавите си очи. После тръгна към вратата и издърпа пуловера през главата си, преди още да е излязла от стаята.

Защо всъщност го правеше, запита се той, след като сто пъти повече му се щеше да остане вкъщи да си чете или пък да довърши библиотеката на Трикси? И въпреки това в ресторанта вложи цялото си търпение, за да й предаде уж доброто си настроение, да я накара да се засмее на приказките му, че съществували дванадесет начина да повикаш келнер. Мелинда гледаше с отсъствуващ поглед — но това не й пречеше да оглежда хората наоколо. Винаги й беше доставяло огромно удоволствие да наблюдава хората край себе си… А може би този път се озърташе за своя детектив? Малко вероятно, понеже предложението за „Златният фазан“ беше негово, пък и детективът, ако изобщо го имаше, едва ли би се заловил да ги следи нощно време. Всъщност задачата на детектива вероятно би била да изкопчи каквото може от приятелите им. Засега обаче не беше се появила никаква непозната физиономия. А и Мелърови и Кауанови биха му казали, ако някой непознат ги беше разпитвал. Не, Мелинда просто оглеждаше хората. Тя притежаваше едно качество, от което той истински се възхищаваше — умееше мислено да се пренася в живота на някой друг, дори известно време да го живее. Би й го казал, ако не се боеше, че тая вечер ще го приеме като обида. Не беше изключено и да му се сопне:

— А какво друго ми остава?

Затова отвори дума да заминат за Канада, преди да се е застудило. Биха могли да говорят с Питърсънови Трикси да остане у тях за десет дни.

— О, все ми е едно — хладно се усмихна Мелинда.

— Лятото мина, а ние всъщност не сме си починали.

— Голяма работа. Дошло ми е до гуша от всичко.

— Зимата ще ни се види още по-скучна, ако не заминем някъде преди това.

— Съвсем не мисля така.

Той се усмихна.

— Това заплаха ли е?

— Приеми го както искаш.

— Да не мислиш да ми слагаш арсеник в яденето?

— Арсеникът нима да е достатъчно силен за теб.

Беше очарователна вечер. На връщане Вик спря пред най-голямата книжарница на Уесли и купи две издания на „Пенгуин“ едно изследване върху насекомите и едно обяснение как се поставят църковните стъклописи. Мелинда влезе в една телефонна кабина и дълго разговаря с някого. Гласът й се чуваше, но Вик не се опита да различи думите й.

13

Трикси беше приета направо в трети клас на Хайлендското училище, понеже можеше много добре да чете. Вик беше изключително горд с нея. Училищното ръководство поиска да обсъди въпроса с него и Мелинда, защото щеше да се наложи да се помага на Трикси по аритметика, география и вероятно по краснопис и учителите се интересуваха дали ще могат да разчитат на родителите й да се занимават с нея вкъщи. Вик отвърна, че ще му бъде много приятно, още повече, че разполага с достатъчно време. Мелинда също прие и с това въпросът беше решен. За да зарадва Трикси за успеха, Вик й подари измайсторената от него библиотека, като на горните два рафта подреди нови книги, а на долните два — любимите й книжки. Решиха да се занимават по два часа в събота и неделя, ако ще и камъни да падат от небето, както се изрази Вик, и хвърли Трикси във възторг. Започнаха още в края на първата учебна седмица — половин час аритметика, половин час краснопис, петнадесет минути почивка и после един час география, който съвсем не уморяваше Трикси, защото Вик умееше да го направи много забавен.

Доставяше му голямо удоволствие да се занимава с Трикси. От години си беше мислил как ще й помага най-напред по аритметика, алгебра и геометрия, а после сигурно и по тригонометрия и висша математика. Винаги беше виждал същината на родителския дълг и на семейния живот изобщо като препредаване на общочовешката мъдрост от поколение на поколение — така както птиците учат своите малки да летят. Въпреки това обаче заниманията с Трикси извадиха на бял свят някои не особено приятни факти и главно станаха причина по-ясно да си даде сметка, че води двойствен живот, че приятелството му с Хорас и Фил се дължи на тяхното незнание. И затова се почувствува по-виновен, отколкото за смъртта на Де Лайл.

Мислеше за тия неща, докато гледаше как пухкавата неопитна ръчичка на Трикси се мъчи да изпише цял ред „б“-та, „в“-та или „р“-та. „А — бъ — въ — гъ — дъ — е — жъ — зъ — и — к — л — м“[23], тананикаше си от време на време Трикси, за да си отдъхне от мъката на краснописа — азбуката си я знаеше отдавна. А Вик се опитваше да си отговори на въпроса, който го тормозеше от четири-пет години насам — накъде вървят отношенията му с Мелинда и какъв развой иска той самият. Беше факт, че искаше да живеят заедно, но също така беше факт, че тя не го привличаше като жена. Не че му беше противна. Просто чувствуваше, че може да мине — физически — и без нея, без която и да било жена изобщо, до края на живота си. Знаеше ли го и преди да убие Де Лайл? Не помнеше. Убийството беше като вододел в живота му и някак трудно му беше да си спомни как се е чувствувал преди това. Помнеше само черния заплетен възел от задръжки и погнуса в душата си, който убийството сякаш беше развързало. Сега се чувствуваше по-спокоен, направо щастлив. Не се виждаше като престъпник или психопат. Също както оная вечер, когато за ужас на Джоуел Наш се беше изкарал убиец на Макрей, защото уж бил предизвикан от него, и после веднага му беше олекнало, и сега се почувствува по-добре след убийството. Отприщване на дълго потисканата омраза — това като че ли беше по-точно от метафората за възела. Какво обаче го беше накарало да прекрачи границата между измислицата и действителността онази нощ в плувния басейн? И би ли могло да се повторя? Навярно не. Едно беше ясно — че е по-добре от време на време да се изпуска пара, отколкото налягането постоянно да нараства и да се стигне до експлозия. Тая проста логика го накара да се усмихне. Много неща можеше да си представи, но не и себе си ядосан, да повишава глас и да удря с юмрук по масата, както правят повечето хора. Можеше обаче поне да опита.

— Заостряй им ъгълчетата на тия „г“-та — рече той на Трикси. — Какво ги наниза като врати за крокет!

Трикси изхихика и от съсредоточеността й не остана и помен.

— Хайде да поиграем на крокет!

— Като оправиш „г“-то!

Фил и Хорас никога не биха оправдали убийството на Де Лайл и това го обричаше на двуличие. Все пак не можеше да устои на успокоителната мисъл, че при подобни обстоятелства и те, пък и всеки друг мъж, биха действували като него. Може би само биха предпочели пред плувния басейн дома на Де Лайл по време, когато жените им са там. И може би също биха се почувствували по-добре след това — може би.

Повишеното му настроение започна да проличава по цялата къща: пребоядиса гаража във весело жълто, в едната от ямичките, останали непипнати след изваждането на хортензиите, посади кленово дръвче, а другата зари и зася с трева. Холът създаваше лъжливото впечатление, че в него живеят щастливи хора. Вик беше смъкнал най-малко петнадесет килограма (никак не обичаше да се мери) и вече почти не пиеше. Подсвиркваше си все по-често. Дали не го прави само за да дразни Мелинда, само защото тя винаги го молеше да престане?

Беше започнал някакъв доста своеобразен крокет с Трикси на ливадата пред къщи, когато Мелинда пристигна. С нея в колата беше един мъж, когото виждаше за първи път. Спокойно се приведе и удари със стика — топката му направи половинметрова дъга, при падането си леко побутна топката на Трикси и зае нейното място пред вратата. Трикси нададе вик, заподскача и затропа с крака, разгорещена, като че ли беше заложила безкрайно много в играта, докато всъщност единствената й цел беше да запрати топката колкото се може по-надалече. Той се извърна към пътеката, за да разгледа новодошлия — беше висок, широкоплещест, около тридесет и две годишен рус мъж по спортно сако и джинси. Когато приближи, по сериозното му лице едва-едва се изписа усмивка.

— Вик, това е мистър Карпентър — представи го Мелинда. — Мистър Карпентър — моят съпруг.

— Добре дошли — поздрави Вик и му подаде ръка.

— Добре заварили — отвърна Карпентър и здраво стисна ръката му. — Жена ви точно ме разведе из града. Търся си квартира.

— Под наем или ще купувате?

— Под наем.

— Мистър Карпентър е психиатър — рече Мелинда. — Дошъл е да поработи няколко месеца в „Кенингтън“. Видях го, като разпитваше в супермаркета, и му предложих да го разведа из града. Нали квартирните бюра са затворени в неделя.

Първото основание за подозрение — Мелинда малко се престарава с обясненията. А очите на Карпентър шареха по него малко прекалено заинтригувано дори за един психиатър.

— Сети ли се да му кажеш за оная къща до пистата за конни състезания? — попита Вик.

— Дори ходихме там — отвърна Мелинда. — Съвсем на обор прилича. А той иска нещо като това на Чарли, може и в гората да е, но да е удобно.

— Сега е много подходящо време за наемане на квартира — летовниците точно се разотиват. А защо да не се настани на мястото на Чарли? — пое инициативата Вик. — Сигурно вече е възможно.

Карпентър изгледа Мелинда, но нищо в погледа му не издаде изобщо да е чувал за Чарли.

— Даа — замислено рече Мелинда. — Още сега бихме могли да проверим. А и собствениците сигурно ще са си вкъщи. — Тя погледна към къщата, като че ли се канеше да влезе и да се обади по телефона. Но нямаше да го направи. Не сега, може би дори не и утре.

— Няма ли да влезете, мистър Карпентър? — предложи Вик. — Или бързате много?

Карпентър се усмихна и леко се поклони в знак, че приема поканата. Трикси тръгна с тях към къщата, зяпнала новодошлия.

— Как ви се струва „Кенингтън“? — попита Вик, като влязоха. „Кенингтън“ беше психиатрична клиника близо до Уесли, която работеше със стотина пациенти, в това число и амбулаторните. Беше известна с малкия си, но висококвалифициран лекарски екип и с уютната си обстановка. Дългата ниска бяла сграда на клиниката, разположена сред зеленината на малък хълм, напомняше добре поддържана богаташка къща.

— Вчера ходих там за първи път — отвърна любезно Карпентър. — Хората се оказаха много симпатични, както и очаквах. Работата положително ще ми допадне.

Вик прецени, че не бива да го пита какво точно ще работи. Би излязло като прекалено любопитство.

— Нещо за пиене? — предложи Мелинда. — Или кафе?

— Не, благодаря. Изпушвам само една цигара и отивам да си прибера колата.

— О, вярно. Мистър Карпентър остави колата си пред супермаркета, при това незаключена — засмя се Мелинда. — И сега се бои да не би да му я открадне някой.

— О, такива работи не се случват, често в нашия град — рече Вик успокоително.

— Е, да, тук не е Ню Йорк. — Карпентър внимателно оглеждаше помещението.

Вик се питаше дали широкото му сако не е малко издуто под единия ръкав, което би могло да означава, че Карпентър носи пистолет под мишницата си. Но може би просто се образуваше гънка в плата. По строгите му черти се беше изписала лека досада — явно преднамерено. Нещо у него наистина напомняше учения, само че съвсем повърхностно. Имаше лице на човек на действието. Вик напълни лулата си. Напоследък се беше пристрастил към нея.

— Къде сте отседнали сега? — попита той.

— В Уесли, в „Ардмор“.

— Само се настанете, пък да видим дали няма да ви хареса нашият град — оживено се обади Мелинда. Беше седнала на края на дивана и пушеше цигара. — Сутрин тук е толкова прохладно и свежо. Истинско удоволствие е да минеш с кола по улиците между седем и осем.

Вик не помнеше някога Мелинда да е ставала в седем часа.

— Сигурно — отвърна Карпентър. — Да се надяваме, че няма да е много трудно да си намеря квартира.

— Жена ми е направо несравнима, като дойде ред да се търси квартира — рече Вик, като нежно се усмихна на Мелинда. — Отлично познава града и околността, така че моят съвет е да се оставите в нейни ръце. — Широко се усмихна на Карпентър.

Карпентър кимна бавно, като че ли мислеше за нещо друго.

— Трикси, иди в другата стая — раздразнено рече Мелинда. Трикси беше седнала насред пода и ги гледаше с ококорени очи.

— Нека преди това да я запознаем с нашия гост — намеси се Вик, като стана и нежно дръпна Трикси за ръцете, за да я изправи. — Трикси, това е мистър Карпентър. Дъщеря ми Биатрис.

— Здравей! — усмихна се Карпентър, но не стана от мястото си.

— Здравейте! — отвърна Трикси. — Татко, не може ли да остана?

— Не сега, душко. Послушай мама. Мистър Карпентър сигурно пак ще ни дойде на гости. Върви сега навън, а след малко ще си довършим играта.

Вик отиде да й отвори вратата към градината. Като се извърна, улови косия поглед на Карпентър. Усмихна се.

— В това хубаво време нека поне да поиграе на чист въздух… О, погледнете! — Вик взе от масата тетрадката на Трикси. — Не ти ли се струва, че се е справила много добре на тая страница? — попита той Мелинда. — Сравни с писаното миналата седмица. — Отвори тетрадката на по-предна страница, за да й покаже.

Мелинда се опита да прояви интерес и доста добре й се удаде.

— Да, наистина.

— Уча дъщеря си на краснопис — обясни Вик на Карпентър. — Едва тръгна на училище и веднага я сложиха в по-горен клас. — С усмивка на задоволство той запрелиства тетрадката на Трикси.

Карпентър се осведоми колко е годишна Трикси и какво е най-често времето в Литъл Уесли, след което се накани да си ходи.

— Време ми е вече. Боя се, че ще трябва да ме закарате до супермаркета — обърна се той към Мелинда.

— О, не се притеснявайте за това! А можем да минем и край оная къща в гората, за която стана дума.

— Където беше отседнал Чарли — уточни Вик.

— Именно — отвърна Мелинда.

— Трябва пак да ни навестите — рече Вик на Карпентър. — Надявам се, че ще останете доволен от престоя си тук. „Кенингтън“ е хубава клиника. Тук много се гордеем с нея.

— Благодаря ви за поканата.

Вик го проследи с поглед, докато Мелинда подкара колата, и отиде да довърши играта с Трикси. Завари цялата ливада осеяна с топки.

— Докъде бяхме стигнали?

Продължиха играта и той даваше на Трикси напътствия, които в по-голямата си част минаваха покрай ушите й, но мислите му бяха изцяло заети с Карпентър. Беше по-добре Мелинда да не усети, че е заподозрял нещо. Още повече, че можеше и да греши и Карпентър да се окаже просто психиатър, и толкова. Но щеше ли един обикновен психиатър да се качи в колата на една непозната жена и да тръгне с нея да си търси квартира? Малко вероятно. Едно обаче беше сигурно. Карпентър не беше неин тип мъж. Беше обладан от оная вътрешна съсредоточеност, която гарантира неподатливост към всякакви волности. И все пак беше много хубав мъж. Точно на такъв би се спряло едно детективско бюро. Вик отново се опита да си спомни дали не го е виждал по улиците на Литъл Уесли. Определено не.

Мелинда се върна твърде скоро, за да се е отбивала в дома на Чарли, и безмълвно влезе в къщата. Когато след играта с Трикси Вик се прибра, тя си миеше косата. Вратата на банята беше отворена. Той взе от библиотеката енциклопедията и седна на фотьойла. Зачете се кои са противоотровите на арсеника и как се прилагат. Мелинда излезе от банята и отиде в стаята си.

— Закара ли мистър Карпентър? — извика след нея Вик.

— М-хм.

— Показа ли му къщата на Чарли?

— Не.

— Симпатичен човек изглежда.

Мелинда излезе от стаята си по пеньоар, боса, с навита на чалма хавлиена кърпа около главата.

— Вярно. Има мозък в главата. С него е приятно да се приказва. — Тонът й отново беше заядливо-предизвикателен.

Вик се засмя.

— Защо тогава да не го каним по-често. Стига само да има време за нас.

В понеделник Вик позвъни от кабинета си в „Кенингтън“. Да, имали мистър Карпентър. Мистър Харолд Карпентър. Не бил постоянно там, каза жената насреща, но можела да му остави бележка.

— Сигурно го търсите във връзка с квартирата? — попита тя.

— Да, но ще позвъня отново — отвърна Вик. — Още нищо определено не мога да му кажа, исках само да го чуя. Благодаря ви. — Затвори телефона, преди да са го попитали от кое квартирно бюро се обажда.

14

Карпентър и Мелинда пипаха много предпазливо. Измина цяла седмица, без Вик да се убеди напълно, че Карпентър е детектив, въпреки че на два пъти се виждаха — първо у тях на кафе и после у Хорас и Мери, където Мелинда го беше поканила, без да я е грижа, че гостите ще бъдат в съвсем тесен кръг — всичките им приятели вече бяха зачеркнали Уилсънови от списъка на гостите си. Тогава Хорас говори нещо с Карпентър и по-късно същата вечер Вик го попита за какво е станало дума. Разговаряли за мозъчните увреждания. А те откъде се познават с Карпентър? Вик му повтори каквото беше чул от Мелинда. Всъщност положителната равносметка от вечерта се състоеше само в едно — Мелинда прекали с любезността си към Карпентър. Явно си бяха наумили да привлекат погледите върху себе си. Вик добродушно им се усмихна. Какво целяха? Да го подтикнат към ново убийство? Така ли бяха пресметнали първия си ход?

След още десетина дни Карпентър зачести с посещенията си. Беше се настанил в бившата квартира на Чарли де Лайл, което съвсем не учуди Вик, защото очевидно беше начин да се осигури удобна тема за разговор — сега Карпентър можеше да разпитва за мъртвия Чарли колкото си иска и когото си иска. Кой ли не се обръща към новодошлия с въпроса „Къде се настанихте?“, а на Карпентър точно това му трябваше. За трите седмици престой сигурно вече беше чул поне десет мнения за нещастието. Но вероятно го беше постигнал много умело, защото нито Хорас, пито Фил казаха да ги е разпитвал.

— Запознахте ли се вече с Дон Уилсън? — попита Вик Карпентър, който тоя съботен следобед се беше отбил, за да вземе на заем ножиците за подкастряне на жив плет.

— Не — малко учудено отвърна Карпентър.

Мелинда слушаше разговора им.

— Сигурно ще се запознаете — продължи усмихнат Вик. — Жена ми много често ходи у тях. Според мен Дон ще ви допадне.

Изобщо не се съмняваше, че двамата се познават. По всяка вероятност Дон беше ходил вместо Мелинда в Ню Йорк, за да уреди въпроса с Карпентър, тъй като едно заминаване на Мелинда не би останало незабелязано толкова рядко й се случваше да пътува. Работа като тази не можеше да мине без личен контакт. А Харолд Карпентър си го биваше. Не му мигваше окото пред нищо.

— Кога започнахте да се занимавате с психиатрия? — попита Вик. Карпентър му беше казал, че бил последна година в Колумбийския университет и му оставало само да защити дисертация, за да получи докторат.

— Кога ли? Минавах двадесет и три. Малко късничко, по ме изпратиха в Корея.

— И кога прекъснахте?

Въпросът ни най-малко не го смути.

— Какво по-точно имате предвид?

— Кога прекъснахте лекциите, за да се заемете с изследванията за дисертацията?

— А, сега ви разбирам. В началото на лятото, може да се каже. Тогава тръгнах на един летен курс по психиатрия. — Карпентър се усмихна. — В моята специалност обучението няма край и човек не бива да го прекъсва, ако иска да бъде добър лекар.

За Вик отговорите му прозвучаха твърде мъгляво.

— Интересувате се преди всичко от шизофрения, нали?

— Да, би могло да се каже. Това е, знаете, най-често срещаното заболяване.

Вик се усмихна. Мелинда беше отишла в кухнята да си налее още едно уиски. Двамата с Карпентър не пиеха.

— Канех се да ви питам дали не намирате някакви признаци на шизофрения у жена ми.

Карпентър едновременно се намръщи и се усмихна, при което пълните му сочни устни откриха равните бели зъби.

— Съвсем не. А вие?

— Не мога да бъда сигурен. Не съм специалист, както знаете. — Изчака Карпентър да продължи.

— У нея има много чар — рече Карпентър. — Бих го нарекъл безотговорен чар.

— Чарът на безотговорността, искате да кажете.

— Прав сте — засмя се Карпентър. — Искам да кажа, че е по-чаровна, отколкото предполага.

— А това само по себе си е твърде много.

Карпентър прихна и вдигна поглед към Мелинда, която точно в този момент се върна в хола.

Тогава на Вик му мина през ум, че измежду всичките им гости единствен Карпентър не беше проявил изненада, когато разбра, че с Мелинда живеят в различни крила на къщата. Ето къде се беше подхлъзнал. Единия от двама им обаче съвсем скоро го очакваше голяма изненада. Да видим само кого. Вик се усмихна дружески на Карпентър, също както истинският спортсмен се усмихва на съперника си.

Карпентър остана не повече от половин час. Взираше се във всички с някаква особена полуразсеяност, гледаше Трикси, сякаш намираше нещо нередно в тоя образец на бликащо психическо здраве, озърташе се из гаража, из кухнята, из цялата къща. Всъщност погледът му трудно можеше да се нарече разсеян. Харолд Карпентър не беше разсеян човек. Само дето посещенията му бяха твърде чести, още повече, че тяхната къща не му беше на път от „Кенингтън“ за към дома, т.е. дома на Чарли. А това идваше да потвърди още веднъж, че или е детектив, или наистина е психиатър, приел срещу заплащане да го държи под око.

На 4 октомври дойде банковата сметка и се оказа, че Вик не знае къде са отишли най-малко двеста долара. Стана му неприятно, като помисли, че може да са влезли в джоба на Карпентър, че десетдоларовата банкнота, с която Карпентър беше платил бутилката шампанско за рождения ден на Мелинда, е идела право от месечния доход на семейство Ван Алън. Бяха се срещнали на изхода на един бижутерски магазин на главната търговска улица на Уесли, откъдето Вик току-що беше купил подарък за Мелинда. Карпентър носеше две дебели книги под мишница. Вик често го виждаше с обемисти томове в ръка.

— Имате ли нещо предвид за тая вечер? — попита го Вик.

Нямал, така че Вик го покани на вечеря. Мелинда има рожден ден, обясни той, макар да беше сигурен, че Карпентър знае. Ще празнуват в съвсем тесен кръг, добави, само с Мелърови, но не се и съмнявал, че Мелинда ще се зарадва, ако дойде и той. Карпентър започна да го увърта уж от учтивост, искаше първо да се обади на Мелинда, но Вик го разколеба, за да бъде изненадата пълна. В последна сметка Карпентър прие поканата и купи шампанското.

Кауанови не можеха да дойдат, защото Фил беше заминал да чете лекции във Върмонт, а Ивлин каза, че я е налегнал някакъв вирус. Идеята да отпразнуват рождения ден беше на Вик и му струва немалко усилия, докато склони Мелинда. Тя твърдеше, че старите им приятели напоследък странели от нея, което не беше далеч от истината, но Вик й изтъкна, че въпреки всичко продължават да я канят на гости и че ако иска нещата да потръгнат, трябва и тя от време на време да ги кани. Нямаше случай Мелинда веднага да се е съгласила да поканят гости. Не че Вик го човъркаше чувството за дълг към приятелите, които често ги канеха — не и в град като Литъл Уесли, където изобщо не държаха на условностите, — а просто си мислеше, че два-три пъти в годината и те като другите могат да събират повечко хора в дома си. Но само да споменеше за гости, и Мелинда губеше ума и дума. Почваше да се притеснява, че уискито няма да стигне, че сладоледът ще се разтопи, преди да е поднесен, внезапно й хрумваше, че къщата се нуждае от основно почистване или пък че в кухнята трябва да се закачат нови пердета и дотам докарваше нещата, та Вик накрая да се откаже от идеята за гости. Дори посрещането само на двама души, при това близки приятели като Хорас и Мери, беше достатъчно, за да излезе наяве някакво нейно сподавено чувство за малоценност, за да започне да се притеснява и да се съмнява в себе си също като млада булка, която за пръв път посреща шефа на мъжа си. В тия случаи Вик я намираше някак трогателно млада и безпомощна и беше готов на всичко, за да й вдъхне увереност, макар предния месец да му е дошло до гуша от поредния й гостенин, който два пъти седмично е идвал на вечеря, без ни най-малко това да я притесни.

А присъствието на Карпентър едва ли щеше да я притесни, само би помогнало, така че Вик го беше поканил най-добронамерено. И явно не беше сгрешил, защото лицето на Мелинда светна, когато им отвори вратата в седем и половина. Хорас и Мери се обадили, че ще дойдат към осем. Карпентър й поднесе шампанското, Мелинда го пое с благодарност и го сложи в хладилника, за да се изстуди, докато му дойде редът след вечеря. Непрестанно се суетеше из къщата, надигаше чашата с уиски, през пет минути отиваше в кухнята, за да наглежда патицата във фурната, не откъсваше поглед от масата в хола, макар че всичко по нея беше в необичаен порядък: чистите пепелници, сламките за пиене, голямата купа скариди, залети с квасена сметана. И въпреки че имаше още време, беше напълно готова — тъмнозелена рокля без ръкави, златисти обувки с джувки и огърлица от парчета бял корал, която напомняше оголена челюст на тигър. На лицето й беше изписан панически страх.

Вик ги остави за малко и отиде да си смени ризата и да облече тъмен костюм. Като се върна, извади от джоба на сакото си малка кутийка и я подаде на Мелинда. След един тревожен, търсещ опрощение поглед към Карпентър тя отвори кутийката. В миг лицето й светна.

— О, Вик, какъв чудесен часовник!

— Ако не ти харесва, можеш да го върнеш и в магазина ще ти го сменят с нещо друго — рече Вик, макар да беше сигурен, че тя е във възторг. Карпентър ги наблюдаваше добродушно усмихнат, Мелинда сложи часовника на ръката си — беше елегантен златен часовник, покрит с малки диамантчета. Преди две-три години Мелинда беше повредила стария си часовник, като забрави да го свали една нощ, преди да влезе да плува в басейна на Ивлин и Фил, и оттогава все си мечтаеше за хубав часовник.

— О, Вик, направо е разкошен! — Толкова нежност не бе звучала в гласа й от много отдавна.

— И това е за теб. — Вик измъкна от другия си джоб нещо, пъхнато в пликче. — Макар че не е точно подарък.

— Перлите ми!

— Само дадох да ги нанижат. — Перленият гердан се беше разпилял преди месец, когато по време на един скандал Мелинда го беше запратила по него.

— Благодаря ти, Вик. Толкова си мил — тихо рече Мелинда и погледна Карпентър, като че се боеше да не се досети защо се е наложило да се пренанизва герданът.

Но Карпентър, изглежда, се беше досетил. И щеше да му е още по-забавно, ако знаеше как, докато Вик е лазил по пода да събира разпилените перли, Мелинда неуморно го е налагала по гърба.

Хорас и Мери подариха на Мелинда електрическа скара за кухнята, понеже знаеха, че на двора използуват голям мангал с дървени въглища. Първа Мери целуна Мелинда по бузата, а после и Хорас. Мери се бе държала и много по-сърдечно с Мелинда, но все пак и това беше достатъчно за пред Карпентър. Защото като че ли тази вечер той се интересуваше преди всичко от отношенията между тях четиримата, по-точно от отношението на Мелърови към Вик и Мелинда поотделно. Е, повече от ясно везните се накланяха в полза на Вик.

Докато си пиеха аперитива, Мелинда продължи да снове между хола и кухнята и Мери предложи да й помогне.

— В никакъв случай — възпротиви се Вик от името на двамата. — Стой си спокойно и остави домакинствуването на мен.

Той отиде в кухнята, за да помогне на Мелинда в най-критичния момент — прехвърлянето на патицата върху поднос. При тая операция ябълката, която бяха пъхнали под задницата на патицата, падна в пещта, но Вик успя да я улови в пламъците и усмихнат я постави върху печката.

— О, боже! — изпъшка Мелинда и безпомощно размаха ножа и бруса. — Какво ли още ще се случи?

— Най-много да изгорим ориза — отвърна Вик и надзърна във фурната. Всичко беше наред. Той взе една голяма лъжица и се опита да напъха обратно ябълката в патицата.

— Даже не съм сигурна дали на патицата й върви ябълка — простена Мелинда.

— Май си права. Дай да не я слагаме.

— Но погледни каква дупка остава! — Мелинда беше отчаяна.

— Не се тревожи за това. Ще я запълним с малко ориз.

Заедно подредиха патицата, ориза, граха, препечените хлебчета. Оставаше само да се нареже зелената салата. Открай време салатите бяха специалитет на Вик. Той ги правеше по собствени рецепти, като добавяше в разни съотношения стръкчета от седемте вида билки, които сам отглеждаше.

— Изобщо за нищо не се тревожи! Сега слагам всичко обратно във фурната и светкавично приготвям салатата!

Той пъхна сребърния поднос с патицата във фурната, остави Мелинда да нареди останалите блюда и се зае със салатата, счука в гаванката чесън и сол, сипа малко оцет и без да престава да бърка с дясната ръка, с лявата добави стръкче по стръкче от три вида билки.

— Благодаря ти, че си измила листата за салатата — каза й той през рамо.

Мелинда не отвърна.

— Надявам се, че Харолд не очаква да му поднесем охлюви — поде Вик.

— Откъде-накъде?

— Каза ми, че ги обичал. За ядене, разбира се — засмя се той.

— Не му ли каза, че това е все едно да яде твоя плът и кръв?

— Не, не му казах. Е, салатата е готова. Ще отидеш ли да поканиш гостите?

Хорас и Карпентър бяха потънали в разговор и последни дойдоха на масата. Хорас беше нещо обезпокоен. А Мелинда така се притесняваше да не би нещо да не е достатъчно вкусно или достатъчно топло, че първите петнадесетина минути дума не обели. Всичко обаче беше вкусно и вечерята мина съвсем добре. Не беше точно каквато трябва да е една вечеря между близки приятели, но може би присъствието на Карпентър си казваше своето. На Вик му направи впечатление, че Хорас не се опита да заприказва отново Карпентър. А по изваяното, застинало в любезно изражение лице на Карпентър не можеше да се разбере нищо. Интересното беше само, че двамата с Мелинда почти не размениха дума. Това наведе Вик на мисълта, че през деня са се виждали. По-голямата част от времето Карпентър мълча и се вслушва в общия разговор на масата.

Кафето изпиха в хола. Хорас отиде до прозореца и се загледа навън. След малко отвори вратата на терасата и направи знак на Вик да излязат.

— Тоя приятел не е бил в Колумбия — направо започна Хорас, смръщил вежди. — Не познава никого от университета. На няколко пъти повтори името на ръководителя на катедрата по психиатрия, но за останалите изобщо не е чувал.

— Така и очаквах — тихо рече Вик.

— Това съвсем не означава, че не се опита да се държи като много вътрешен човек, но мен не може да ме преметне — достатъчно знам за катедрата по психиатрия. Той беше от амбулаторните пациенти на „Кенингтън“, нали?

Вик отметна глава и високо се изсмя в нощната пустота.

— Не, Хорас. Дошъл е да прави изследвания за дисертацията си.

— Аха. Дали е истина?

— И аз не знам след това, което ми каза.

Хорас припряно запали цигара, но не хвърли клечката на тревата.

— Нещо не ми е симпатичен. За какво може да е дошъл?

— Нямам никаква представа.

Вик откъсна няколко стръка трева и ги вдигна пред очите си на фона на бледия диск на луната. Това го подсети да опита да извади на офсет страници със стръкчета трева, листа или, да кажем, с напречен разрез на детелинов цвят. Много би подхождало за стихосбирката на Брайън Райдър, тъй като в повечето стихотворения се загатваше за цветя и растения.

— Вик?

— Да?

— За какво може да е дошъл? Не казвай, че не си мислил. Да не е заради Мелинда?

Вик се поколеба, преди да отвърне с безразличие:

— Мисля, че не.

Ето че понякога и истината можела да се каже.

— Нещо друго цели той покрай тая научна работа, сто на сто. Дори не се опита да се измъкне с това, че е бил по други университети и по тази причина не познава добре Колумбийския, не, хвана се за тоя Колумбийски университет и се издаде. И все пак направи го много умело, съвсем не се оплете като пате в кълчища, нали ме разбираш?

— Нищо не зная, Хорас. Нямам понятие за какво е дошъл.

— Отгоре на всичко се настанил на мястото на Де Лайл. Това е заслуга на Мелинда, нали?

— Тя му препоръча къщата — призна Вик.

Хорас се замисли за миг.

— Струва си да разберем дали Карпентър се познава с Дон Уилсън.

— Защо?

— Защото може да излязат стари познайници.

— Да не искаш да кажеш, че Дон го е докарал тук, за да ме шпионира?

— Точно това искам да кажа.

Очакваше да го чуе от Хорас. Искаше обаче да разбере дали Хорас наистина смята Карпентър за частен детектив.

— Едва ли се познава с Дон — поде той. — Поне така ми каза Мелинда, като я питах последния път.

— А може би нарочно крият познанството си.

Вик се изкиска.

— Та ти си имал развинтено въображение също като Дон!

— Добре де, може и да греша. Признавам, че Карпентър има известна представа от психиатрия. Но все пак не е този, за който иска да мине, и ми се ще да разбера подбудите му. Докога смята да остане?

— Още месец, доколкото разбирам. Заел се е с някакви контролни тестове над шизофреници.

— Любопитен съм да разбера нещо повече за тия тестове — иронично рече Хорас. — Ще попитам един познат от катедрата.

Вик издаде едно „хм“ в знак, че не си струва.

— А как е Мелинда напоследък?

— Добре е — отвърна Вик, подвластен на стария рефлекс да брани Мелинда пред хората, макар да му беше ясно, че всъщност Хорас го пита дали Мелинда продължава да го обвинява в убийството на Чарли. Не би питал как е със здравето, след като цяла вечер е имал възможност сам да прецени.

— Не е идвала втори път при Мери — поде Хорас малко предизвикателно. — Така като гледам, Ивлин обаче няма да може да преодолее отношението си към Мелинда.

— Жалко — отвърна Вик.

Хорас го потупа по рамото.

— Право да ти кажа, доста се поизмъчих с Мери, докато я склоня да дойде — само заради теб се съгласи.

— Много ми се иска тая история да се забрави. Давам си сметка, че е трудно, но дано след време да стане.

Хорас не отговори.

Върнаха се в хола. На предела на търпението си въпреки изпития алкохол, Мелинда изнервено предложи да отвори шампанското на Карпентър, но Мери се възпротиви и шампанското остана неотворено. Нищо не им се пиеше след вечерята.

Хорас и Мери си тръгнаха към десет и четвърт, макар че при други обстоятелства — ако всичко между Мери и Мелинда беше наред и ако Карпентър не беше дошъл — биха останали още поне един час. Карпентър също си тръгна, като обсипа с благодарности Вик и Мелинда. Качи се в тъмносиния си плимут, за който скромно беше казал на Вик, че го купил неотдавна на старо, и бързо се изгуби от погледа им.

— Не ти ли се струва, че е позанемарил работата си? — полита Вик още докато бяха на вратата.

— Коя работа? — сепна се Мелинда.

Вик се подсмихна, давайки си сметка, че усмивката му не е твърде дружелюбна.

— Може би ти ще ми кажеш.

— За какво намекваш? За кого изобщо говориш? — не издържа Мелинда.

— За Карпентър.

— Ами… Доколкото знам, той повечето време си е в „Кенингтън“.

— Аха — подкачи я Вик. — Чудех се просто как успява да отделя толкова време за нас.

Мелинда взе да прибира чашите и чиниите от масата. Вик донесе една табла от кухнята, за да става по-бързо. Хиляди неща трябваше да се отнесат в кухнята. Той си върза престилка и свали часовника от ръката, за да се заеме с миенето на съдовете. Повече не намекна на Мелинда, че мисли Карпентър за частен детектив. Тя беше достатъчно прозорлива, за да разбере, че би усетил и най-нищожната грешка на Карпентър, и все пак недостатъчно, за да разбере, че грешките вече са няколко.

— Честит рожден ден, скъпа.

Вик извади от шкафа един пакет, увит в раираната в червено и бяло хартия на магазин „Бандана“, и й го поднесе.

— Нима още един подарък? — Изопнатите й черти се поотпуснаха в изненадана усмивка.

— Дано да ти хареса.

Тя развърза пакета и притисна до гърдите си белия пуловер от ангорска вълна.

— О, Вик, точно за такъв пуловер си мечтаех! Как можа да се досетиш?

— Нали живеем под един и същ покрив, а? — Той пристъпи към нея и я целуна по бузата, без сам да разбира защо го прави. Мелинда не се дръпна. Сигурно просто не беше усетила целувката.

— Честито.

— Благодаря ти, Вик.

Изгледа го някак странно — едната й вежда играеше, изопнатите й устни потръпваха ту в усмивка, ту в злобна гримаса, и те лъкатушни като мисълта й.

Вик отвърна на погледа й, като съзнаваше, че изобщо не може да предвиди думите или действията й миг по-късно, както и че с тия угоднически вдигнати вежди и немигащи равнодушни очи, с тия устни, за които, можеше да се каже единствено, че са затворени, самият той има превзето и жалко изражение. Лице-маска, за разлика от нейното, поне в момента. Опита се да се усмихне. И усмивката дори не излезе искрена.

После Мелинда отмести поглед и всичко свърши.

Като си легна, Вик премисли разговора си с Хорас. Беше казал точно каквото трябваше — ако Карпентър се окажеше детектив, щеше да поддържа, че отдавна го е разбрал, но не е обръщал внимание, и при това щеше да се покаже като истински джентълмен по отношение на Мелинда — съпругата, която беше наела детектив да го следи. А ако Карпентър не се окажеше детектив, поне нямаше да се е държал глупашки, като споделя подозренията си. Втори път не беше забелязал издутина под мишницата му. Но за ония триста долара от банковата сметка нямаше друго обяснение, освен че Мелинда лека-полека му ги изплаща.

В миговете преди да заспи бавно, от само себе си у него се занадига смътна, напираща като борец в хватка враждебност към Мелинда. Така се случва да излезе наяве някоя привичка — да заспиш, легнал по гръб, например както сега. Все още будното му съзнание извади наяве тая враждебност и я остави да му се изплъзне, както се изплъзва в просъница най-обикновена и ненатрапчива мисъл. Мелинда му се явяваше като че с надпис „Моят враг“, истинският му враг, който никога нямаше да се вразуми. Смътната враждебност стегна хватката си, той се понамести в леглото и заспа.

15

Изглежда Харолд Карпентър беше взел решение рязко да смени тактиката. Разреди посещенията си и започна по-често да се вижда насаме с Мелинда. Непосредствено след рождения ден те прекараха заедно два следобеда и Мелинда направи всичко възможно Вик да го научи. Но той изобщо не обърна внимание. Само и каза:

— Никак не ме интересува колко често излизаш с Карпентър. Но повече не искам да го виждам вкъщи.

Мелинда го изгледа озадачена.

— Какво те прихваща?

— Чисто и просто ми е неприятен — отсече Вик и отново се зачете във вечерния вестник.

— И откога ти стана неприятен? Струва ми се, че доскоро ти беше особено интересен.

— И продължава да ми е особено интересен.

Мелинда не отвърна веднага, само неспокойно запристъпя от крак на крак. По изключение беше обула обувки на висок ток, понеже Карпентър беше висок.

— И откога започна да се разпореждаш кой да идва вкъщи и кой не? — попита тя след малко, като едва сдържаше гласа си, търсейки верния тон.

— Отсега. Неприятен ми е, и толкова. Съжалявам. И не ми се говори повече за това. Не може ли ти да ходиш при него или пък някъде другаде да се виждате? Пък и той няма да е тук още дълго, нали?

— Не, доколкото знам. Може би още две седмици.

Вик се подсмихна зад вестника, после усмихнат погледна Мелинда. Значи още две седмици за негова сметка. Изкушаваше се да й го каже, но опакият навик да сподавя импулсите си го спря.

— Много ще ни липсва, нали?

— Не бих казала, че ще „ни“ липсва.

— Но сигурно скоро ще се появи някой друг. — Усети, че Мелинда настръхва. Тя запали цигара и хвърли запалката върху възглавниците на дивана.

— В чудесно настроение си тая вечер, няма що. И гостоприемен, и мил, и внимателен. Нали все се хвалиш с тия си достойнства.

— Никога не съм се хвалил. — Той забеляза уплахата й. — Е, хайде, не ми обръщай внимание. Всъщност нямам нищо против Карпентър. Та той е един много мил и симпатичен човек.

— Само го казваш, но не го мислиш.

— Нима? Съжалявам.

Някак странно го избиваше на мекушава отстъпчивост и неприязън едновременно. Осъзна, че се е усмихнал.

— Хайде да забравим за тоя разговор, а? Какво ще вечеряме?

— Искам да бъда сигурна, че ако реша да го поканя вкъщи, ти няма да се държиш грубо.

Вик преглътна. За принципа ставаше дума, а не конкретно за Карпентър и Мелинда. Усети, че отново по силата на навика се усмихва.

— Разбира се, че можеш да го доведеш вкъщи, скъпа. Извинявай, че избухнах. — Замълча, но понеже Мелинда не продума, продължи: — Кога би искала да го поканиш? Защо не още тия дни на вечеря?

— Няма нужда да се престараваш!

Мелинда нервно въртеше на пръста си някаква връв. Това го дразнеше нетърпимо, колкото и да се опитваше да не обръща внимание.

— Какво ще вечеряме, скъпа? Да отида ли да приготвя нещо?

— Аз ще приготвя — отвърна Мелинда и се завтече към кухнята.

Понякога в съзнанието му се надигаше вихър, който сякаш брулеше тъмните очертания на горски върхари. В такива моменти мисълта му изпреварваше действията и той се виждаше да събаря пепелници от масата, да чупи охлювни черупки между пръстите си, което така и не ставаше, защото винаги успяваше да се овладее. Нито веднъж ръцете му не нарушиха плавните си сръчни движения — малки, пухкави, добротворни ръце, чисти като на лекар, освен когато ги изцапваше с мастило в печатницата. Охлювите все така обичаха тия ръце и бавно, но уверено пълзяха по палеца му, дори без слабият им взор да е примамен от листо маруля.

Най-сетне натрапчивата мисъл за брулените горски върхари се избистри в ясния спомен за връхлитаща планинска буря в Австрия. Тогава беше десетгодишен. Баща му беше още жив и тримата с майка му бяха предприели едно от ежегодните си пътувания до Европа. Баща му беше инженер-консултант по жиростатика и въпреки че беше подсигурен със солидна рента цял живот беше създавал впечатлението, че работи непрестанно, че пред него стои за разрешаване основният практически проблем да си изкара хляба, който всъщност имаше наготово, и да гони повишение, което не беше за него условие за съществуване. Спомняше си всичко много добре. Баща му беше приключил две-триседмичната си работа в Париж и преди да се върнат вкъщи, тримата прекараха част от отпуската в Мюнхен и Залцбург. Отседнаха в един хотел съвсем като в приказките (на Волфгангзее ли беше или пък на Фушлзее?). Беше зима — нямаше сняг, но се очакваше всеки момент да завали. И тогава от планинския скат срещу техния прозорец връхлетя бурята. Вик помнеше как бе зъзнал въпреки добре уплътнените прозорци и дебелите хотелски стени и как нищо не можеха да направят срещу студа, защото колкото и силно да беше отоплението на хотела, за случая не беше достатъчно. Баща му, крайно изискан човек, комуто тежеше съзнанието за материалното му превъзходство над повечето хора, не би се оплакал дори и при много по-ниска температура. Richesse oblige[24]. Бурята се задаваше откъм планината, която изглеждаше зловещо близка и тъмна, като несъкрушим исполин с незнайна мощ. Очертанията на дърветата по върховете се извиваха на всички страни, сякаш изтезавани от побеснелия, напиращ вятър, се мъчеха да се изтръгнат от корен, за да му се изплъзнат. С глас, който прикриваше собствената му възбуда, баща му каза: „Този облак ще навее сняг“, а облакът беше почти черен, толкова черен, че стаята им беше притъмняла като да беше нощ. И когато черният облак се реши да се изтърколи към тях по планинския скат, помитайки дърветата в тътнещ порой, Вик побягна от прозореца и се сви в отсрещния ъгъл на стаята. Помнеше изненаданото и разочаровано лице на баща си, докато го изправяше на крака. Успя да се задържи прав, но не можа да си наложи да се върне до прозореца, колкото и да настояваше баща му. Страх го беше не от бурята, а от мятащите се в безреда дървета.

Напоследък все се сещаше за тях, когато разбереше, че Мелинда е прекарала следобеда с Карпентър. Всъщност подозираше, че в повечето случаи, когато му казва, че отива с Карпентър на езерото или в бара на „Честърфийлд“, или пък че ще му ходи на гости, Мелинда си е наумила нещо съвсем друго. Това му беше направо отвратително, но не даде никакъв външен израз на отвращението си — повече никакви остри забележки, никакви недоволни физиономии. На два пъти й предлага да поканят Карпентър — единия път, когато очакваха Хорас и Мери, и втория път, когато имаха хубави пържоли, но Мелинда така и не го покани. Такъв ли е бил номерът? Да го накарат да вземе отношенията им за толкова интимни, че не желаят компанията на трети? Голям хитрец беше тоя Карпентър. Наистина умееше да се владее, но беше най-лошият актьор на света. Кого си въобразяваше, че залъгва? Не успя даже хората в града да настрои срещу Виктор Ван Алън. А мисълта, че навярно и плаща на Карпентър, беше, най-меко казано, неприятна на Вик.

Успяваше да се сдържа, докато един ден видя на улицата Ралф Гоздън и Дон Уилсън заедно. Беше по обяд и на път за вкъщи спря колата пред една обущарница, за да прибере обувките на Трикси, които беше оставил на поправка. Точно излизаше от обущарницата, когато Уилсън и Ралф се зададоха по тротоара. Стори му се, че и двамата се сепнаха, като го видяха, и от това гневът му пламна.

— Здравейте — подсмихна се Вик, като приближиха. — Искам нещо да ви питам.

— Да чуем — дръзко се ухили Ралф, макар че тънката кожа на лицето му пребледня.

— Убеден съм, че вие двамата познавате Харолд Карпентър — рече Вик.

Ралф загуби ума и дума, а Уилсън едва успя да измънка, че са се виждали.

— Естествено. Вие ли го наехте?

— Да съм го наел? Какво искате да кажете? — Черните вежди на Уилсън се сключиха.

— Не се правете, че не разбирате. Карпентър изобщо не е това, за което се представя. Стигнах до извода, че е детектив, по всяка вероятност подбран от вас, Уилсън. До Ню Йорк ли ходихте да го наемете… — щеше да каже „за жена ми“, но се спря.

— Не разбирам за какво говорите — намръщен рече Уилсън.

Но по уплашения поглед на Ралф му стана ясно, че е уцелил истината или поне е близо до нея.

— Много добре разбирате. Карпентър е детектив и това ви е известно, нали? Нали, Уилсън? — Вик пристъпи крачка напред и Уилсън се отдръпна. Би го ударил с удоволствие.

Уилсън се озърна дали някой не ги гледа.

— Възможно е. Но не го познавам достатъчно добре.

— А кой го нае? Нали вие? — Вик изгледа Ралф. — А може би вие? Макар че, като поразмисли човек, не бихте имали смелост за подобно нещо. Предпочитате да стоите настрана и да се забавлявате, нали, Ралф?

— Да не сте откачили? — само успя да промълви Ралф.

— Към кое детективско бюро се числи? — обърна се Вик към Уилсън, като нарочно още повече се наведе към него.

— Но какво толкова има? Да не би да излиза прекалено често с жена ви? — изписука Ралф. — Защо тогава направо не го убиете?

— Затваряй си устата! — сряза го Уилсън. Май трепереше.

— Кое е бюрото? — повтори въпроса си Вик. — Няма какво да го увъртате, защото много добре ми е известно, че Карпентър е детектив.

Ако пък се окажеше, че не е, че е поел по съвсем грешен път, просто щяха да го сметнат за луд. А това щеше само да му помогне.

— Мълчите? Е добре, ще разбера от Мелинда. Не исках да опирам до нея, но щом се налага… Тя още не предполага, че съм се досетил. — Той погледна Уилсън с презрение. — Обещавам ви да разглася тая история. И може градът да ви се види тесен.

— Стига сте се правили на господ, Вик! — обади се Ралф, внезапно окуражен в страха си. — Да не би да е ваш тоя град? Да не би вие да раздавате правосъдие?

— Да ви кажа ли как им викат на хора като вас, Ралф? — рече Вик и от яд вратът му почервеня.

Ралф млъкна.

— Сигурно си спомняте мнението ми за вас — каза Уилсън. — Казах ви го право в очите.

— Смелчага сте вие, Уилсън. Но защо нямате смелост да ми кажете къде работи Карпентър? Би следвало аз да прекъсна ангажимента му, след като му плащам. — Възбудата изби по смръщеното лице на Уилсън. — Значи нямате смелост, а?

— Ще ви кажа, като толкова искате — реши се Уилсън. — Секретна детективска служба, Манхатън.

— Секретна! — Вик отметна глава и се разсмя. — Ха-ха-ха! Секретна!

Уилсън и Ралф смутено се спогледаха.

— Благодаря. Ще им позвъня следобед. И още нещо — вие ли го наехте, Уилсън?

Уилсън не отвърна и тръгна да си върви, като че вече беше казал предостатъчно.

— Нали вие го наехте, Уилсън? — извика Вик след него.

Уилсън се обърна, но не каза нищо. Излишно беше.

Вик обядва сам на спокойствие (Мелинда беше излязла), прехвърли няколко страници от книгата за витражите, после извади телефонния указател на Манхатън и потърси номера на Секретната детективска служба в раздела „Детективски служби“. Отново му стана смешно, че е „секретна“.

Обади му се мъжки глас с доста твърдо нюйоркско произношение.

— Добър ден. Обаждам се във връзка с вашия служител Харолд Карпентър, поне с това име се представя — започна Вик.

— А, да, сещам се за кого говорите — гласът звучеше доста любезно въпреки грубото произношение.

— Нямаме повече нужда от него — продължи Вик.

— Аха. Случило ли се е нещо?

— Какво да се е случило?

— Питам ви дали имате някакви оплаквания.

— Съвсем не. Освен че човекът, когото трябваше да наблюдава, е разбрал кой е и съответно се пази.

— Ясно. Обажда се мистър… мистър Доналд Уилсън от Литъл Уесли, Масачусетс, нали?

— Не.

— А кой е на телефона?

— Човекът, когото Карпентър трябваше да следи.

Кратко мълчание.

— Значи Виктор Ван Алън?

— Точно така. Или пращайте нов човек, или се откажете от тая работа. Според мен по-добре се откажете, защото сметката плащам аз и ако тая глупост се проточи, просто ще откажа да плащам. А не виждам откъде другаде ще ви дойдат парите. — Отново мълчание. — Разбрахте ли ме?

— Да, мистър Ван Алън.

— Така. Ако е останало нещо неплатено, можете направо да ми изпратите сметката. Предполагам, че ми имате адреса?

— Да, мистър Ван Алън.

— Добре. Това е всичко. Благодаря. А, един момент!

— Да?

— Моля ви веднага да телеграфирате на Карпентър, че прекратявате ангажимента му. Аз ще платя за телеграмата.

— Ще бъде изпълнено, мистър Ван Алън.

С това разговорът приключи.

Мелинда се прибра в седем и петнадесет и каза, че пила коктейл с Харолд.

— Харолд получил ли си е телеграмата? — попита Вик.

— Каква телеграма?

— Тази, с която Секретната детективска служба му отнема случая.

Мелинда зяпна, но лицето й изразяваше повече яд, отколкото изненада.

— Как разбра? — мина тя в настъпление.

— Уилсън изплю камъчето. Какво го прихваща и него, ами не си гледа пишещата машина!

Седнала на пода, Трикси слушаше с широко отворени очи.

— Кога ти каза? — настояваше Мелинда.

— Днес по обяд. Налетях на него и Ралф на улицата. Не бях виждал по-стреснати и тъпи физиономии.

— Какво точно ти каза? — съвсем объркана попита Мелинда.

— Само го попитах — спокойно поде Вик — дали Карпентър не е детектив. Попитах ги и двамата. И когато Уилсън призна, което не ми струва особени усилия, понеже се беше побъркал от страх, го попитах за името на детективската служба. Той ми го каза и аз се обадих по телефона с молба да прекратят ангажимента на Карпентър. До гуша ми дойде да му плащам.

Мелинда хвърли на дивана джобното издание, което държеше, и свали палтото си.

— Такаа. Значи по сметките си се… — Не довърши.

Вик почти я съжали за неуспеха й.

— Не, мила моя. Преди няколко дена Хорас ми каза, че Карпентър нищо не знае за Колумбийския университет. Хорас поддържа връзка точно с катедрата по психиатрия. А дали Карпентър се е споразумявал нещо в „Кенингтън“, или не, не зная и не ме интересува.

Мелинда демонстративно отиде в кухнята. Без съмнение тая вечер щеше да се напие. Пък и сигурно вече добре си беше подложила с Карпентър. Утрешният махмурлук беше готов. Вик въздъхна и се зачете във вестника.

— Искаш ли нещо за пиене? — извика Мелинда от кухнята.

— Не, благодаря.

— Изглеждаш много добре напоследък. Същински образец на цветущо здраве — забеляза тя, като се върна с питието си. — Може би ще ти е интересно да научиш, че Карпентър действително е психиатър. Е, може да няма диплома — побърза да го защити тя, — но знае доста неща.

— Не желая да го виждам повече — бавно, с отвращение натърти Вик. Мелинда мълчеше. Той поде отново: — А ти откъде знаеш? Да не ти е правил психоанализа?

— Не.

— Жалко. Би могъл да ме просветли относно теб. Признавам, че не те разбирам.

— Аз пък те разбирам — озъби се тя.

— За какво ти беше тогава тоя психиатър? Всъщност психиатър или детектив?

— И двете — гневно отвърна Мелинда, като крачеше из стаята и отпиваше от тъмнозлатистото уиски.

— Аха. И каква диагноза ми е сложил?

— Остър случай на шизофрения.

— О?! Остър случай е той, така да знае! Едно голямо недоразумение, нищожество, което стъпкваш и веднага забравяш!

Мелинда изсумтя.

— Той би могъл да те…

— Татко, какво е това шизомения? — попита Трикси, която продължаваше да седи на пода, обвила ръце около коленете си, и да поглъща всяка тяхна дума.

— Точно така се просвещава едно дете — злостно процеди Мелинда.

— И по-лоши е чувала. — Вик се изкашля. — Шизофрения, детето ми, означава раздвоение на личността. Това е душевно заболяване, което се характеризира с прекъсване на връзката с действителността и отслабване на умствената дейност. Това е то. Разбра ли? Оказва се, че твоят татко има шизофрения.

— Хи-хи-хи — изкиска се Трикси, като да я будалкаха. — И как разбра?

— Мистър Карпентър така казва.

— Той пък как е разбрал? — смееше се Трикси очарована. Като че ли слушаше някоя от веселите нелепици, които Вик съчиняваше за разни несъществуващи животни, и тя го питаше могат ли да летят, да четат, да готвят, да шият, да се обличат сами и той отговаряше ту че могат, ту че не могат.

— Мистър Карпентър е психиатър — обясни и Вик.

— Какво е това психиатър? — попита Трикси.

— За бога, Вик, престанете! — извика Мелинда, като се извърна от другия край на стаята да го изгледа.

— Друг път ще продължим този разговор — усмихна се Вик на дъщеря си.

Мелинда наистина се напи яко тая вечер. Два пъти говори по телефона, но Вик взе мерки да не я чува, като се оттегли в кухнята, където гласът й не можеше да достигне. Приготви вечерята. Мелинда едва-едва хапна. Към девет часа, времето, по което Трикси си лягаше, Мелинда вече се олюляваше. До този момент Вик беше разяснил няколко психиатрични понятия. Не беше лесно да се обясни на Трикси какво е това съзнание, затова й каза, че когато човек пие прекалено много и заспи на дивана, го загубва.

16

По обяд на другия ден Мелинда още не беше станала. Вик знаеше, че е заспала много късно, защото в два и половина, когато загасяше лампата си, бе видял светлото очертание на прозореца й върху тревата. В седем вечерта я завари все така махмурлия, макар че беше спала до три часа. Имаше да й казва две неща, едното — приятно, другото — може би не чак толкова. Реши да започне с първото, та дано й подействува добре, защото състоянието й преди вечеря беше направо отчайващо.

— Можеш да бъдеш сигурна, че нямам намерение да казвам на никого каквото и да било, дори на Хорас и Фил. Така че ако Уилсън и Ралф си затварят устата, за което имат всички основания, никой няма да разбере за тая история с детектива. Друг не знае, нали? — попита загрижено той, сякаш беше на нейна страна.

— Не — отвърна тя, съвсем беззащитна в страданието си.

— Помислих, че ще се почувствуваш по-добре, ако ти го кажа.

— Благодаря ти — вяло отвърна Мелинда.

Той неволно сви рамене. Но Мелинда гледаше встрани и не забеляза.

— Между другото днес получих писмо от Брайън Райдър. Кани се да идва насам през втората половина на ноември. Казах му, че може да отседне у нас. Идва само за два-три дни, освен това имаме доста работа в печатницата, така че няма да се задържаме дълго вкъщи.

По нищо не личеше да го е чула, думите му минаваха край ушите й, като да говореше на заспал човек или пък сам на себе си.

— От писмата се вижда, че е много интелигентен младеж. Само на двадесет и четири години е.

— Няма ли да ми донесеш нещо за пиене? — Мелинда му протегна празната си чаша, като продължаваше да гледа в пода.

Този път Мелинда яде много на вечеря. Винаги ядеше много, когато беше махмурлия, тъй като смяташе, че в тия случаи яденето полага. „Запушвало“ и затова оправяло. След вечерята се почувствува достатъчно добре, за да прегледа вечерния вестник.

Вик сложи Трикси в леглото, после се върна при Мелинда и седна във фотьойла насреща й.

— Искам нещо да те попитам — започна той.

— Слушам те — погледна го тя над вестника.

— Би ли искала да ти дам развод? При положение, че ти отпусна голяма издръжка.

Тя задържа поглед върху него.

— Не — отсече накрая твърдо и разгневено.

— Но как ще я караме така? — възкликна Вик и разтвори ръце, внезапно почувствувал се самото олицетворение на логиката. — Мразиш ме. Гледаш ме като враг. Наемаш детектив да ме следи…

— Защото уби Чарли. И е толкова вярно, колкото че седиш сега тук.

— Но, скъпа, съвсем не е вярно. Хайде, ела на себе си.

— Всички знаят, че е вярно!

— Кои всички?

— Дон Уилсън, Харолд, Ралф!

— Защо тогава не го докажат? — попита той спокойно.

— Дай им малко време и ще го докажат. Ако не те, аз ще го докажа! — Тя трескаво се пресегна от дивана към цигарите на масата.

— Бих искал да знам как. Разбира се, стига да искаш, винаги можеш да натопиш човека, но, струва ми се — замислено додаде той, — че малко сте закъснели. Защо впрочем Уилсън или Карпентър не ме изпитат на детектор на лъжата? Макар че едва ли имат някакво законно право.

— Харолд казва, че изобщо няма да реагираш — отвърна тя. — Според него не си с всичкия си.

— И ето ти основание да се освободиш от мен.

— Я не ме поднасяй.

— Извинявай, ако така се получи. Но да се върнем към това, което те попитах. Ще ти дам всичко освен Трикси, ако поискаш развод. Помисли само — ще имаш достатъчно пари да вършиш каквото си искаш, да се срещаш с когото си поискаш. Ще се освободиш от всякаква отговорност за дете и съпруг. Помисли само как би могла да се забавляваш.

Мелинда хапеше долната си устна, сякаш думите му я измъчваха — а може би изкушението беше твърде голямо.

— Още не съм си разчистила сметките с теб. Ще ми се да те съсипя, да те смачкам.

Той разтвори леко ръце.

— Има толкова изпитани средства — арсеник в супата например. Само че имам много чувствително небце. Освен това…

— Нямам намерение да те убивам. Ти си толкова откачен, че ти е все едно жив ли си или мъртъв. Решила съм да смачкам гадното ти самочувствие.

— А нима вече не си? Мила моя, какво още ти остава да направиш? Какво си мислиш, че ме крепи в тоя живот?

— Самочувствието ти.

Смях заклокочи в гърлото му, но почти веднага секна.

— Не, не е самочувствието. А силната воля, която споява отломъците на личността ми. Тя ме крепи и тоя живот, а не самочувствието. Пък и откъде да го взема това самочувствие? — отчаяно завърши той, извънредно доволен от тая насока на разговора, както и от собствения си глас, който му звучеше съвсем безпристрастно, като че ли го слушаше записан на магнетофонна лента. Говореше като трагически актьор, съчетал непосредствената страст с преиграването. Гласът му щедро се лееше, жестовете му пламенно убеждаваха:

— Знаеш, че те обичам, знаеш, че бих ти дал всичко, което поискаш, всичко, което е по силите ми. — Той замълча за миг — сети се, че вече й е дал и половината легло, своята половина, но не й го каза от страх да не се разсмее или пък нея да разсмее. — За последен път ти предлагам. Не виждам какво повече бих могъл да направя.

— Вече ти казах — бавно поде тя, — че още не съм си разчистила сметките с тебе. Защо ти не поискаш развод? При това ще ти го дадат веднага, защото имаш сериозни основания — поне така смяташ, нали? — додаде тя иронично, като чели ставаше дума за някакви фантасмагории, като че ли на такива основания можеше да се позове само един мерзавец.

— Да съм ти казвал, че искам развод? За мен това би означавало бягство от отговорност. Пък и не върви мъж да иска развод. Жената трябва да поиска развод. Но аз започнах този разговор, по-точно този скандал, за да…

— Още не си му чул края.

— Именно. Все с тоя враждебен тон ли ще ми говориш? — Неговият тон беше все още мек.

— Прав си. Ще го запазя за последната атака — все така враждебно отвърна тя.

Вик въздъхна.

— Значи статуквото остава същото. Кога ще поканиш Уилсън и Ралф? Съвсем спокойно ги покани. Няма да има проблеми от моя страна.

Мелинда го погледна със студени и неподвижни като на жаба очи.

— Това ли е всичко, което имаш да ми казваш?

— Да.

— В такъв случай ще си лягам.

Той стана и й се усмихна.

— Лека нощ. Приятни сънища.

После взе лулата си от масичката до фотьойла и се отправи към отвъдния свят на своята стая.

17

Не бяха минали и две седмици от срещата им с Вик на улицата, когато Дон Уилсън се премести с жена си в Уесли. За пореден път Мелинда се притече на помощ в намирането на квартира, ако и да се отнасяше за Уесли. За Вик това беше недостойно отстъпление. Уилсън беше рухнал още от първия удар. Сега се оттегляше, за да си осигури по-добро прикритие, макар че навъсеният му поглед така по-трудно можеше да следи врага.

— Какво става около Уилсън? Нима се е озовал в такова нетърпимо положение, че чак да напуска града? — попита Вик Мелинда, макар отлично да знаеше, че точно това е станало. Най-вероятното беше Ралф да се е разприказвал. Само че целта му е била зле премерена — за да разправя, че Виктор Ван Алън е бил следен пет седмици от детектив, тъй като е сериозно заподозрян, Ралф трябва да се е надявал да настрои общественото мнение срещу него. Обаче репутацията на Вик беше издържала. Отзвукът беше чудноват, сякаш стъклено гюле е било изстреляно по каменна стена и се е разпръснало на хиляди частици, някои от които гражданите са събрали, но от тях цялостна история не се получаваше. Кой примерно е наел детектива? Някои предполагаха, че е Уилсън — само че безпаричието му веднага биеше на очи. Според други, ако изобщо е имало детектив и тая история не е някаква измишльотина, то той чисто и просто е бил полицейски инспектор, който две седмици след инцидента с Де Лайл тайно е извършвал обичайните при подобни случаи разследвания. Хорас беше най-наясно от всички, но дори и той не се реши да каже нещо, нито да попита Вик дали Мелинда не е наела детектива. Вик знаеше, че Хорас си го мисли, но, изглежда, му се струваше твърде срамно да задава въпрос за такова нещо — при това може би несъществуващо, — на който Вик с твърде мъчително усилие над себе си би трябвало да отговори с „да“. Но на лицето на Хорас тия дни беше изписана мъка.

Вик се чувствуваше по-весел и по-бодър от всякога. А Мелинда все повече затъваше в мрачно пиянство. При едно от многото й пътувания до Уесли я задържаха за превишаване на скорост и шофиране в нетрезво състояние. Обади му се в печатницата от полицейския участък в Уесли и Вик веднага потегли за там. От пръв поглед забеляза, че не е много пияна, всъщност никак в сравнение с друг път, но полицаят сигурно е усетил някакъв дъх или пък е решил, че е пила, ако се е разгорещила, като я е спрял. Мелинда самоуверено настояваше да й направят алкохолна проба, но се оказа, че нямат балончета.

— Нима не виждате, че не е пияна? — обърна се Вик към полицая. — Приемам, че може да е превишила скоростта. И друг път й се е случвало. Мелинда, защо не се разбереш с човека, щом си карала с непозволена скорост!

С цялата си тактичност Вик се стараеше да го предума, защото, отнемеха ли на Мелинда свидетелството за правоуправление, животът им щеше да се превърне в същински ад. Вързана вкъщи, Мелинда щеше да е още по-непоносима. Полицаят дръпна една реч за опасността от шофирането в нетрезво състояние, която Вик внимателно изслуша, сигурен, че всичко ще свърши благополучно. Мелинда обаче го прекъсна:

— Никога не са ме спирали за шофиране в нетрезво състояние и твърдя, че и сега не съм пияна!

Настоятелността й подействува на полицая, както, разбира се, и фактът, че Вик не е кой да е, а уважаваният гражданин на Литъл Уесли и собственик на „Грийнспър Прес“ Виктор Ван Алън. Поне видът на застаряващия капитан от пътната полиция беше достатъчно интелигентен, за да може да се предположи, че действително е чувал за „Грийнспър Прес“ и за притежателя й. Работата се размина с петнадесет долара глоба, която Вик заплати, а Мелинда продължи пътя си към Уесли.

— Ще ми кажеш ли какво е наумил, Дон Уилсън? — попита Вик вечерта.

— Какво искаш да кажеш?

— Питам те какво сте наумили вие двамата. Нещо все се съвещавате.

— Той ми е симпатичен. Намираме много общи теми за разговор. Дон има много интересни идеи.

— Нима? И аз да не знам досега, че се интересуваш от идеи!

— О, това е нещо повече от идеи.

— Като например?

Тя отмина въпроса. Беше коленичила да разчиства шкафа си и измъкваше отвътре обувки, захвърлени чорапи, калъпи за обувки, някаква прашна парцалена кукла на Трикси.

— Никак няма да е лошо да си вземем куче — внезапно рече Вик. — Трикси ще се зарадва. Откога говорим и все отлагаме.

— Само куче ни липсва.

— Ще питам Трикси какво куче иска.

Мелинда не обичаше кучетата. Колко пъти бяха говорили и той все беше отстъпвал. Сега вече не го интересуваше дали Мелинда възразява, или не.

— Как е впрочем Джун Уилсън?

— Добре. Защо?

— Просто ми е симпатична. Такава една мила и чистосърдечна. Чудя се как е могла да се омъжи за тоя тип.

— Глупачка е тя. Той сигурно не е знаел за какво чудо се жени.

— Знаеш ли, тя ме посети преди близо два месеца само за да ми каже, че не одобрява действията на мъжа си. Помня колко тактично се изрази. Не споделяла мнението на мъжа си и искала да ми го каже. Жалко, че заради Уилсън трябва да живее като изгнаница. Какво всъщност прави тя, докато вие двамата си приказвате?

Мелинда по изключение не беше настроена за кавга.

Вик се загледа в превития й гръб, в ръцете й, които трескаво четкаха обувките и ги подреждаха в права редица — общо взето, необичайно съзидателен изблик на неосъществената й енергия. Ясно му беше що за атмосфера цари у Уилсънови, единственото място, където не я посрещаха хладно. Дон навярно е започнал да се отегчава от Мелинда, да гледа на нея като на косвена причина за оттеглянето си от Литъл Уесли и за изпадането си в немилост, но се чувствуваше длъжен да бъде мил с нея. Джун сигурно ги оставя насаме, след като хладно поздрави, но тъй като Мелинда поначало презира жените, това не й прави никакво впечатление. Много вероятно е и Ралф да се отбива от време на време, както и Мелинда да наминава при него, независимо че е казала, че отива у Уилсънови. Много е вероятно, стига Ралф да намери смелост да я допусне в дома си. Вик се подсмихна, загледан в издължения силен гръб и забързаните ръце на Мелинда, и се замисли как ли се държат двамата насаме. Ралф сигурно се бои да я докосне и Мелинда го презира за това, обаче все я тегли към него, защото и той спада към малкия съюз срещу Вик. Сигурно неспирно бърборят за него, повтарят се и се преповтарят като стари баби.

Вик почука на вратата на Трикси.

— Ще позволите ли, госпожице?

— Влизай!

Отвори вратата. Трикси седеше на кревата и шареше с боички едно блокче за оцветяване. Усмихна й се. Какво самостоятелно, спокойно, задълбочено дете. Беше горд с нея. Тя беше същинско негово копие.

— Трикси, какво ще кажеш да си вземем куче?

— Ама истинско куче ли?

— Няма да се излагаме с плюшено я!

— Татенце!

Тя се изтърколи от кревата и заподскача, като си подсвиркваше:

— Куче — куче — куче! И-и-ха-а!

Той пъхна ръце под мишниците й и я вдигна високо във въздуха.

— Казвай сега какво ще бъде кучето!

— Голямо!

— Добре де, ама какво?

— Ами — овчарско!

— Я измисли нещо по-интересно!

— Ами — вълча порода!

Той я пусна да стъпи на земята.

— Те са за полицаите. Защо да не си вземем боксер. Оня ден, като минавах по Истлаймския път, май видях къде дават малки боксерчета. Ти нали искаш малко кученце?

— Да — отвърна Трикси, като продължаваше да подскача нагоре-надолу, толкова щастлива, че беше съгласна с всичко.

— Значи решено. Утре следобед отиваме. Ще дойда да те взема от училище в три.

— Ре-ше-но! — отвърна Трикси на пресекулки, както подскачаше. — Как изглеждат боксерите?

— Я не се излагай! Кафяви, с черна муцуна, горе-долу ей толкова високи… Ще видиш, че ще ти хареса!

— Ей, страхотия!

— Я виж как се задъха! Време е да си лягаш. Хайде, почвай да се събличаш! — Вик тръгна към вратата.

— Пусни ми водата в банята!

— Нали се къпа преди вечеря?

— Искам пак.

Вик понечи да се възпротиви, после рече: „Добре“, прекоси хола и пусна водата в банята. Тая страст на Трикси да се къпе започна преди два дни, когато й подари един гумен водолаз. Сега водолазът лежеше до ваната. Вик го пусна вътре и му стисна помпичката, за да се напълни с въздух и да не потъва. Беше малко, тридесетина сантиметрово човече с гумен водолазен костюм и шнорхел, свързан с кислородния апарат на гърба. Няколко минути погледа как се поклаща на повърхността и когато ваната се напълни достатъчно, пусна помпичката и човечето послушно запотъва сред рояк въздушни мехурчета, докато накрая се изправи върху тежките си крака на дъното на ваната. Вик се усмихна. Беше му забавно и реши да го повтори. Чудесна играчка. Често си беше мислил, че ако печатарството не го привличаше толкова силно, би се заловил да прави играчки. По-приятно занимание от това не би могъл да си измисли.

Трикси пристигна, свали хавлията на червени и бели райета и доверчиво влезе във ваната, без дори да провери дали водата не е студена.

— Госпожице, ваната е на ваше разположение — рече Вик и тръгна към вратата.

— Татко, когато Чарли се удави в басейна, и той ли застана прав на дъното?

— Не съм бил там, та да знам, душко.

— Бил си, бил си! — настоя тя, внезапно смръщила русите си вежди.

— Ами не можах да видя под водата.

— Не го ли дръпна първо за краката?

— Как да ти кажа, май че изобщо не се докоснах до него — полу на шега, полусериозно отвърна Вик.

— Как пък да не си! И Джени, и Еди Дънкан, и Грейси, и Пити, и всички, всички така казват!

— Боже господи, ама наистина ли? Та това е ужасно!

— Ей, не ме будалкай! — изхихика Трикси.

— Съвсем не те будалкам — вече сериозно отвърна Вик, осъзнал колко често е правил точно това. — А откъде са толкова сигурни твоите приятелчета?

— Казали са им.

— Кой им е казал?

— Майките и татковците им.

— На всички, които ми изреди?

— Да — отвърна Трикси и го погледна както в редките случаи, когато лъжеше, и понеже сама не си вярваше, не беше съвсем сигурна, че ще й повярват.

— Не ти вярвам — отсече Вик. — Само някои приказват така, но вие по детски раздувате нещата. — А не бива, искаше да добави той, но знаеше, че Трикси няма да го послуша, а и не искаше да изглежда нито в нейните, нито в своите очи дотолкова уплашен, че да я смъмри.

— Все ме врънкат да им кажа как си го убил — рече Трикси.

Вик се наведе и затвори крана, защото водата беше стигнала почти до раменете й:

— Но аз не съм го убил, детето ми. Иначе щяха да ме пратят в затвора. Нали знаеш, че за убийство наказват със смърт. — Той шептеше както за да й направи по-силно впечатление, така и защото, като не шуртеше водата, Мелинда би могла да ги чуе от хола.

За миг Трикси го погледна съсредоточено, после погледът й разсеяно — също като на Мелинда — се плъзна по потъналия водолаз. Не искаше да повярва, че не е убил. В тая руса главица нямаше никакъв нравствен критерий, камо ли за нещо толкова голямо като убийство. Трикси не би откраднала и парченце тебешир от училище, но убийството за нея беше съвсем друго нещо. Всеки ден тя гледаше убийства в комиксите, по телевизията у Джени, ликуваше, когато добрите каубои от уестърните геройски убиваха. Тя искаше татко й да е герой, от „добрите“, да не се страхува от нищо. А ето че сега й падна в очите.

Трикси вдигна глава.

— Аз пък знам, че си го убил. Само ми казваш, че не си.

На следващия ден двамата купиха един мъжки боксер за седемдесет и пет долара. Беше съвсем мъничък, ушите му бяха току-що подрязани, омотани с бинтове и пластири, които стърчаха по главата му. Беше чистокръвен боксер на име Роджър Горски. На Вик му стана много драго, че от толкова много кученца Трикси се спря точно на Роджър заради печалната му маймунска муцунка и заради бинтовете му. Докато оглеждаха кученцата, Роджър на два пъти наостри уши и изскимтя срещу него, а изражението му стана още по-печално. През целия път до вкъщи Трикси го държа в скута си, прегърнала го през врата, по-щастлива дори отколкото на Коледа.

Мелинда сигурно щеше да направи някоя неприятна забележка по адрес на кучето, ако не беше видяла, че Трикси е очарована. Вик намери в кухнята един картонен кашон, подряза го, за да не е много дълбок, и отвори вратичка на едната му страна, през която кученцето да влиза вътре да спи. После покри дъното на кашона със стари бебешки пелени и го отнесе в стаята на Трикси.

Беше купил пакетчета бисквити за кучета, бебешка овесена каша и бурканчета с някаква специална кучешка храна, която кучкарят му препоръча. Кученцето имаше апетит и вечерта, след като си хапна, заразмахва опашка и доби малко по-весел вид. Поигра си с гумената топка, която Трикси му търкулна на пода.

— Животът почва да навлиза вкъщи — рече Вик на Мелинда, но отговор не последва.

18

През ноември Вик и Мелинда отново отидоха на танцова забава, този път на т.нар. „Нощ на листопада“, с която в Литъл Уесли посрещаха есента. Като се получи поканата от клуба, първата мисъл на Вик беше да не ходи, но почти веднага промени намеренията си щеше да е грешка, ако не отиде, а той поначало се стремеше да не допуска грешки пред хората. Даде си сметка за съображенията, които бяха продиктували първоначалната му реакция да отхвърли поканата. Преди всичко отношенията им с Мелинда на 4 юли бяха къде по-добри отсега, четири месеца по-късно, и не му се щеше да противопоставя онова по-щастливо време на настоящия момент. Освен това беше потънал в четене на един ръкопис на италиански, по-точно на сицилийски, и нямаше желание дори за една вечер да се откъсне от него. Пък и съвсем нямаше да е лесно да склони Мелинда да отидат. Както и стана — тя отказа, макар да настояваше той да отиде. Навярно искаше да мине за съкрушена, съсипана жена, която си седи вкъщи и ридае. Но главно искаше да покаже, точно като не се показва пред хората, че е враг на мъжа си, а не вярна съпруга. И въпреки това не се оказа кой знае колко трудно да я предума. Последната възпираща го причина, достатъчно незначителна обаче, беше, че официалният му костюм трябваше да се стесни в кръста.

Голямата кръгла танцувална зала на клуба беше цялата украсена с есенни листа, по полилеите висяха пищни гроздове от борови шишарки, а тук-там сред червеникавокафявите листа оранжавееше по някоя кратунка. Едва тук, когато тръгна на една от обичайните си самотни обиколки из залата, на Вик започна да му става приятно. Навярно, макар и за момент, вкъщи се беше усъмнил в себе си. Не знаеше доколко да се доверява на това, което беше чул от Трикси. Сега обаче му се видя много любопитно да минава или да се застоява край същите хора както на 4 юли. Ето я мисис Поднански, по-мила и дружелюбна от всякога, ето ги Макфърсънови, съвсем, съвсем същите — към десет часа Мак позачерви очите от пиене, но сигурно щеше да се държи докрай, а що се отнася до жена му, дори и да беше проявила на здрависване някакви признаци на подозрение с продължителния си изпитателен поглед, то като че отпадна, когато заяви, че Вик изглежда направо чудесно.

— Диета ли пазите? — попита тя възхитена. — Ще се радвам да ми я кажете.

Само защото му беше забавно, Вик заописва някаква диета, която в момента си измисляше. Само хамбургер и грейпфрут. От време на време се позволяват и резенчета лук към хамбургера. Но нищо друго.

— Идеята е дотам да ти втръсне от хамбургера и грейпфрута, че изобщо да ти се отяде — поясни усмихнат. — И действително се получава.

Мисис Макфърсън го слушаше с голям интерес, разбира се, но му беше ясно като бял ден, че няма да смогне и със сантиметър да се втали. Ако пък се изтървеше пред Мелинда за диетата и станеше ясно, че Мелинда нищо не знае за нея, това не би изненадало никого, защото беше общоизвестно, че изобщо не я е грижа какво прави или яде съпругът й.

Всички се държаха много мило и в края на краищата Вик се почувствува точно толкова добре, колкото и на 4 юли. Не веднъж, а два пъти покани Мери Мелър да танцуват. Танцува и с Ивлин Кауан. Не покани Мелинда, защото не му се танцуваше с нея. Не му беше безразлично обаче дали й е приятно на забавата, или не. Не искаше да й е тъжно. Забеляза, че Хорас и Мери проявиха любезността да поприказват с нея. После затанцува с някакъв напълно непознат мъж. Все някак си щеше да се оправи, въпреки че повечето им приятели, даже и Макфърсънови, съвсем не бяха благосклонни към нея. Вик отиде с Хорас да пийнат по нещо на дългия извит бар в края на салона. Заразказва му за италианския ръкопис. Бе дневник на една полуграмотна старица, която двадесет и шест годишна дошла със съпруга си от Сицилия в Америка. Смяташе само малко да го пооглади, колкото да се разбира, да го посъкрати и да го отпечата. Направо фантастично бе описано управлението на Кулидж[25] и цялото изложение, отнасящо се главно до отглеждането на три момчета и две момичета, бе наситено с невероятни коментари върху политиката и нашумелите спортни звезди. Единият син на старицата станал полицай, другият се върнал в Италия, третият се заловил да събира на черно облози за конни надбягвания, едната й дъщеря завършила училище и се омъжила, а другата заминала със съпруга си — инженер — за Южна Америка. Описанията на Южна Америка, на дома в Манхатън бяха ту забавни, ту страховити. Вик накара Хорас да се смее с глас.

— Досега не си печатал такива книги — отбеляза Хорас.

Вик се озърна за Мелинда и я видя с Ралф Гоздън и мъжа, с когото вече няколко пъти беше танцувала.

— Не — отвърна той. — Но очевидно им е дошло времето. Ръкописа ми изпрати омъжената дъщеря от Южна Америка. Това е истински късмет, казвам ти. Пише ми, че прочела за „Грийнспър Прес“ в някакво южноамериканско издание и разбрала, че печатам и на други езици, не само на английски, и затова ми изпраща дневника на майка си, може би щял да ме заинтригува. Очарователно писмо. Сдържано и самоуверено едновременно. Мисля да отпечатам книгата на италиански и на английски — страница срещу страница, както беше с Ксенофонт. Иначе много малко хора ще я разберат.

— А ти как успя да я прочетеш? Нима знаеш толкова добре италиански?

— Не, но с речник криво-ляво се справям. При това имам и речник на италианските диалекти. Преди години си го купих на старо от Ню Йорк, един господ знае защо, но ето че му дойде времето. Почти всичко разбирам, а и почеркът, слава богу, е съвсем четлив.

Хорас поклати глава.

— За всичко те бива тебе.

Вик погледна към Мелинда и улови погледа на грубоватия мъж, с когото беше танцувала. Дори от другия край на салона му стана ясно, че човекът го гледа с искрено любопитство. Сигурно Мелинда току-що му го беше посочила. Ралф разговаряше с тях, скръстил ръце на гърдите си, попревил слабоватото си тяло — самото въплъщение на безличието. Не гледаше към него. Сигурно повечето хора знаеха, че е бил любовник на Мелинда. Ето че се и засмя. Нещо беше много смел тая вечер. В този момент здравенякът протегна ръце към Мелинда и двамата грациозно се понесоха по дансинга. Ралф ги загледа (дали не гледаше само Мелинда?) все така плиткоумно ухилен. Вик усети, че Хорас е проследил погледа му, и сведе очи към чашата си.

— Това не е ли Ралф Гоздън? — попита Хорас.

— Да. Това е той, добричкият ни Ралф — отвърна Вик.

Хорас почна да му разказва, че получил за анализ в лабораторията част от мозъчна тъкан на епилептик, увредена по време на лоботомията, понеже пациентът, който бил с местна упойка, помръднал. И двамата имаха подчертан интерес към мозъчните увреждани и заболявания, както и към мозъчната хирургия. Това беше любимата им тема за разговор. Точно обсъждаха ефекта от лоботомията в поведението на епилептиците, когато Мелинда пристигна със своя партньор по танц.

— Вик, запознай се с мистър Антъни Камерън. Мистър Камерън — моят съпруг.

Камерън протегна широка длан.

— Приятно ми е.

— На мен също — отвърна Вик и стисна ръката му.

— А това е мистър Мелър?

Хорас и Камерън се здрависаха.

— Мистър Камерън е предприемач. Дошъл е да търси място за строеж на къща. Помислих си, че може да му е от полза да поговори с вас — рече Мелинда с малко напевен тон, който подсказа на Вик, че основната причина да ги запознае с Камерън не е тази.

Камерън имаше ококорени белезникаво-сини очички, несъразмерно малки на фона на масивното му телосложение. Не беше много висок и главата му изглеждаше четвъртита и огромна, като че ли направена от нещо друго, а не от кости и плът. Млъкнеше ли, за да изслуша някого, устата му зейваше полуотворена. Хорас му препоръча един малък земен участък между северните квартали на Литъл Уесли и извънградската зона. Имало и малко хълмче с изглед към езерото.

— Видях го, но не ми е достатъчно високо — рече Камерън и се усмихна на Мелинда, като че ли беше казала голяма духовитост.

— Няма да намерите високо място наоколо, освен ако не ядете в планината — каза му Вик.

— А защо не? — потри ръчищата си Камерън. Вълнистата му тъмнокестенява коса изглеждаше мазна, като че ли издаваше някаква неприятна сладникава миризма.

Заговориха къде може да се ходи на риба из околността. Камерън се похвали, че бил голям рибар и никога не се връщал с празен сак. Макар да стана ясно, че дори не е и чувал за най-обикновената муха за високопланински риболов, той заразмахва ръце, за да покаже как се справя с въдицата. Хорас вече го гледаше с неприязън.

— Да ви предложа нещо за пиене? — попита Вик.

— Не, благодаря. Изобщо не близвам! — отвърна Камерън така гръмогласно, като че ли се намираше сред полето. Сияйната му усмивка разкри дребни, правилни, съвсем равни зъби. — Страхотна вечер, нали? — Той погледна Мелинда. — Ще потанцуваме ли?

— С най-голямо удоволствие — отвърна тя и вдигна ръце.

— Всичко хубаво, мистър Ван Алън, и на вас, мистър Мелър — вече танцувайки, рече Камерън. — Радвам се, че се запознахме.

— Всичко хубаво — отвърна му Вик. С Хорас се спогледаха, но и двамата бяха твърде изискани, за да се подсмихнат или да направят някоя забележка. Заговориха за друго.

Ралф Гоздън покани Мелинда само няколко пъти, останалото време тя танцува с Камерън. А към два часа се понапи и започна сама да си танцува, като развяваше дългия яркозелен шал, с който в началото на вечерта намяташе раменете си. Беше облякла рокля от розов сатен, съвсем стара, според Вик нарочно избрана, за да свидетелствува за мъките й и за да може, в съчетание със зеления шал, да внушава идеята за нежен, девствен ябълков цвят, макар че лицето й не излъчваше нито нежност, нито девственост. По-скоро някакво диво очарование струеше от косите й, свободно развяващи се от движенията й, прошарени от лятното слънце с по-светлоруси снопове. Нямаше как човек като Камерън да устои, да не бъде привлечен и от силното й гъвкаво тяло и от лицето й, останало вече почти без грим, просто едно леко пияно, земно, щастливо лице. Поне на Камерън сигурно му изглеждаше щастливо. Вик усещаше предизвикателството в движенията й, в бясно развения шал, който на два пъти се усука о вратовете на друга танцуваща двойка. Беше предизвикателство към всички присъствуващи. Най-напред Мелинда беше решена да мине за мъченица, а после за броени секунди го обърна на необуздана веселба, пак така решена да покаже, че се забавлява по-добре от когото и да било. Вик въздъхна, замислен над внезапните промени в намеренията й.

На другия ден следобед Вик точно се беше заловил да почиства аквариумите с охлювите, когато изневиделица в гаража влезе Камерън. Беше по риза.

— Има ли някой тук? — подвикна той весело.

Вик беше малко изненадан, тъй като не беше чул шум от кола.

— Само аз — отвърна той. — Жена ми май още спи.

— Аха — рече Камерън. — Просто минавах насам и понеже жена ви ми каза да се чувствувам поканен по всяко време, рекох да се отбия. И ей ме на!

За миг Вик се стъписа.

— Какви са тия работи тук?

— Охлюви — отвърна Вик, като се питаше дали Мелинда не е станала, та да го отърве от тоя тип. — Само за минутка. Ще ида да видя дали жена ми не се е събудила.

Затече се към къщи. Вратата на Мелинда беше още затворена.

— Мелинда! — повика я той. После силно почука. Отговор не последва и той отвори вратата. — Мелинда!

Мелинда лежеше на една страна с гръб към него. Бавно се протегна и едновременно с това се извърна — също като животно.

— Един господин ти е дошъл на гости — рече Вик.

Тя рязко вдигна глава от възглавницата.

— Така ли? Кой?

— Май Камерън се казваше. Няма да е зле да слезеш долу и да се погрижиш за него. Можеш да го поканиш вкъщи, защото засега стои отвън.

Мелинда се намръщи и се пресегна за чехлите си.

— А ти защо не го поканиш?

— Защото не искам — отвърна той. Мелинда го изгледа изненадана, но безразлична.

Вик излезе навън и завари Камерън да се върти на токове насред пътеката и да си подсвирква.

— Жена ми ще дойде след минутка. Защо не я почакате вътре в хола?

— Предпочитам да постоя на въздух. Вие там ли живеете? — Камерън посочи пристройката на отсрещната страна на гаража.

— Да — отвърна Вик, като разтегна устни в усмивка. Зае се отново с почистването на аквариумите. Това беше една от непривлекателните страни в отглеждането на охлювите, да почистваш с бръснарско ножче нечистотиите им от стъклените стени. Затова му беше противно, че Камерън се намъкна да го гледа и на всичко отгоре все така си подсвиркваше. За своя изненада Вик разпозна част от Моцартов концерт.

— Откъде сте ги взели толкова много? — попита Камерън.

— Повечето са родени тук или по-точно — излюпени са тук.

— А как се размножават? Във водата ли?

— Не, снасят яйца в почвата.

Вик миеше вътрешността на аквариумите с гъба, вода и сапун. Внимателно отдели един млад охлюв, който беше изпълзял от стъклото, което държеше, и го постави върху пръстта на дъното на аквариума.

— Сигурно ги бива за ядене — забеляза Камерън.

— О, да, превъзходни са.

— Напомнят ми за Ню Орлийнс. Били ли сте там?

— Да — отвърна Вик, за да приключи разговора. Пристъпи към следващия аквариум, като най-напред отдели направо с ръце или с бръснарското ножче заспалите по стените охлюви с най-различна големина.

— Не махайте мрежата, ако обичате — рече той на Камерън, като го видя какво прави. — Веднага ще изпълзят навън.

Камерън се изправи и придърпа мрежата така непохватно, че Вик потръпна, защото положително едно-две малки охлювчета бяха премазани. Камерън навярно дори не беше забелязал нежните охлювчета. Той нямаше очи за нещо толкова мъничко. Точно беше тръгнал към Вик с разсеян вид и с дежурната си вежлива усмивчица, когато Мелинда се показа на вратата на къщата и той се обърна към нея.

— Здравей, Тони! Добре дошъл! Колко мило да минеш да ни видиш!

— Няма да преча, нали? — Той бавно тръгна към Мелинда. — Минавах с колелото и рекох да се отбия.

— А защо и да не пийнем нещо? — весело попита Мелинда и широко отвори вратата.

— Аз съм на бира, ако ви се намира.

Камерън остана за следобедния чай, остана и за вечерята в девет. Една след друга изпи девет бири. Вик почти сам приготви и сервира всичко. Когато към шест часа излезе от стаята си, за да вземе неделните вестници, завари Камерън да седи на дивана с Мелинда и да тръби из целия хол как се сдобил с името си.

— А как ти е истинското име? — попита Мелинда.

— Полско ми е името. Няма да успееш да го кажеш! — Камерън гръмко се изсмя.

Все едно, че бяха усилили до крайност грамофон. Вик поседя малко при тях. Беше се преоблякъл с чиста риза и току-що огладен панталон с надеждата Камерън да си помисли, че имат да излизат, но Камерън явно взе преобличането като проява на внимание към него и реши, че гостуването му тепърва започва. Странното беше, че на Мелинда като че ли всичко това й допадаше, въпреки че цял ден се беше наливала с водка с доматен сок, за да се оправи от снощния махмурлук, и вече се беше понапила. Както с бурни ръкомахания описваше поставянето на динамит, Камерън премина към изреждането на изискванията, които някои клиенти предявявали към него — да им намери място с хубава гледка, но да е защитено от вятъра, да не е по-голямо от три акра, но да има къде да се направят плувен басейн, игрище и тенискорт.

— Какво ли не искат от мене, още малко и гробище ще ми поискат. — Камерън гръмогласно се изкикоти в заключение. Това беше обичайният му начин да завърши разказа си. Но сега направо беше надминал себе си. Приличаше на малко момче, което се опитва да направи впечатление на някое момиче, като наперено размахва нож или пък подпалва залята с газ котка.

Вик подпря глава на ръката си и зачака Камерън да се усети.

Питърсънови доведоха Трикси, която беше прекарала у тях целия следобед заедно с кучето. Не пожелаха да влязат, като видяха, че имат гости.

— Но моля ви, заповядайте — замоли Вик, но напразно — Питърсънови бяха стеснителни хора. Тогава вече не издържа и с яд затръшна външната врата, след което рече с надеждата, че Камерън най-сетне ще усети предизвикателството. — Е, като че ли идва време за вечеря.

Камерън беше едва ли не очарован.

Когато можеше да се приеме, че е дошло време за аперитива и картофите се печаха във фурната, а най-голямото парче месо, което Вик успя да намери в хладилната камера, се размразяваше на мивката, Камерън изведнъж скочи и заяви, че имал приятна изненада за тях.

— Ей сега се връщам. Само да си взема нещо от колелото.

— Какво иска да взима? — попита Вик, който точно идваше от кухнята.

— Не знам.

— Бих предпочел да не се заливаш от смях на идиотщините му. Но май вече е късно да ти го казвам.

— Ами ако така ми харесва? — отвърна Мелинда със застрашително спокоен тон. — Той ми е много забавен и освен това с истински мъж.

Вик не свари да й отговори, защото Камерън се върна. В ръката си държеше кларнет.

— Ей го на — рече той, като захвърли на пода матовата найлонова торбичка, от която явно беше извадил кларнета. — Винаги си го нося, като излизам с колелото. Обичам да си поседна в гората и да си посвиря. Нали казахте, че имате Моцартовия концерт за кларнет в ла?

— О, да. Вик, би ли потърсил плочата?

Вик извади плочата от шкафа — беше много стара, на седемдесет и осем оборота.

— Да опитаме с втората част! — рече Камерън, като вдигна тръбата до устните си и засвирука. Пръстите му върху хромираните клавиши приличаха на разперени бананови чепки.

Вик намери втората част и я пусна на грамофона. Камерън моментално подхвана темата заедно с оркестъра, като с усилие, но иначе вярно нацелваше тоновете. В една от паузите победоносно се усмихна и погледна Мелинда.

— Не трябваше да се включвам веднага, ама като толкова я обичам тая музика! Я да пробваме сега с това!

Бени Гудман и Камерън засвириха едновременно, само че Камерън по-силно. Той притвори малките си очички и се заолюлява като някакъв слоноподобен Пан. Справяше се много добре с промените на ритъма. Нямаше никаква грешка. Но и качество нямаше.

— Ти си направо разкошен! — провикна се Мелинда.

Камерън прекъсна за момент, за да й се ухили.

— Всичко на всичко три урока съм взел в живота си — рече той бързо и отново затъкна уста с инструмента.

После се заредиха бавната част на Третия Бранденбургски концерт, втората част на Двадесет и третия концерт за пиано от Моцарт, втората част на Първата симфония от Бетховен.

Вик остави Мелинда да го замества на грамофона, защото трябваше да приготвя месото и салатата.

Докато вечеряха, Камерън им разправя колко било приятно да се кара колело и как съчетавал приятното с полезното, като отивал до почти всичките си обекти с колелото. Държеше се открито и приятелски с Вик, час по час го поглеждаше, за да го приобщи като слушател, с цялата си снизходителност показваше, че го смята просто за домашен компаньон на Мелинда, нещо като възрастен чичо или брат ерген. И всичко това, за да се хареса на Мелинда.

Трикси се беше вторачила в него с удивление, което беше съвсем обяснимо за Вик. Беше го гледала така вторачено и докато свиреше с кларнета, нито се обаждаше, нито се опитваше да го заговори. А и това беше почти невъзможно, защото Камерън без прекъсване редуваше мощните напъни на гласните струни с неистов кикот и кикота с гръм на кларнет. От него непрестанно изригваше шумотевица.

— Капнах — промълви Вик на Мелинда, докато отнасяха чиниите от вечерята в кухнята. — Ще можеш ли да се оправиш сама нататък? Ще ми се да се оттегля на тишина в стаята си.

— Но моля ти се — Мелинда леко изфъфли.

Вик отиде в хола, за да каже лека нощ на Камерън, и го завари нетърпеливо да тъпче напред-назад, пъхнал ръце в джобовете, и весело и гръмовито да приказва на боксерчето по липса на друг събеседник.

— Лека нощ, мистър Камерън — рече Вик подсмихнат. — Извинявайте, но имам малко работа.

— О, не се притеснявайте — отвърна Камерън с разбиране. — Влизам ви в положението. А вечерята беше тип-топ. Много ми хареса!

— Радвам се.

Вик се зачете в дневника на сицилианската старица, като почти постоянно отваряше речника на италианските диалекти. Докато четеше, успяваше да се абстрахира от изпълнението на дуета Мелинда-Камерън, но щом престана да чете, волю-неволю, се заслуша. Мелинда правеше грешки и бързаше да ги оправи с бесни удари по клавишите на пианото. Доволният кикот на Камерън се чуваше ясно през отворения прозорец.

19

Изведнъж Мелинда прояви жив интерес към работата на Камерън. По цял ден беше с него да го развежда с колата където пожелае и да го води у приятелите им, за да му дадат по някой съвет. Тая вечер, докато се хранеха, бърбори безспир за височината, дренажа, гледката и водния фон на някакво място на изток от Литъл Уесли, което Камерън избрал за своя клиент. Клиентът пристигал в събота и дотогава Тони трябвало да изготви подробно описание на природните дадености на мястото.

— Какъв разкош е тоя воден фон на почвата, нали? Тони ми обясни как се познава дали наистина има воден фон, или няма. Повечето хора си мислят, че малко като се понадигне почвата, значи има, ама не е така.

Вик се понамръщи.

— Предполагам, че ми говориш за водонаситеност, а не за воден фон, защото земята по принцип си има воден фон.

Мелинда навъсено го изгледа над масата.

— Какво искаш да кажеш с това по принцип? Щом като има вода, значи има и воден фон!

— Ще излезе, че навсякъде има вода — отвърна Вик. — А според определението за воден фон говорим при най-горния, наситен с вода земен слой. Такъв слой има навсякъде, дори и в Сахара, само че е много надълбоко. Не знам какво ти е наприказвал Тони, но във всеки случай това е вярното.

Мелинда се умълча доста за дълго. Когато отново заговори, първите й думи бяха за белия гранит, който Камерън се опитвал да достави.

— Кажи му да провери във Върмонт — предложи Вик.

— Това е идея! Там има чудесен камък! Помниш ли…

— Е, не е чак пароски мрамор, но все ще свърши работа — сряза я Вик, зает да маже с масло една репичка.

Мелинда премина към дренажната система. Тони имал великолепната идея водите да се оттичат в изкуствен водоем по протежение на парцела. Вик така и не можа да разбере откъде ще се вземе всичката тази вода и идеята на Тони не му направи никакво впечатление, макар че Мелинда я намираше оригинална — явно Тони й я беше представил за оригинална.

— Римляните са постъпвали така преди две хиляди години — каза й Вик. — В Авиньон например.

— Къде се намира Авиньон, татко? — попита Трикси.

Вик изведнъж осъзна, че заради Камерън Трикси е пропуснала неделния си урок.

— Авиньон се намира в Южна Франция. Бил е седалище на папата — преди петстотин години, струва ми се. Трябва да идеш там някой ден. Има една известна песен:

На моста в Авиньон аз танцувам ли, танцувам,

на моста в Авиньон аз танцувам в кръг. —

запя той и увлече след себе си Трикси. Двамата пееха ли, пееха, докато сервираха десерта, а Мелинда бърчеше чело, като че ли от пеенето я заболяваше главата. Трикси беше неуморима за подобни неща и баща и дъщеря продължиха да пеят, докато миеха чиниите, после разучиха втория куплет и все така пееха ли, пееха, докато накрая Мелинда не издържа:

— О, за бога, Вик, престанете!

В събота сутринта Вик срещна Хорас в железарския магазин в Литъл Уесли и той веднага спомена за Камерън. Като излязоха от магазина и тръгнаха към паркинга до супермаркета, Хорас рече:

— Чувам, че Ферис щял да купува мястото до Фил. — Ферис беше клиентът на Камерън, богат нюйоркчанин.

— Така е. Откъде знаеш?

— Фил ми каза. Мелинда ходила преди известно време там с предприемача. Изглежда, се е заела да му помага.

— Нали все с нещо трябва да се занимава — бързо и уж безразлично рече Вик.

Хорас кимна и ако се беше канил да добави нещо за Мелинда и Камерън, сега се въздържа. Вече при колите рече:

— С Мери сме решили утре да опитаме да приготвим вечеря на двора. Бяхме поканили Макфърсънови, но нещо нямало да могат да дойдат. Защо вие с Мелинда не наминете към пет часа?

Поначало на Вик би му било приятно да се разположи на тревата, да гледа залеза на слънцето и да вдишва аромата на дървени въглища и печено месо. Сега обаче първата му мисъл беше, че Мелинда може да не е свободна. За първи път се оставяше да си даде сметка, че едва ли не всеки следобед, а дори и тази сутрин, Мелинда излиза нанякъде с Тони Камерън.

— Благодаря, Хорас. Доколкото знам, ще можем да дойдем, но за всеки случай ще ти позвъня.

— Добре — усмихна се Хорас. — Дано да можете, защото зимата наближава и — край на вечерите навън.

Вик се прибра вкъщи с пълен багажник зеленчуци за почивните дни (Мелинда вече почти не пазаруваше) и с нов свредел. Предния ден беше счупил един свредел, защото беше ядосан или по-скоро защото го бяха налегнали влудяващи мисли, които се въртяха все около Мелинда и Камерън: какво ще си кажат приятелите им? Кога ще започнат да приказват? Дали Мелинда и Камерън са вече любовници? Бяха имали достатъчно време и удобни случаи, а че Камерън продължава да се държи по същия начин с него, си беше напълно в стила му. Дебелокожо животно такова! На моменти на Вик му ставаше даже смешно. Толкова елементарен беше тоя Камерън. В голямото му четвъртито лице имаше нещо направо отблъскващо наивно и простодушно. И как съвсем по хлапашки чистосърдечно си въобразяваше, че няма абсолютно нищо нередно в това да прекарваш по осем часа дневно с чужда жена. Разбира се, и Мелинда го окуражава със своето привично: „Обичам Вик, само че…“, и т.н. и т.н. Не че Мелинда иска Камерън на всяка цена да й стане любовник, това Вик не можеше да повярва, по-скоро й се иска да се обгради с романтика, да й е открит пътят.

Мелинда не си беше вкъщи. Трикси беше на кино. На вратата го посрещна Роджър, развъртял късото си опашле. Вик го пусна навън и разсеяно го загледа как присяда и прави локвичка. Е добре, на Камерън му оставаха още само две седмици. Работата му около къщата на Фернс привършваше към края на ноември, сам го беше казал.

В шест и половина Мелинда пристигна заедно с Камерън. Лицето му пламтеше, възчервено от слънчевия загар, а усмихнеше ли се, засияваше от щастие и самодоволство.

— Тоя път сам съм си донесъл бирата! — провикна се Камерън и размаха касетка с половинлитрови бутилки.

— Браво! Отлично! — похвали го Вик, както се хвали дете. После се обърна към Мелинда: — Мога ли да ти кажа две думи насаме?

Двамата влязоха в кухнята.

— Утре в пет часа сме канени у Хорас и Мери на чеверме. Искаш ли да отидем?

Лицето й, поруменяло и възбудено от разходката с Камерън, се оживи още повече.

— Разбира се! С най-голямо удоволствие!

— Чудесно, отивам да се обадя на Хорас — отдъхна си Вик. Усмихна й се.

— Нали мога да доведа и Тони, а?

Вик вече беше тръгнал към телефона и се извърна.

— Не, не е удобно.

— Защо?

— Защото Тони не е по вкуса на Хорас и Мери.

— Я гледай! — Мелинда разтърси глава. — Че откога почна да определяш кое им е по вкуса и кое не?

— Това точно го знам, представи си.

— Отивам да ги питам — рече Мелинда и тръгна към телефона. Вик я улови за ръката и я задържа, след което затвори вратата на кухнята.

— Не, няма да ги питаш. Камерън не ми е симпатичен, и точка. Канят само нас двамата.

— Ще го заведа и хич не ме е грижа какво ще си кажат!

— Това няма да стане, Мелинда — кротко рече Вик, макар да усети, че гласът му се разтреперва от гняв.

— И как ще ми попречиш?

Вик стисна устни, засрамен от гнева си, слисан от ненадейната й ярост.

— Добре, прави каквото искаш.

Мелинда го изгледа за миг и явно изтълкувала думите му като отстъпление, победоносно кривна нагоре ъгълчето на устата си, подмина го и излезе от кухнята.

— Тони, не ти ли трябва отварачка за бирата? — чу я да пита Вик и се сети, че докато разговаряха, Мелинда държеше в ръката си отварачка за бутилки.

Вик не отиде у Хорас и Мери. Беше предоставил на Мелинда да се обади, че приемат поканата, така че не знаеше какво точно е уговорила, но в последния момент заяви, че няма да отиде. Камерън тоя път пристигна не на колело, а със солидния си плимут в цвят кафе-меланж, на който вероятно натоварваше колелото, като пътуваше. И двамата с Мелинда провесиха нос, като разбраха, че Вик няма да отиде с тях.

— Случило ли се е нещо? — попита Камерън. Беше се издокарал с току-що огладен летен костюм и бели обувки, за да направи добро впечатление на Мелърови.

— Не, просто имам да свърша някои неща. Но вие вървете.

— Но какво ще си кажат Хорас и Мери? — леко смутена попита Мелинда.

— Не мога да знам. То ще си проличи — отвърна Вик, като я обезоръжи със злорада усмивка.

Без да промени изражението си, Камерън рече:

— Я го премислете още веднъж.

— Вие вървете. Приятно прекарване и много здраве на Хорас и Мери. — Забеляза, че Мелинда изнервено върти между пръстите си ключовете от колата.

Миг след като влезе в стаята си, двете коли потеглиха.

Напомни си, че най-вероятно е Камерън и Мелинда да не са стигнали до физическа близост. Дори го вярваше. И какво от това? Както си седеше в стаята и се опитваше да се окопити, за да може да почете, Вик съжали, че постъпи толкова детински. Мина му през ум, че още не е късно. Но щеше да излезе още по-детинско. Не, няма да отиде. Само че това означаваше още един мъчителен или най-малкото неудобен разговор с Хорас.

Мелинда се прибра в един и десет през нощта. Вик четеше в леглото и не стана да й се обади. Нямаше желание. Сигурно беше пияна. Можеше да се предположи, че досега е стояла с Камерън в някой бар, понеже точно в един затваряха всички барове.

На другия ден в седем без двадесет вечерта Хорас се отби в печатницата. Вик беше предвидил посещението му, беше предвидил и изражението на лицето му.

— Къде се загуби снощи? — започна Хорас. — Звънихме ти вкъщи, но не отговаряше.

Вик усети, че почервенява от срам, като да бяха го уловили в дебела лъжа. Беше чул телефона, но не се беше обадил.

— Бях излязъл малко да се поразходя, след като Мелинда тръгна.

— Много ни липсваше снощи.

— Щеше ми се да премисля някои неща, нали разбираш. Казах си, че Камерън може да ме отмени за вечерята.

— И още как те отмени!

— Хубаво ли беше?

— О, чудесно! Камерън даже ни посвири на кларнет.

— И аз съм го чувал.

— Не ти е особено приятен, както виждам. На мен също.

Срамът отново прониза Вик, но лицето му остана спокойно и приветливо.

— Какво искаш да кажеш?

— Да говоря ли направо, Вик? Не ми харесва тоя Камерън, не ми харесва, дето все се навърта около Мелинда. Не ми харесва и това, дето си стоиш настрана и само чакаш нещата да се оправят от само себе си.

— А не е ли било все така? — усмихна се Вик, но му стана неловко, че го хващат натясно.

— Не знаеш какво беше снощи. Мелинда пи доста и си каза някои неща — като например, че Камерън бил човекът на мечтите й. А Камерън се държи, като че ли…

Леко се почука.

— Да! — обади се Вик.

На вратата се появи Стивън Хайнс.

— О, мистър Мелър! Как сте?

— Благодаря, добре, а вие?

— И аз също. Карлайл взе камионетката — продължи той към Вик. — Утре ще ходи на пощата да провери дали е пристигнал новият валяк.

— Добре. Няма защо да бърза — отвърна Вик, като механично пресметна, че по-рано от три седмици няма да използуват новия валяк за книгата на Райдър. Нарочно беше оставил един валяк да ръждяса, за да може отпечатъкът върху хартията да изглежда като платно.

— Нещо друго има ли? — попита Стивън.

— Като че ли не.

— Тогава лека нощ. До утре.

— Лека нощ — отвърна Вик и се обърна към Хорас. — Да не забравя да ти кажа, че донесоха Ксенофонт от печатницата! Искаш ли да хвърлиш едно око?

— Да, но според мен говорехме за нещо по-важно, не мислиш ли?

— Слушам те, Хорас.

— Как да ти кажа, останах с впечатление, че Камерън е решил да отведе Мелинда със себе си. И на нея, изглежда, много й се иска.

— Да я отведе със себе си ли?! — с почти неподправено удивление възкликна Вик.

— Щял да заминава на работа в Мексико и вече бил купил два билета за самолет. Поне така каза и не ми се видя пиян от друго освен от властта си над Мелинда. А тя заяви, че с него била готова и на края на света да иде. Вик, защо не вземеш да го разкараш?

— За пръв път чувам всичко това.

— А би трябвало да го знаеш. Донякъде и сам си си виновен. Опитал ли си се изобщо да оправиш отношенията си с Мелинда след историята с Де Лайл?

Вик се замисли на кое от двете значения на „историята“ с Де Лайл да избере да отговори.

— Опитвал съм — рече просто.

— Доколкото знам, още живееш в пристройката — започна Хорас, като прикриваше смущението си зад нападателния тон. — Млад си, Вик. На тридесет и шест беше, нали? А Мелинда е още по-млада. Как си го представяш ти тоя брак? Някоя сутрин ще осъмнеш сам вкъщи.

— Нямам намерение да я командувам — рече Вик. — Никога не съм го правил. Мелинда е свободен човек.

Хорас го изгледа смаян.

— Значи вдигаш ръце, така ли? Ако питаш мене, може и да изгубиш пред Камерън.

Вик замълча. Не че не обмисляше какво да отговори. По-скоро от разговора го обземаше такова смущение, че усещаше вкуса му в устата си, а се и ужасяваше да не би Хорас да промени отношението си към него, да не би да му падне в очите.

— Добре, Хорас. Ще поговоря с Мелинда за Камерън.

— Тук само разговор няма да помогне. Или променяш цялото си поведение, или — край!

— Не преувеличаваш ли? — усмихна се. Вик.

— Не мисля. — Хорас запали цигара. — Вик, какво е това дяволско равнодушие от теб? Какъв е смисълът?

— Това не е равнодушие. Искаш ли да отидем да пийнем по нещо? — Вик започна да събира нещата, които мислеше да си вземе вкъщи.

— Изцяло си на погрешен път, Вик. Може някога да е бил правилният, може, но сега не е.

— По-силни думи не съм чувал от теб, Хорас.

— Казвам ти каквото мисля.

Вик го изгледа, вече доста смутен.

— Отиваме ли да пийнем по нещо?

Хорас поклати глава.

— Ще си вървя. Не мислех, че ще избухна, но сега съм доволен, че стана така. Може би тоя път ще вземеш Камерън насериозно. Лека нощ, Вик. — Хорас излезе и затвори вратата след себе си.

Особено чувство, подобно на страх, обзе Вик, като остана сам. Събра докрай листовете, излезе и заключи вратата. Колата на Хорас вече се губеше по пътя. Вик се качи в своята. Студена тръпка пролази по гърба му до тила. Преглътна и отпусна ръце върху кормилото. Наясно беше откъде идва всичко. Съзнателно се беше въздържал изобщо да мисли за Камерън, освен дето ще си замине след някоя и друга седмица. Съзнателно се беше въздържал да съзре проблема, пред който Камерън го изправяше. А Хорас му го каза. Все едно, че му посочи огъня, горящ в краката му, който беше предпочел да не забелязва. (Защо пък, от друга страна, да няма право да не го забелязва, щом така предпочита? Ако в краката му гори огън, единственият пострадал би могъл да бъде самият той. Това, което го разстройваше обаче, беше, че Хорас го обвини в примиренческо поведение, в примиренчески поглед върху нещата.) Но може би Хорас имаше право, че не е обръщал внимание на съществени неща. Не беше допускал например мисълта, че Мелинда може наистина да харесва Камерън, че може той да е точно неин тип. Толкова тъпотия, толкова простащина нямаше и у самата Мелинда! Да не говорим за дебелокожата му наивност! Точно мъж като него би „отвел“ Мелинда, би я изчакал да се разведе и би се оженил за нея, както си му е редът. Разбира се, че Камерън е нейният тип. Изводът го порази.

Завари Трикси сама вкъщи. Боксерчето доприпка при него за поздрав и заподскача и се запровира между краката му също като скоклива пъстърва.

— Майка ти беше ли си вкъщи, като се прибра? — попита Вик.

— Тцъ. Сигурно е излязла с Тони — отвърна Трикси, без да вдига поглед от забавната страница на вечерния вестник.

Вик си наля уиски. Като отиваше към фотьойла, забеляза на масичката до него нова синьо-бяла кутия тютюн „Нелсън“. Сигурно днес се е получил и Мелинда го е разопаковала и го е сложила тук. Сигурно го е поръчала преди две седмици — в някой от дните, които е прекарала с Тони.

20

Брайън Райдър пристигна с влака следващата събота. Беше хубав, пращящ от сила младеж, пъргав и снажен като млад Тарзан. Първото му желание беше да обиколи града, макар че с Вик още не бяха успели и дума да разменят за стиховете му. Върна се след близо два часа с мокра коса и сияещо лице. Намерил езерото. Температурата на водата била 40°[26]. При това до езерото имаше повече от дванадесет километра. Вик го запита как е могъл толкова бързо да ги мине.

— О, взех го на бегом дотам — отвърна Брайън. — Обичам да тичам. А на връщане ме докара един ваш познат.

— Така ли? Кой?

— Питърсън се казва.

— А, да.

— Той има много високо мнение за вас.

Вик не отвърна.

Мелинда седеше на дивана в хола и лепеше снимки в албума си. Не беше казала една дума на Брайън, след като Вик ги запозна, но не откъсваше от него пълни с неприкрито любопитство очи — също като Трикси, когато майка й отново доведеше някой мъж вкъщи. А Брайън я гледаше прямо и открито, сякаш очакваше от нея да подпомогне някак разговора или поне да прояви малко дружелюбност, преди двамата с Вик да се заемат с работата си, но тя упорито мълчеше и не се усмихна дори когато Брайън улови погледа й.

— Да отидем да поговорим в моята стая? — предложи Вик. — Там държа ръкописа ви.

Мелинда доведе Камерън на вечеря.

— Щях да водя жена ти на ресторант, Вик, но тя настоя да си се прибере при тебе — рече Камерън през кикот.

Вик не намери думи да отвърне на тая невероятна простащина. Брайън също я чу. И от този момент нататък цяла вечер не прави почти нищо друго, освен да наблюдава Камерън и Мелинда със сериозна, догаждаща се физиономия. А те разиграха цяло представление. Камерън непрекъснато сновеше между кухнята и хола, за да помага на Мелинда да нареди масата, все едно, че си беше вкъщи. Говореха си какво са правили следобед, обсъждаха разни строителни материали, коментираха цената на цимента. Вик се опита да заприказва Брайън за поезия, но да се надвика Камерън, беше невъзможно. Вик не преставаше да се усмихва, за да прикрива от Брайън яда си. Но не беше сигурен дали му се удава. Брайън беше много наблюдателен младеж.

— Доколкото разбирам от Мелинда — рече след вечеря Камерън, — вие двамата се каните да си побъбрите, тъй че си казах дали пък да не заведа Мелинда малко на танци в „Бармейд“.

— Много мило — любезно отвърна Вик. — Там май имаха наливна бира, нали?

— Как да нямат! — Камерън потупа солидното си, добре охранено шкембе. На цялото му ядене и пиене пак не беше дебел. Тялото му беше яко и с къси бедра като на горила.

Брайън одобрително изгледа Мелинда от глава до пети, когато се върна от стаята си на високи отворени лачени обувки, облякла върху роклята къс яркочервен жакет. Беше положила повече грижи за грима си от друг път, русата й коса беше старателно сресана.

— Ще си дойда, когато си дойда — весело рече тя на излизане.

Горилата я последва, широко ухилена.

Вик веднага подхвана разговор с Брайън, за да не му остави възможност да задава въпроси, но по лицето на младежа се виждаше, че тия въпроси изцяло заемат съзнанието му. Брайън нямаше да закъснее да ги зададе. Вик се упрекна, че още преди време не е поговорил с Мелинда. Хорас имаше право. Все нещо трябваше да й каже. Но каква полза от това? Да не би да имаше някаква полза от разговора им за Де Лайл?

— Съпругата ви е много привлекателна жена — бавно рече Брайън, когато и двамата бяха замълчали за малко.

— Така ли мислите? — усмихна се Вик. И внезапно си припомни как Брайън го беше попитал озадачен: „Нима тук спите?“, когато видя стаята му в пристройката. Също както децата, без да мислят, задават жестоки въпроси. Ужасно го беше заболяло и оттогава не му излизаше от главата.

Заговориха за книги и поезия и вече минаваше полунощ, когато Брайън тактично намекна, че на Вик може би му се иска да си легне. Вик се досети, че всъщност Брайън иска да отиде да чете антологията на немската метафизическа поезия, която му беше дал от библиотеката си, така че го извини. И сам остана да чете в леглото си до завръщането на Мелинда в два часа. Лампата още светеше в стаята на Брайън. Не му се щеше Брайън да вижда Мелинда пияна, макар че до момента нямаше представа дали е така. Загаси лампата си в два и половина. Малко след това през полуотворения прозорец дочу провлачения щастлив пиянски смях на Мелинда. Чудно какво ли намираше да й приказва Брайън.

— Твоето приятелче е страхотен сладур — рече на следващата сутрин Мелинда.

— Страхотно добър поет е — отвърна Вик.

Брайън беше отишъл на обичайната си сутрешна разходка. Сигурно пак щеше да донесе птичи пера като вчера. Когато тая сутрин Вик надникна в стаята му, леглото бе оправено, а по средата на писалището бяха грижливо подредени в права линия синьо перце, речно камъче, гъба и сухо листо — Брайън навярно беше размишлявал над тях.

— И той те намира много привлекателна — каза й Вик, без да му е ясно защо си прави труда да й го казва. Тя имаше достатъчно високо мнение за себе си.

— След като ще те използуваме за посредник, можеш да му кажеш, че е най-привлекателният младеж, когото съм виждала, откакто завърших гимназия.

Вик се сдържа да каже каквото напираше в съзнанието му.

— Ще се виждаш ли с Тони следобед? — вместо това попита той.

— Не. Сигурно ще се видя с Брайън.

— Брайън е зает.

— Не цял следобед обаче. Покани ме да се разходим с лодка по езерото.

— Аха.

— Тони ще дойде на вечеря. Ще послушаме малко музика. Вчера купих от Уесли пет нови плочи.

— Не искам да го виждам довечера — тихо каза Вик.

— Така ли било? — Тя вдигна вежди. — Да чуем защо.

— Защото искам да поговоря с Брайън, а дори да отидем в моята стая, през прозореца ще се чува музиката.

— Такаа. И къде според теб трябва да отидем?

— Това изобщо не ме интересува. — Вик запали цигара и сведе поглед към сгънатия брой на „Таймс“ върху масичката.

— И какво смяташ да правиш, ако все пак го доведа?

— Ще му кажа да си върви.

— Тая къща е точно толкова твоя, колкото и моя, нали?

Тоя въпрос имаше толкова много отговори, че Вик не можа да даде и един и само всмукна от цигарата си.

— Е? — Мелинда плъзна вял поглед по него.

Какъв смисъл да й казва, че заради Брайън би могла да се държи по-добре. Никакъв. Всичко беше безсмислено.

— Нали ти казах вече — ще му кажа да си върви. И той ще ме послуша.

— Ако го направиш, ще се разведа с тебе.

Вик се подсмихна.

— Мислиш, че само си приказвам, нали? Само че не е така. Готова съм да приема предложението ти за издръжката. Нали си спомняш?

— Да.

— Когато кажеш, можем да започваме. — Беше се изправила с ръце на хълбоците, отпуснала издълженото си тяло и привела глава, както винаги когато се бореше за нещо — също като звяр в схватка.

— И как така се реши? — попита Вик, макар че много добре знаеше. Хладният ужас отново пропълзя по гърба му. Мелинда мълчеше. — Заради Камерън ли?

— Той е триста пъти по-свестен от тебе. Разбираме се чудесно.

— В живота има и по-важни неща — бързо рече Вик.

— Но без това не може!

Впериха очи един в друг.

— Вече ми повярва, нали? Разбери, Вик, аз искам този развод. Ти ми постави въпроса преди два месеца, помниш ли?

— Да.

— Е, добре, в сила ли е още предложението ти?

— Никога не се отмятам от думите си.

— Аз ли да заведа делото?

— Така е прието. Можеш да ме набедиш в изневяра.

Тя взе от масичката цигара и с безразличен вид я запали. После му обърна гръб и отиде в стаята си. След миг обаче се върна.

— Каква ще бъде издръжката?

— Няма да е малка.

— Колко?

Той с мъка се съсредоточи.

— Да кажем, петнадесет хиляди годишно? Като няма да имаш грижа за Трикси.

Мелинда взе да пресмята наум. За Вик тия петнадесет хиляди означаваха, че няма да може да издава толкова книги, колкото сега, че ще трябва да освободи Стивън или поне да намали заплатата му, с което той сигурно щеше да се съгласи. Заради един каприз на Мелинда щеше да се наложи семейството на Стивън да живее притеснено.

— Става — рече тя накрая.

— Пък и Камерън не е опрял до просешка тояга.

— Той е един чудесен, истински мъж — защити го Мелинда, като че ли Вик го беше унизил с думите си. — Е, мисля, че се разбрахме. В понеделник ще направя необходимото. — Тя кимна в знак, че разговорът е приключен, и влезе в стаята си.

След няколко минути Брайън се върна и двамата отидоха в стаята на Вик, за да продължат с подбора на шестдесет от общо сто и двадесетте стихотворения в ръкописа. Брайън ги беше разделил на три — любими, по-малко любими и накрая останалите. Повечето бяха метафизико-етически размисли за природата, което им придаваше нещо от атмосферата на одите на Хораций — макар че Брайън, донякъде извинително, беше казал, че Хораций никога не го е вълнувал и едва сега си спомня и едно от неговите стихотворения. Предпочитал Катул. Имаше и няколко пламенни любовни стихотворения, възторжено-платонически, но с изящен слог като стихотворенията на Дън[27]. Стихотворенията за Ню Йорк не бяха толкова убедителни, но Вик настоя да включат едно-две от тях за разнообразие. Брайън беше твърде сговорчив, в някакво възторжено разположение на духа и на няколко пъти Вик имаше чувството, че изобщо не го слуша. Но когато му предложи обложка в ръждивокафяво, Брайън изведнъж дойде на себе си и възрази. Настоя за светлосиньо в точно определен нюанс и за да му покаже цвета, извади парченце черупка от птиче яйце, което намерил сутринта. Изключително много държал на цветовете. Вик внимателно прибра черупката в чекмеджето на бюрото си. После му описа как си представя оформлението на страниците под някои стихотворения — орнаментирани с птиче перо, стрък трева, паяжина, копринен пашкул. Брайън разгорещено изрази одобрението си. Вик беше пробвал да извади отпечатъци на офсет и се бяха получили чудесни резултати.

— Мелинда дали е вкъщи? — попита по едно време Брайън и неспокойно се изправи.

— Сигурно е в стаята си — отвърна Вик.

— Поканих я на разходка по езерото.

Още не бяха свършили с подбора на стихотворенията, но беше ясно, че мисълта на Брайън е съвсем другаде. „Ще остане време между разходката и вечерята“ — каза си Вик.

— Вървете — рече той, изведнъж някак странно отмалял.

Брайън излезе.

Камерън пристигна седем вечерта и се настани в хола, доволно усмихнат като човек, който очаква добре да си похапне. Брайън помагаше на Мелинда в кухнята. Тя приготвяше прасенце сукалче, което, както Вик смътно си спомняше, че му беше казала, Брайън настоял да купи от една месарница в Уесли. Целият този следобед някак му се губеше. Не помнеше как е минало времето и какво е правил, освен че за нещо му потрябва чук и така си удари левия палец, та още го болеше, като го допреше до показалеца. Усети се, че разговаря с Камерън, които просто не си затваряше устата, без изобщо да се замисля какво говори. Опита се да се съсредоточи върху думите на Камерън: „… и хич ме няма в кухненската работа. Нали знаеш, човек или го бива, или не го бива!“ Вик отново изключи — все едно, че вървеше радиопрограма, която не искаше да слуша. Имаше нещо смущаващо, че Брайън е в кухнята. Защо не дойде и хола да поприказват по работа? Камерън от немай-къде щеше да млъкне. После се сети, че сутринта се беше зарекъл да изгони Камерън, ако дойде на вечеря, че Мелинда беше обещала да заведе дело за развод в понеделник, значи утре, че Камерън въпреки всичко е дошъл и при това прелива от задоволство. Дали Мелинда вече му е казала за делото?

Камерън се надигна от дивана — отивал да надзърне в кухнята. След няколко минути се върна ухилен.

— Вик, какво ще кажеш да взема двадесет-тридесет от твоите охлюви? Ще извъртя един сос с масло и лук, дето няма равен! Много проста работа е, ама става като да го ядеш в Ню Орлийнс! — Той удари длани и ги потри една в друга. — Ти ли ще донесеш, или аз да ида? Мелинда каза първо тебе да питам.

— Охлювите не са за ядене — отвърна Вик.

Лицето на Камерън леко помръкна.

— Добре де, за какво, по дяволите, са тогава? — засмя се той. — Мелинда казва…

— За нищо не са. Напълно са безполезни. — Вик подчертано язвително натърти на всяка дума.

Мелинда дойде от кухнята.

— Какво толкова има да вземем няколко охлюва? На Брайън му се приядоха, а Тони казва, че може да ги приготви. Дайте да си приготвим една истинска галавечеря! — Мелинда замахна с готварската лъжица, завъртя се така, че се намери едва ли не право в ръцете на Камерън, и го потупа по бузата.

Вик погледна към Брайън, който беше дошъл след Мелинда.

— Току-що казах на Тони, че охлювите не са за ядене.

— Тони, хайде отивай да донесеш малко охлюви! — разпореди се Мелинда. Алкохолът вече я хващаше.

Тони тръгна и спря, като погледна Вик.

— Охлювите не са за ядене — потрети Вик.

— Вижте, не съм казвал, че ми са се прияли охлюви! — смутено подхвана Брайън, без да се обръща нито към Мелинда, нито към Вик. — Искам да кажа — не съм казвал такова нещо!

— Не може да не са вкусни, толкова добре се хранят — пържоли ли не щеш, моркови ли, бостонска салата ли… Тони, хайде отивай за охлювите! — Мелинда едва не се строполи върху плъзгащата се врата на хола, като отиваше към кухнята.

Тони гледаше Вик като тъпо животно, като куче, което не е доразбрало какво се иска от него. Масивното му тяло беше готово всеки миг да се размърда.

— Какво ще кажеш, Вик? Трийсетина парчета няма и да ги усетиш!

Вик беше стиснал юмруци. Беше сигурен, че Брайън е забелязал, но продължи да ги стиска.

— Охлювите не могат да се ядат веднага — поде той неочаквано бодро, едва ли не весело. — Трябва да се оставят да гладуват два дни, за да се прочистят. А моите всичките са яли. Мислех, че това ви е известно.

— О — въздъхна Камерън, като прехвърли тежестта си равномерно върху двата си мощни крака. — Колко неприятно.

— Да — съгласи се Вик и погледна Брайън, който напрегнато го наблюдаваше, опрял гръб върху ръцете си на скрина за стъклария. Синята му риза се опъваше по силните заоблени гърди. Очите му гледаха съсредоточено и изненадано като никога досега.

Вик усмихнат изгледа Камерън.

— Съжалявам. Дано следващия път да се сетя два дни да оставя без храна няколко охлюва за вас.

— Много добре — колебливо рече Камерън. Потри отново ръце, усмихна се, сви рамене и изчезна в кухнята.

— Наистина нямах намерение да се захващам с охлювите — усмихна се Брайън. — Беше идея на Мелинда. Казах й, че нямам нищо против, ако вие имате навика да ги ядете. Защото все си мислех, че са ви любимци.

Вик му спести неудобството, като замълча вместо отговор, взе ръката му в своята и го поведе към креслата. Още не бяха седнали, когато Мелинда викна от кухнята:

— Брайън!

Дори на Коледа не бяха сядали на такава трапеза. Мелинда явно се беше постарала — три вида зеленчукови гарнитури, батати, пюре от картофи, три вида десерт на масичка отстрани, кифли в изобилие, а по средата на масата прасенцето, едва-едва закрепено в подноса върху две плитки тави и една голяма форма за торта помежду да не капе на покривката, но, така или иначе, беше покапало, понеже поставките се огъваха под тежестта на подноса. За Вик имаше нещо много смущаващо в това озъбено прасе, а изобилието от храни му беше направо отвратително, макар че двамата гости и Трикси, която се беше прибрала в седем и половина незнайно откъде, изглежда, го възприемаха като голямо домашно угощение и шумно изразяваха радостта си. Едва сега, на масата, Вик си изясни защо Брайън го кара да се чувствува неловко — в държането му към Мелинда имаше нещо от безцеремонността на Камерън. Знаеше, че Брайън намира Мелинда привлекателна, но начинът, по който й се усмихваше, начинът, по който и помогна да си свали престилката, подсказваше, че — съзнателно или не — той следва примера на Камерън, смята я за лесна плячка и е решил да се възползува. Вик си даде сметка и за това, че Брайън е последвал и неговия собствен пример на толерантно поведение към Камерън, и съвсем определено почувствува, че е загубил престижа си в очите му. Струваше му се, че след караницата за охлювите уважението на Брайън към него е намаляло.

Вечерта се изнизваше мъчително. Мелинда се напи прекалено много, за да излезе с Камерън, въпреки че той я покани, настани се на дивана и започна да каканиже вицове и всевъзможни пиянски щуротии, на които Брайън — от любезност ли, от любопитство ли — насила се засмиваше от време на време. Камерън седеше разкрачен на фотьойла на Вик, приведен напред, с бутилка бира в ръка, унесен в някакво тъпо блаженство, което очевидно го застраховаше срещу скуката и пристъпите на умора, защото иначе отдавна да си е тръгнал. Замлъкваха за дълго. За първи път от месеци Вик изпи пет чаши уиски. Цялата тая пошлост гнетеше непоносимо душата му и все пак не можеше да намери сили да отведе Брайън в стаята си, защото би излязло като паническо бягство. Направи мъчителен опит да заговори Камерън било за строителен камък, било за почвената влага или за предстоящата му работа в Мексико, но неговите леко кръвясали, белезникавосини очи непрекъснато се извръщаха към Мелинда и тоя път като никога гласът му не се чуваше. Остана до два и половина.

Брайън, който се беше поизтегнал на другия край на дивана — замечтан ли, замислен ли, опиянен ли, знае ли човек състоянията на поетите, — се надигна веднага след Камерън и учудващо сърдечно му пожела лека нощ. Погледна часовника си и заяви, че изобщо не е разбрал как е станало толкова късно и че е трябвало по-рано да се оттегли.

— Имаме да доуточним още някои неща, нали, мистър Ван Алън?

— И на мен така ми се струва.

— Тогава утре ще се откажа от сутрешната си разходка, за да имаме известно време, преди да взема влака в единадесет. — Той се поклони малко срамежливо. — Лека нощ, Мелинда. Тоя банкет ще се запомни. Беше много мило от твоя страна да хвърлиш толкова труд. Благодаря ти.

— Но идеята беше твоя — отвърна Мелинда. — Я гледай какъв хубав мъничък прасчо ни купи!

Брайън се засмя.

— Лека нощ, сър — рече той на Вик и тръгна към стаята си.

Обръщенията „сър“ и „мистър Ван Алън“, както и свойското „Мелинда“ няколко мига безсмислено кръжаха из главата на Вик.

— Чудесна вечер — рече той след малко.

— Нали? Не може да не ти е харесало. Я колко тихо беше.

— Така е. А какво стана с новите плочи?

В блуждаещия й поглед се появи проблясък на спомен.

— Съвсем ги забравих, по дяволите. — Тя бавно започна да се надига. Вик я остави да се добере до средата на хола и едва тогава си наложи да стане, за да я задържи. Прихвана я леко над лакътя.

— Почакай до утре. Брайън няма да може да спи.

— Не ме пипай! — сопна му се тя гневно.

Пусна я. Тя остана да се клатушка на място, като го гледаше предизвикателно.

— Много съм изненадан, че Камерън мълча цяла вечер — рече Вик. — Не мислиш ли, че беше редно да ме уведоми за намеренията си?

— Аз му казах да не го прави.

— Аха. — Вик запали цигара.

— Всичко си е чудесно, всичко си е наред. И аз съм си наред.

— Ти си пияна.

— Тони не ми държи сметка за това. Разбира защо се напивам. И въобще той ме разбира.

— О, да, Тони е идеалният мъж, който всичко разбира.

— Да — потвърди тя, — и ще бъдем много щастливи заедно.

— Моите поздравления!

— При това Тони вече е купил два билета за… — Тя замълча, докато се сети — за Мексико Сити! Ще ходи там по работа.

— Аха. И ти ще го придружиш.

— Само това „аха“ си знаеш.

Тя се завъртя на тока си, както имаше навика да прави, когато добре си беше пийнала, и щеше да се строполи, ако Вик не беше я задържал. После веднага я пусна.

— Не мога да ти опиша колко ми беше приятно тая вечер — рече той и леко се поклони, също като Брайън. — Лека нощ.

— Лека нощ — на свой ред го изимитира Мелинда.

21

Към десет и половина на следващата сутрин Вик, Брайън, Трикси и кучето вече пътуваха към Уесли, за да бъдат навреме на гарата. Трикси трябваше да бъде в училище в единадесет без петнадесет, когато специалният автобус щеше да откара училищния хор в Балинджър, за да участвува в конкурса по пеене между началните училища в Масачусетс. Хорът се състоеше от петнадесет деца и щеше да се яви с „Лебедът“ на Сен Санс. Вик намери време да изслуша Трикси още веднъж, преди да тръгнат, но по средата тя нещо се притесни и млъкна. Гласчето й беше пискливо и малко колебливо на високите тонове, но иначе пееше вярно. Вик я остави пред вратата на училището и й обеща точно в дванадесет да бъде в Балинджър.

— А Мелинда няма ли да дойде? — попита Брайън.

— Сигурно не — отвърна Вик. Мелинда изобщо не се интересуваше от хора на Трикси. Като излизаха от къщи, тя още спеше, така че с Брайън не можаха да се сбогуват.

— Мелинда е забележителна жена — рече Брайън, като бавно и отчетливо произнасяше думите, — но ми се струва, че самата тя не се познава.

— Така ли мислите?

— Да. И това е жалкото, защото иначе е пълна с живот.

Вик нямаше какво да отвърне. Не знаеше какво точно мисли Брайън за Мелинда, а и не го интересуваше. Тая сутрин се чувствуваше крайно нервен и раздразнителен, както се чувствува човек, когото го е страх да не закъснее за някъде, и непрекъснато поглеждаше часовника си, като че ли до Уесли им оставаше кой знае колко път.

— Беше ми много добре при вас — поде Брайън. — И искам да ви благодаря, задето взехте толкова присърце оформлението на книгата. Никой друг издател не би направил това, което правите вие.

— На мен ми доставя удоволствие — отвърна Вик.

Като пристигнаха на гарата, им оставаха около пет минути до идването на влака. Брайън измъкна, от джоба си един лист и припряно го подаде на Вик.

— Снощи написах едно стихотворение. За пет минути го написах, направо на един дъх, и сигурно не се е получило от най-хубавите, но ми се ще да го погледнете.

Вик зачете:

Веднъж сториш ли нещо — назад не можеш го върна.

Ни страстния порив, чуждата страст недочакал,

ни ръката, отрекла с недвусмислен замах,

ни любовта ми, погубена като плаващо цвете

в забързан поток — тъй бърз, че не ще я достигна.

Не мога да върна потока назад —

нали и сам плувам по него —

ръка дели ме от моето плаващо цвете.

— Съвсем не е лошо за пет минути — усмихна се той и подаде листа на Брайън.

— О, задръжте го. Имам и друг екземпляр. Може да го покажете и на Мелинда.

— Така да бъде — кимна Вик. Беше очаквал да чуе това от Брайън. Още от първия ред му стана ясно, че вдъхновителката на стихотворението е Мелинда. А обективността на поета към собствените му творби беше дала право на Брайън не само да му го покаже, но и да го помоли да го предаде на Мелинда.

В оставащите минути двамата бавно се разхождаха напред-назад по перона, като Вик държеше под око малкия куфар на Брайън, понеже той изобщо не се сещаше. Вървеше изправен в цял ръст, пъхнал ръце в джобовете, вперил очи в далечината с оня пламенен, неопределен и безусловен младежки оптимизъм, който Вик беше забелязал още при пристигането му. Дали Брайън се беше замислил какво представлява Камерън в живота им с Мелинда, дали самото запознанство с Мелинда му бе достатъчно — подобно на твърде честите краткотрайни увлечения на Гьоте по разни прислужници, кръчмарки и готвачки, които все се струваха на Вик недостойни и някак смешни, макар да бяха подхвърлили на Гьоте идеята за някое и друго стихотворение. Какво нещо е инстинктът! Ето че и този посветил се на поезията младеж с чисто като кристал сърце се беше поддал — поне за няколко часа — на обаянието на Мелинда. Добре, че не остана за по-дълго! При тази мисъл му стана толкова драго, че започна да се усмихва.

Влакът се зададе. Брайън изведнъж измъкна ръка от джоба си.

— Бих искал да ви подаря ето това.

— Но какво е то? — попита Вик, понеже нищо не се виждаше в кокалестия юмрук на младежа.

— Някога принадлежаха на баща ми. Останали са ми три чифта. За мен те са особено ценни, но си бях наумил, ако ми допаднете, да ви подаря един чифт. Дано да ви харесат. Вие ми допаднахте и при това сте първият издател на… на първата ми книга. — Брайън замълча, като че ли да сподави вълнението си. Юмрукът стоеше протегнат.

Вик вдигна ръка и Брайън пусна в нея нещо, увито в изпомачкана хартия. Вътре се оказаха златни копчета за ръкавели с хелиотропи.

— Баща ми все ме насърчаваше да пиша стихове — продължи Брайън. — Така и не ви разказах за него. Почина от туберкулоза. Затова толкова много се стара да направи здравеняк от мен. — Брайън погледна към спиращия влак. — Нали ще ги приемете?

На устата му беше да възрази, но знаеше, че на Брайън ще му стане неприятно.

— Разбира се. Благодаря, Брайън. Поласкан съм.

Брайън се усмихна и кимна, без да знае какво да каже.

Качи се във влака с куфара в ръка и спря на стъпалата да помаха на Вик, без да продума, сякаш бяха на километри един от друг.

— Ще изпратя шпалтите веднага щом станат готови — извика му Вик. После сложи копчетата в джоба на сакото си и тръгна към колата, замислен дали Мелинда вече е станала, дали си е уговорила среща с Камерън в Балинджър и дали възнамерява да завежда делото за развод. Едва ли би отишла при адвокат заедно с Камерън, но сигурно щеше да го остави да чака отвън. Познаваше я добре. Щеше да се събуди махмурлия, налегната от нерви, разкаяние и желание да руши, и щеше да се залови да пусне в ход нещата. Можеше да си представи лицето на адвоката, при когото Мелинда щеше да отиде — независимо дали в Балинджър или някъде другаде. Но положително щеше да е наблизо някъде — може дори и в Уесли, след като се е подкрепила със съветите на Уилсън. Адвокатът несъмнено щеше да е наясно кой е Виктор Ван Алън — рогоносец номер едно на Литъл Уесли. Вдигна глава и започна да си тананика. Кои знае защо, си затананика „Старият ми дом в Кентъки“.

Като минаваше по главната улица на Уесли, Вик се озърна за Дон и Джун Уилсън. Вместо тях обаче видя Камерън. Точно излизаше от един магазин за пури и напъхваше някакъв пакет в джоба на панталоните си, като нещо подвикваше и се усмихваше назад. Вик го зърна малко пред себе си отдясно на тротоара и без да мисли какво прави, спря колата точно където Камерън се канеше да пресече улицата.

— Ей, здрасти — провикна се той весело. — Ще се качиш ли?

— Привет! — ухили се Камерън. — Няма нужда, колата ми е отсреща.

Вик погледна нататък, по Мелинда не беше в колата.

— Ако имаш малко време, качи се да поговорим — предложи той.

Усмивката на Камерън внезапно угасна, но после — изглежда, си даде сметка, че трябва да се стегне и да се държи като мъж — той подръпна колана на панталоните си, усмихна се, отвори вратата на колата и се качи.

— Какъв хубав ден, а? — приветливо започна Вик и подкара колата.

— Така си е.

— Как върви работата?

— Отлично. Мистър Ферис не е много доволен от темпото, ама сега… — Камерън се изсмя и постави големите си ръце на коленете.

— Сигурно вече си свикнал с капризите на клиентите.

Разговорът продължи в тоя дух. Изглежда, само такъв сорт разговори се нравеха на Камерън. Вик реши да не споменава Мелинда, било даже случайно. Щеше да закара Камерън в каменната кариера. Беше му хрумнало внезапно, още докато му предлагаше да се качи в колата. Пак щеше да има безкрайно много време, за да стигне навреме в Балинджър за изпълнението на Триксиния хор. Така че се успокои и се съсредоточи.

Заговориха за разрастването на Уесли през последните няколко години. Получаваше се нелепо, защото всъщност градът не се беше разраснал особено напоследък.

— Къде отиваме? — попита Камерън.

— Защо да не се разходим до старата кариера в Ист Лайм, за която ти разправях снощи? За две минути сме там.

— Аа, сещам се. Дето била изоставена.

— Да. Собственикът умря и понеже никой не се погрижи за нея, всички машини ръждясаха. Заслужава си да се види. Един предприемчив човек още би могъл да изкарва от нея, стига да има пари да я купи. — Вик никога не беше чувал гласа си толкова спокоен.

Отклони се от пътя за Ист Лайм по един черен път, а малко по-нататък, където никой не можеше да го види, кривна по един дълбок коловоз, така нагъсто обрасъл с млади дървета и храсталаци, че клоните шумно удряха по колата.

— На това място никак не е приятно да налетиш на някого — рече Вик и Камерън се изсмя, като че ли беше чул страхотна смехория. — Вчера беше една прекрасна вечер — продължи Вик. — Трябва в най-скоро време пак да дойдеш.

— По-гостоприемни хора от вас направо не съм виждал! — Камерън разтърси глава и се разсмя дебелашки самодоволно.

— Ето че пристигнахме! — рече Вик. — Ще трябва да слезеш, за да можеш да разгледаш добре.

Спря колата на една малка площадка между края на гората и пропастта. Роджър изскочи от колата подире им. Кариерата се ширна пред тях, внушителна с четиристотинте си метра дължина и близо двеста дълбочина. На самото й дъно имаше езеро, сравнително плитко отляво, където почти бели скални отломъци се бяха оронили във водата; отдясно обаче във варовика бяха изсечени правоъгълни блокове, някои от които водата едва покриваше, а други образуваха съразмерни ниши, подобни на великански стъпки, където водата изглеждаше черна от голямата дълбочина. Тук-там из кариерата стърчаха ръждясали подемни кранове, пречупени под всевъзможни ъгли, сякаш работниците просто ги бяха оставили през обедната почивка и не се бяха върнали.

— Гледай ти! — заоглежда се Камерън с ръце на хълбоците. — Ами то било направо грамаданско! Не съм и помислил!

— Така е — отвърна Вик, като се поотмести надясно, по-наблизо до пропастта. Кучето го последва. — Я погледни колко камък има още!

— Така изглежда! — Камерън също приближи до ръба.

По-рано често идваха на това място на пикник с Мелинда и Трикси. Вик го каза на Камерън, но не добави, че бяха престанали да идват, защото не им издържаха нервите да са постоянно нащрек да не би Трикси да отиде много близо до ръба.

— Пък и езерото е добро за плуване — продължи Вик. — Има пътечка за надолу. — Той се отдръпна от ръба.

— Няма начин на Ферис да не му хареса цветът на камъка — рече Камерън. — Нали все се оплаква, че тоя, дето съм го взел, е много бял.

Вик вдигна един ръбест белезникав камък колкото човешка глава, уж да го разгледа. После замахна назад с ръка и точно когато Камерън се обръщаше към него, го запрати по главата му.

Камерън свари да се наведе, така че камъкът мина над главата му, но залитна леко към ръба на пропастта. Погледът му кръвяса като на зашеметен бик, а Вик вдигна нов камък (стори му се, че изтече цяла минута), двойно по-голям от първия, засили се тичешком и го хвърли. Тоя път удари Камерън в слабините. Той неистово размаха ръце и политна надолу с оглушителен полукрясък-полурев, който постепенно взе да заглъхва в дълбочината. Вик отиде до ръба на пропастта колкото да види как тялото на Камерън отскача от стръмния скат на сантиметри от дъното и безшумно се изтърколва върху камънака. Повече нищо не се чуваше освен замиращото шумолене на ситните камъчета, чиято тънка струйка чертаеше дирята на Камерън към пропастта. После се разнесе радостен лай и като се извърна, Вик видя Роджър, подпрян на предни лапи, надигнал задница, готов за игра. Огледа цялата кариера, всички дървета наоколо, както и плитката част на езерото, където му се беше случвало да види я момченца да играят, я някой скитник. Нямаше никой. Отиде до колата за въже. Доколкото си спомняше, имаше едно в багажника. Въже обаче нямаше и той се сети, че още преди месеци го използува за нещо, което Трикси беше поискала. Поколеба се дали да не вземе макарата дебел канап, но после предпочете веригата за сняг.

Забърза по ръба към пътеката, която знаеше отпреди. Беше толкова стръмно, че от време на време се хързулваше по цял метър надолу и се улавяше за жилавите храсталаци, за да се задържи, но си даваше сметка, че всъщност не бърза — дори успяваше да се обръща, за да види дали Роджър го следва. Само веднъж на една стръмнина кученцето се уплаши и изскимтя и Вик се върна, за да подложи ръка под гърдите му и да го смъкне надолу.

Камерън лежеше по гръб, вдигнал ръка над главата си, както навярно е имал навика да спи. Едрото му четвъртито лице беше потънало в кръв. Големи петна кръв имаше и по ризата му под разкопчаното вълнено сако. Вик се огледа за подходящ камък сред богатия избор наоколо му. Избра един, който много напомняше сплескана конска глава, и го отнесе върху варовиковия блок, върху който лежеше Камерън. Щяха да му трябват повече камъни, затова подбра още четири, подобни на плочи. После внимателно, за да не се изцапа с кръв, довлече тялото до водата. Роджър подскачаше наоколо, душеше кървавите петна и лаеше, като че ли очакваше Камерън да се надигне и да си поиграе с него. Вик машинално щракна с пръсти, за да го отпъди. След това постави веригата върху камъка и изтърколи отгоре тялото. Внезапно го осени мисълта да разкопчае колана от крокодилска кожа и да напъха до половината един продълговат камък в панталоните. После отново закопча панталоните, колана и сакото. Постави на гърдите два от най-тежките камъни и издърпа отгоре краищата на веригата. Беше гъвкава като кожа верига, тридесетина сантиметра широка и се закопчаваше според желанието. Закопчалката беше като на каишка за кучета и можеше да се нагласи за всякаква дължина. Вик я стегна напряко върху камъните доколкото беше възможно. После огледа езерото и като съзря най-тъмното място точно край ъгъла на каменния блок, на който стоеше, изтърколи тежкото тяло във водата. До болка усети как острият ръб на камъка се врязва в гърба на Камерън и сякаш той се огъна над него.

Тялото потъна с глухо бълбукане в зеленикаво-черната вода. Макар че две секунди по-късно вече нищо не се виждаше освен надигащи се мехурчета, Вик продължи да се взира във водата с ъгълчето на лявото си око и съзря на около метър дълбочина една продълговата белезникава ниша, припокрита в единия край от блока, върху който беше застанал. Напомняше издължените строги очертания на гроб. Кой знае какви още гигантски ниши имаше, изрязани под водата. Където изтърколи Камерън, беше близо десетина метра дълбоко — някой беше казал, че е толкова, когато един път бяха тук с Мелинда и Трикси. Но щом се успокои водата, съзря точно отдолу, пет-шест метра по-дълбоко, още една ниша — далеч по-ужасяваща гробница от първата. Нищо не можеше да се види, но дано тялото да я е подминало.

Роджър весело джафкаше. По едно време плъзна предните си лапи по ръба на камъка, топна муцунка под водата и веднага я дръпна, като тръскаше глава и махаше с опашка. Погледна Вик и се усмихна, колкото може един боксер да се усмихва, после размаха късото си опашле, сякаш казваше: „Браво на теб!“

Вик се наведе да оплакне ръцете си. После се върна, където беше лежал трупът, и видя петна кръв. Разтърка ги с обувка, колкото да се покрият с остри камъчета и варовиков прах и поне отгоре да не се виждат. Но после реши, че по-важно в момента е да се заеме с предвидените за деня работи, вместо да прикрива следите си, затова свирна на Роджър и двамата се заизкачваха по пътеката.

Горе внимателно изтри обувките си от праха и провери дали не са останали по тях драскотини и кръв, след което огледа колата. Тя познаваше много гъсто обрасли пътища, включително и този, по който бяха минали сега, и то през летците месеци, когато зеленината е най-буйна, така че калниците и вратите отдавна бяха издраскани, ако някой решеше да ги проверява. Съществени драскотини от днешното пътуване нямаше.

— Скачай вътре, Роджър! — подвикна Вик и Роджър, който си падаше по колите, послушно скокна на предната седалка и се надигна, за да гледа през отворения страничен прозорец. Вик бавно подкара по тесния път и предвидливо натисна клаксона на най-острия завой, да не би насреща да иде друга кола. Не идваше, но дори и да идваше, това ни най-малко не би го разтревожило. Сигурно би се оказал познат или поне някой, с когото са се срещали, и двамата любезно биха си предложили да дадат заден ход и накрая заден ход щеше да даде той, а другият щеше да се усмихне, да му пожелае приятен ден и да отмине.

Пред боядисаната във винено четвъртита сграда на гимназията в Балинджър, на постланата с пясък алея вече бяха паркирани шест училищни автобуса. Продължаваха да пристигат родители, кои с коли, кои пеша, и всички бързаха, като че ли бяха закъснели, а беше само дванадесет без пет. Вик паркира зад един от автобусите и влезе в сградата през страничния вход, откъдето видя, че влизат другите родители, като извади бялата покана, която Трикси му беше дала преди близо седмица. „Важи за двама“ — беше написано на нея.

— Ей, Вик!

Обърна се и видя Чарлс Питърсън с жена си.

— Здравейте! Джени ще пее ли?

— Няма. Хвана я магарешка кашлица — отвърна Чарлс. — Дошли сме, за да чуем приятелките й и после да й разказваме.

— Много й е мъчно, че не може да пее днес — обади се Катрин Питърсън. — Дано само Трикси да не се е заразила, защото през последните дни на два пъти бяха заедно.

— Трикси вече прекара магарешка кашлица. Опитахте ли със сиропа на Адамсън? Има вкус на малинов сок и на Джен ще й хареса.

— Не сме — отвърна Чарлс.

— Продават го в едни старовремски шишета. Има го в аптеката на Чърч Стрийт. Едва ли ще го намерите в главната аптека. Наложи се да го разделяме на дажби, иначе Трикси щеше да го изпие наведнъж. Наистина помага.

— Ще го запомня — рече Чарлс.

Вик им махна с ръка и се дръпна встрани, за да си намери място, където няма да е сред познати. Здрависа се с майките на още няколко приятелки на Трикси, които едва познаваше, и успя да се настани до непознати. Предпочиташе да е сам, докато слуша хора на Трикси, но не заради това, което току-що беше извършил в кариерата. При всички положения би предпочел в този случай да е сам.

Залата беше с балкон, от двете й страни имаше продълговати прозорци, а огромната сцена смаляваше фигурките на наредените деца, от които най-големите бяха десетгодишни. Вик одобрително изслуша най-напред хоровото изпълнение на приспивната песен от „Хензел и Гретел“, после се заредиха една весела лагерна песен, в която се говореше за ружи, гори и дървеса, за залези и плуване посред нощ, една нежна и мелодична песен от Шуберт и накрая хорът на Хайлендското училище изпълни „Лебедът“ на Сен Санс.

„Над водата бело-снежен ле-бед…“

Хорът беше смесен и макар че момченцата звучаха сякаш по-пронизително, момиченцата бяха по-гласовити и разпалени от тях. Те плавно се вляха в хоровия припев, който Трикси от седмици си тананикаше из къщи. А когато последните стихове глъхнеха, подсказвайки изчезването на лебеда, на Вик му се стори, че от претъпканата сцена чува само гласа на Трикси. Тя беше в първата редица и от време на време се повдигаше на пръсти, извила нагоре личице с разтворени устни.

„Лебедът — като дим изчезна — със светлика — със светлика…“

Стори му се, че Трикси пее ликуващ химн за изчезването не на лебеда, а на Камерън. Сигурно би го направила.

22

Когато същия ден Вик се прибра от печатницата, Мелинда беше на телефона в стаята си. Щом го чу да затваря вратата, тя остави слушалката и отиде в хола с намръщено и тревожно изражение на лицето.

— Здравей! — рече й Вик. — Как си днес?

— Добре съм. — В едната си ръка държеше цигара, а в другата — чаша уиски.

— Ехо, татенце, чу ли ме? — изхвърча от стаята си Трикси.

— Разбира се! Чудесна беше. Чувах ти гласа над всички останали! — Той я вдигна във въздуха.

— Ама не взехме първата награда! — изкряска Трикси, като риташе и хихикаше.

Вик избягна удара на малките кафяви обувки и я пусна на земята.

— Голяма работа! Нали взехте втората?

— Да, ама друго си е първата!

— Права си, но пак ми харесахте. Много хубаво пяхте.

— Толкова съм щастлива, че се свърши. — Трикси затвори очи и отегчено поглади чело, както беше виждала да прави майка й.

— Защо?

— Втръсна ми от тая песен.

— И как не!

— Трикси, защо не си идеш в стаята? — тежко въздъхна Мелинда. Не ги издържаше, като се разприказват.

Трикси я изгледа, като се правеше на по-обидена, отколкото всъщност беше, и заподскача към стаята си. Вик не можеше да се начуди, че Трикси винаги се подчинява на Мелинда, но в същото време се убеждаваше, че нейната широко отворена за хората душа действително е ненакърнима.

— Сутринта изпратих Брайън — рече той и бръкна във вътрешния джоб на сакото си за стихотворението. — Помоли ме да ти дам това стихотворение. Написал го е миналата нощ.

Мелинда пое листа с кисела, разсеяна физиономия, намръщи се за миг и го пусна на масичката. После отиде до прозореца с чашата в ръка. Беше с високи обувки, тясна черна пола и чисто бяла памучна блуза. Явно се беше облякла като за среща, макар че в пристъп на раздразнение беше запретнала небрежно ръкави.

— Закара ли си колата да я гресират? — попита Вик.

— Не съм.

— Искаш ли утре аз да я закарам? Трябваше да стане още преди десетина дни.

— Не искам да я закарваш ти.

— Даа. Заведе ли днес делото?

Мелинда доста дълго мълча и после отвърна:

— Не.

— Камерън ще идва ли тая вечер?

— Може би.

Вик кимна, макар че нямаше кой да го забележи, защото Мелинда беше с гръб към него.

— За вечеря ли ще дойде?

— Не знам, представи си!

Телефонът иззвъня и Мелинда се втурна към стаята си.

— Ало!… Кой… А, да… Не, не е, но очаквам да се обади. Да му кажа ли да ви позвъни?… Да… Разбирам… И аз бих искала да зная. Трябваше да ми се обади следобед… Ако ви се обади, нали ще му кажете да ми звънне? Много ви моля… Благодаря. Дочуване, мистър Ферис.

Мелинда се върна в хола, взе си чашата от перваза на прозореца и отиде в кухнята да я напълни. Вик седна да прегледа вечерния вестник. Пиеше му се, но си беше дал дума да не пие тази вечер. Мелинда се върна с пълна чаша и седна на дивана. Десетина минути мълчаха. Вик беше решил повече да не споменава Камерън и да не коментира позвъняването на Ферис, както и евентуалните други обаждания.

Телефонът отново иззвъня и Мелинда хукна към спалнята си.

— Ало? — обади се обнадеждена. — О, здравей!… Не, а на теб?… О, господи! — възкликна така изненадано, че Вик изтръпна. — Не може да бъде… Никога не го е правил. Зная, Дон, ужасно съжалявам, но нали все го чаках. Обадих се на Джун към шест, както знаеш… Не, нищо. Цял ден нищо не съм свършила, само чак… Да. — Мелинда въздъхна.

Разговорът беше съвсем ясен. Сигурно Дон е поканил Мелинда и Камерън, за да отпразнуват завеждането на делото за развод. Последното „да“ по всяка вероятност беше отговор на въпроса дали Вик си е вкъщи. Толкова пъти беше чувал това „да“.

— Съжалявам, Дон… Поздрави Ралф от мене…

В лагера на противника наставаше смут.

Като се върна Мелинда, Вик изведнъж промени решението си и попита:

— Камерън да не е офейкал?

— Сигурно му се е отворила някъде работа до късно.

— По-скоро е офейкал.

— От какво?

— От тебе.

— Врели-некипели.

— Голяма мъка е това за един мъж. Ти май не го разбираш. Камерън просто не е могъл да издържи.

— Кое наричаш мъка?

— Това, което Камерън се опитваше да направи. Сигурно единият билет за Мексико Сити му е свършил добра работа.

Мелинда се закова на място и го погледна. По лицето й Вик видя така ясно, сякаш бе написано, че все пак изключва тази възможност.

— Щом като това те интересува — поде тя, — мога да ти кажа, че Тони е оставил колата си в Уесли незаключена, с отворен прозорец, а на седалката е имало документи и разни други неща. Така че не ми се вярва да е тръгнал за Мексико.

— Не че толкова ме интересува, просто мисля, че е офейкал, и хич не ми се вярва пак да ти се обади.

Пристигна Роджър, настани се в краката на Вик и му се усмихна, сякаш двамата си имаха някаква своя, известна само на тях закачка. Вик протегна ръка и го почеса по главата.

— Ял ли е Роджър? — попита той.

— Откъде да знам!

— Ял ли си, Роджър? — попита Вик, после стана, прекоси хола и почука на вратата на Трикси.

— Влизай!

Трикси се беше разположила сред възглавниците на леглото и четеше.

— Нахранила ли си Роджър?

— Аха. В пет часа.

— Аха. Ясно. И сигурно пак си го накарала да преяде.

— Ама не му стана лошо — отвърна Трикси равнодушно, като повдигна вежди.

— Добре. А ти не огладня ли вече?

— Искам да ям с теб и мамчето! — предварително се намръщи Трикси да не би да й кажат, да яде по-рано и при това сама.

— Само че мамчето може и да не вечеря вкъщи. Може да излиза с Тони.

— Добре тогава. Ще вечеряме двамата.

— Дадено — усмихна се Вик. — Искаш ли да ми помогнеш да приготвим вечерята?

Заедно приготвеха вечеря за трима, и масата сложиха за трима, но Мелинда отказа да седне с тях. Нищо не беше напазарувала и Вик отвори едно пиле-консерва, което от доста време стоеше в шкафа. Извади от дъното на барчето бутилка бяло вино и сипа в чаши на столче на Трикси и на себе си, като сложи и по две кубчета лед. Беше приготвил пюре от батати отгоре с галушки, понеже Трикси много ги обичаше. Двамата надълго и нашироко разговаряха за видовете вина, как се правят, защо са различни на цвят и Трикси така се опи, та взе да твърди, че лимонадата била вино, и то най-любимото й, а Вик я остави да си приказва на воля.

— Да не си решил да напиеш детето? — попита Мелинда, като минаваше покрай тях, за да си напълни за четвърти или пети път чашата.

— От чаша и половина само по-дълбоко ще заспи — отвърна й Вик. — Добре дошло за теб!

Мелинда се оттегли в хола, но нервната й безпомощност се чувствуваше из цялата къща. Вик не би се стреснал нито от трясъка на захвърлената на пода лампа, нито от прошумоляването на запратеното по стената списание, а още по-малко от рязкото изскърцване на външната врата и нахлулия в къщата хлад, като остави вратата отворена, ако излезе да се разходи по алеята или да се дене един господ знае къде с колата. Трикси взе да хихика и едва не се задави, докато му разкаже как някакво момче от училище можело да си носи учебниците, пъхнати отзад в панталоните.

Мелинда започна да набира някакъв номер и точно в този миг на Вик му се допуши. Отиде в хола да си вземе цигара и това, което чу, му беше достатъчно, за да разбере, че Мелинда се обажда в хотела на Камерън в Уесли, за да попита дали не знаят нещо за него. Не знаеха. Върна се в кухнята, за да поднесе на Трикси любимия й десерт — бити белтъци със захар, които със собствените си ръце беше разбил, а отгоре беше сложил една пияна вишничка.

Пийна още малко вино с цигарата и продължи да си бъбри с Трикси, макар че тя клюмаше в полудрямка на стола.

— Какво толкова празнувате? — попита Мелинда, облегната на портала между хола и кухнята.

— Живота… виното — отвърна Вик и надигна чашата си.

Мелинда бавно се изправи. Беше изблизала червилото си и чертите й се сливаха, но не толкова поради изтрития грим, колкото поради размътения й вече разсъдък. Вик погледна дали очите й не са замъглени, защото това беше най-добрият начин да се разбере колко е пила. Очите й бяха вперени право в него.

— Какво си наприказвал на Тони? — попита тя.

— Дори не съм го виждал днес — отвърна Вик.

— Не си ли?

— Не съм.

— Тони — барабони! — провикна се през смях Трикси.

Мелинда надигна чашата си и отпи голяма глътка, след което направи гримаса.

— Какво си му наприказвал? — повтори тя.

— Нищо, Мелинда.

— Не го ли видя в Уесли?

Мина му през ум, че Дон може да ги е видял, но отвърна:

— Не.

— А защо сте толкова радостни тая вечер?

— Защото Тони го няма! — изписка Трикси.

— Мълчи, Трикси. Какво му направи? — Мелинда пристъпи към Вик.

— Какво съм му направил ли? Та аз не съм го виждал.

— А къде беше цял следобед?

— В печатницата.

Мелинда отиде да си напълни чашата.

Трикси задряма. Вик приближи стола си до нейния, за да може да я хване, ако политне на пода.

Мелинда се върна със замръзнала в пиянски ужас физиономия, като че ли току-що беше видяла нещо много страшно. Вик точно се канеше да я попита какво има, но тя го изпревари:

— Уби ли го? И него ли го уби?

— Мелинда, не говори глупости.

— Тони не би се побоял да ми се обади. Не би забравил. Той от нищо не се бои, даже и от теб!

— Никога не съм мислил, че се бои от мен — рече Вик. — То се вижда.

— И затова съм сигурна, че не е забравил! — Мелинда почваше да се задъхва. — Затова съм сигурна, че нещо му се е случило! И ей сега ще съобщя на всички! Веднага!

Тя тресна чашата си на масата и точно в този момент навън глухо и сънено прогърмя. Вик веднага си помисли, че дъждът (още в четири часа беше забелязал, че има изгледи да завали) ще измие следите от гумите му по черния път, ако все пак са останали. Един обилен дъжд щеше да измие и кървавите следи по белите скали.

Мелинда сигурно беше отишла в стаята си и си обличаше палтото. Вик ни най-малко не се страхуваше какви може да ги наприказва, страхуваше се само да не й се случи нещо, ако шофира в това състояние. Тръгна към стаята й, но видя, че Трикси клюмва настрани, и бързо подложи ръка под натежалата й главица, за да не се удари. После опря главата й на рамото си и отиде при Мелинда.

— Не е разумно да караш в това състояние, Мелинда — започна той.

— И по-зле съм карала. Да знаеш дали Хорас и Мери са си вкъщи?

Вик неволно се засмя. Хорас и Мери живееха най-надалеч и при това не й бяха на път към Уесли, т.е. към Ралф и Уилсънови, като Кауанови и Макфърсънови. Попитала беше, за да си спести разкарването. И като я гледаше да се навежда над тоалетната масичка, за да си вземе червилото и ключовете, олюлявайки се в бежовото си манто, Вик изведнъж усети, че му е безразлично какво ще стане с нея тая вечер, защото отново е тръгнала да го разобличава, че заслужава да се блъсне в някое дърво или да затъне в канавка при някой бърз завой. После се сети за острия завой на склона насред пътя за Мелърови. Беше стръмно и сега сигурно щеше да е хлъзгаво. Сети се и как тялото на Камерън безшумно беше отскочило от най-долния скат и се беше търкулнало в мъртвешки покой.

— Къде искаш да отидеш? — попита той. — Ще те закарам.

— А, не, благодаря! — Мелинда се извъртя и очите й с усилие го различиха. Намръщи се, примига и изкрещя с неуместно рязък и ясен глас: — Много благодаря!

Вик нервно плъзгаше ръка по нежното закръглено краче на Трикси. После изведнъж се обърна, отнесе Трикси в стаята й, внимателно я сложи в леглото и се върна обратно точно когато Мелинда стремглаво излизаше от стаята си. Сблъскаха се на вратата. И двамата залитнаха от удара, а после той загуби разсъдък или по-скоро хладнокръвие. Когато се опомни, беше на леглото върху Мелинда и се опитваше да улови ръцете й, здраво стиснал едната, но другата така и не можеше да хване. И крещеше:

— В такова състояние не можеш да караш!

После Мелинда опря коляно на гърдите му и внезапно го отблъсна с такава невероятна сила, че той се катурна почти презглава назад и в ушите му отекна оглушителен трясък. След това като че всичко утихна и той усети, че се усмихва глуповато, сетне за момент съвсем ясно видя току под носа си сивия килим на Мелинда и си даде сметка, че се е подпрял на едно коляно и се мъчи да стане на крака. Олюля се леко и забеляза десетина червени петна по сивия килим, чу усилващия се вой от колата на Мелинда, от което, кой знае защо, му стана противно, и накрая усети по яката му да се стича топла кръв.

Изправи се и машинално тръгна към банята. Уплаши се от бялото си лице и се дръпна от огледалото. Опипа мокрото място на главата си, за да намери раната. Все едно, че в косата му имаше широка усмихната уста. Ясно, че трябваше да се зашие. Подвоуми се дали да си сипе едно уиски, преди да позвъни на лекар, защото можеше да припадне, преди още да е стигнал до бутилката. Така в двоумене глупаво пропиля близо минута, а после отиде право на телефона в стаята на Мелинда.

Набра централата и поиска да го свържат с доктор Франклин, но като размисли, поиска доктор Сюъл, защото не му се щеше доктор Франклин да става свидетел на още една криза в семейство Ван Алън. Никога преди не беше говорил с доктор Сюъл, затова първо му се представи.

— Добър вечер, доктор Сюъл. Обажда се Виктор Ван Алън от Пенделтън Роуд… Да, добре съм. А вие? — Бледопрасковената стена се раздробяваше пред очите му, но гласът му си оставаше все така спокоен. — Дали не бихте могли да наминете към нас, като вземете необходимото за няколко шева?

23

Понякога Вик се беше замислял какво би станало, ако той, Хорас Мелър или въобще някой с твърдо установени навици изчезне внезапно и необяснимо. Ще се вдигне ли бързо тревога, ще се води ли правилно следствието. Ето че сега му се предоставяше случай да си отговори.

На сутринта след като си удари главата, двамата с Трикси бяха седнали да закусват, когато телефонът иззвъня. Вдигна слушалката, но като чу от другия апарат промърморването на Мелинда и после един глас, който каза: „Добро утро, мисис Ван Алън, обажда се Бърнард Ферис“, я постави обратно. Няколко минути по-късно Мелинда профуча към кухнята да си вземе портокаловия сок.

— Обади се клиентът на Тони — съобщи му тя. — Казва, че предприятието ще води обстойно разследване.

Не отвърна. Чувствуваше се отпаднал от загубата на кръв, а може би му се маеше главата и от хапчето, което му беше дал докторът. Така дълбоко беше спал, че не беше усетил кога се е прибрала Мелинда.

— Какво има, татко? — попита Трикси. Очите й все още бяха широко отворени от изненадата при вида на бинтованата му глава, макар че той го беше обърнал на шега и й беше казал, че се е халосал в кухнята.

— Тони май се е загубил — отвърна й.

— И не могат ли да го намерят?

— Така изглежда.

— Да не искаш да кажеш, че се скрил някъде? — захихика Трикси.

— Нищо чудно.

— Ами защо?

— Не знам. Нямам представа.

Мелинда се суетеше из къщи, което означаваше, че сигурно има среща с някого, вероятно с Ферис. Сигурно предприятието на Камерън днес или утре щеше да изпрати детектив.

Вик отиде на работа в обичайния час. Като го видяха накичен с дебел пласт обезформен бинт точно там, където монасите обикновено бръснат главите си, Стивън, Карлайл и чистачът, който прибираше изрезките от печатарските преси, го попитаха какво му е. Каза им, че си ударил главата в металната вратичка на един кухненски шкаф и много лошо се наранил.

Към пет часа следобед пристигна Мелинда с някой си Пит Хейвърмал, който се представи като детектив от нюйоркското бюро за разследвания „Стар“. Намерил се някакъв мистър Грант Хаустън, който вчера сутринта бил видял Камерън да се качва в колата на Вик на главната улица в Уесли между единадесет и дванадесет часа.

— Вярно — рече Вик. — Налетях на Тони, след като бях оставил един приятел на…

— Как така налетяхте? — грубо го прекъсна детективът.

— Видях го, като излизаше от някакъв магазин за тютюн, доколкото си спомням, и тръгна да прекосява улицата точно пред колата ми, така че спрях да му кажа добър ден. Предложих му да го закарам до някъде.

— Защо не ми каза това снощи? — извика Мелинда и се обърна към детектива: — Твърдеше, че не бил виждал Тони целия ден!

— Каза ми, че колата му е съвсем наблизо — продължи Вик, — но искал нещо да говори с мен и затова се качи.

— Аха. И къде отидохте? — попита Хейвърмал.

— Как да ви кажа — никъде. Изобщо не бих тръгнал, ако можеше, но там паркирането е забранено.

— Къде отидохте? — настоя детективът и започна да си записва нещо в бележника. Беше пълен, но як наглед мъж, попрехвърлил четиридесетте, с малки свински очички и делови вид. Нищо не би му струвало да прибегне до грубост, ако се наложи.

— Струва ми се, обиколихме няколко улици. На югоизток, за да бъда точен. — Вик се обърна към Карлайл, който стоеше на вратата с плювалника в ръце и слушаше в захлас. — Хайде, Карлайл, няма какво да стоиш — отпрати го той.

Карлайл закуцука с плювалника към машинното отделение.

— Обиколили сте няколко улици — повтори детективът. — За колко време?

— Петнадесетина минути навярно.

— И после?

— После оставих мистър Камерън при колата му.

— Я виж ти! — обади се Мелинда.

— Той качи ли се в колата си? — продължаваше детективът.

Вик се направи, че се мъчи да си спомни.

— Не мога да ви кажа, май не останах да видя.

— Колко беше часът?

— Някъде към единадесет и половина.

— А после какво правихте?

— Отидох в Балинджър на училищния конкурс по пеене, за да чуя дъщеря си.

— Аха. По кое време?

— Малко преди дванадесет. Конкурсът започваше в дванадесет.

— А вие бяхте ли, мисис Ван Алън?

— Не — отвърна Мелинда.

— Видяхте ли някакви познати в Балинджър? — Едното свинско око изгледа Вик накриво.

— Не… О, да, видяхме се с Питърсънови и разменихме по някоя дума.

— Питърсънови — записа си Хейвърмал. — Кога ги видяхте?

Всичко това взе да му омръзва.

— Как мога да знам кога точно? Питайте тях.

— Такаа. За какво искаше да си говорите Камерън?

Вик отново се направи, че иска да си спомни.

— Попита ме… а, да, попита ме как мисля, дали в близките години ще се строи край Балинджър и Уесли. Признах си честно, че не мога да му кажа, но напоследък не се строи много-много.

— За какво друго говорихте?

— Губите си времето! — намеси се Мелинда.

— Не помня — отвърна Вик. — Видя ми се изнервен, притеснен нещо. Спомена, че се канел да минава на частна практика и да се установи тук, защото му харесвало. Но не беше много категоричен.

— Никога не ми е казвал подобно нещо — недоверчиво изсумтя Мелинда.

— По какво съдите, че е бил нервен? — попита Хейвърмал. — Да не би да ви е казал причината? Или пък да ви е споменал какво смята да прави през деня?

— Ще ви кажа нещо, което със сигурност е щял да прави, мистър Хейвърмал — започна Вик, като нарочно се остави на гнева си. — Имал е среща с жена ми, която щеше да завежда дело за развод срещу мен, за да се омъжи за него. Даже си бяха купили билети за самолет за Мексико Сити. Ама вие като че ли едва сега чувате за това. Нима жена ми не ви е казала? Може би ви е казала само, че аз съм убил Камерън?

Лесно беше да се разбере по изражението на детектива, че Мелинда нищо не му е казала за развода.

— Вярно ли е това, мисис Ван Алън? — попита Хейвърмал, като отмести поглед към Мелинда.

— Да, вярно е — отвърна тя с мрачно настървение.

— Струва ми се, че е излишно изобщо да питате защо Камерън се е чувствувал неловко пред мен — поде отново Вик. — Само се чудя защо му трябваше да пита за моето мнение и да се качва в колата ми.

— Както и защо вие сам сте му предложили да се качи — подметна детективът.

— Опитвам се да бъда любезен с хората, поне в повечето случаи — въздъхна Вик. — А Камерън често идваше у нас, както знаете. Предполагам, това жена ми ви го е казала. А ако искате да знаете защо казах, че не съм виждал Камерън в понеделник, ще ви кажа, че ми беше дошло до гуша от него, пък и същата вечер не беше отишъл на уговорената среща с жена ми и тя така се беше разстроила, че беше на път да се напие. Не ми се говореше за Камерън. Вярвам, че ме разбирате.

Хейвърмал изгледа Мелинда.

— Казвате, че познавате Камерън от около месец?

— Да — отвърна тя.

— И сте мислили да се омъжвате за него? — Хейвърмал я гледаше така, като че ли беше започнал да се съмнява дали е с всичкия си.

— Да. — Мелинда провеси глава като виновна ученичка, но след миг отново я вдигна.

— Кога решихте да се омъжите за него?

— Преди няколко дена — обади се Вик.

Детективът язвително го изгледа.

— Май не ви се е нравил Камерън.

— Така е.

— Както знаете, Камерън е изчезнал вчера преди един часа. Имал е среща на обяд и не се е явил.

— Не знаех — рече Вик, като че му беше все едно.

— Но е било точно така.

Вик взе цигара от пакета върху масичката.

— Камерън беше много особен човек — забеляза той, като нарочно употреби миналото време. — Все се опитваше да се държи приятелски, да си остане в добри отношения с мен. Един господ знае защо го правеше. Не е ли така, Мелинда? — запита направо.

Тя го изгледа навъсено.

— Имал си време — между единадесет и петнадесет и дванадесет си имал достатъчно време да му сториш нещо.

— На Търговската улица насред Уесли?!

— Имал си време да го отведеш някъде. Никой не е видял да го оставяш при колата му.

— Откъде знаеш? Да не би да си разпитала всички в Уесли? — Вик се обърна към детектива. — Нищо не бих могъл да сторя на Камерън пряко волята му. Та той беше два пъти по-едър от мене.

Детективът замислен мълчеше.

— Видя ми се някак уплашен — продължи Вик — и най-вероятно от развоя на отношенията с жена ми. Може просто да е решил да се отърве от всичко това.

— Да не би вие да сте му казали да се махне, мистър Ван Алън?

— Не, разбира се, дори не споменах за жена си.

— Само че Тони не е от страхливите — гордо рече Мелинда.

Хейвърмал имаше все така учуден вид.

— След това виждахте ли се с Камерън? — попита той.

— Не — отвърна Вик. — Бях тук цял следобед.

— Как си наранихте главата? — без сянка от съчувствие попита Хейвърмал.

— Ударих се в един кухненски шкаф. — Вик погледна Мелинда и се подсмихва.

— Аха. — Около минута Хейвърмал гледа Вик с професионална непроницаемост. Тънка усмивчица, която можеше да изразява както самодоволство, така и презрение, разтегляше устните му. — Добре, мистър Ван Алън. Засега толкова. Ще се видим пак.

— Когато пожелаете. — Вик го изпрати до вратата.

Без съмнение Хейвърмал щеше да разпита Мелинда за връзката и с Камерън. И положително нещата щяха да му се представят в друга светлина. Вик въздъхна и се усмихна, замислен какво ли има да се случва занапред.

Във вечерния брой на „Ню Уеслиън“ се появи малка снимка на Камерън — четвъртитото му лице, сериозно и подплашено, горе-долу както изглеждаше, преди да падне в пропастта. Над снимката беше написано: „Да сте виждали този човек?“ Някакви негови „приятели“ съобщили за изчезването му миналата вечер. Нюйоркското сдружение за покупко-продажби „Пъглис-Маркъм“ провеждало щателно разследване и за целта изпратило в Уесли детектив. „Има опасност, поради естеството на работата му, да го е сполетял нещастен случай“ — позволяваше си да предположи вестникът.

Малко след седем Хорас позвъни на Вик да го пита дали има представа къде може да е Камерън и какво може да му се е случило. Отвърна, че не знае, и Хорас не зададе повече въпроси. Покани ги с Мелинда на вечеря, тъй като току-що получили от един приятел от Мейн каца замразени омари. Вик благодари и отклони поканата, като каза, че вече е сложил вечерята. Вечерята наистина беше сложена, само че Мелинда я нямаше. Сигурно беше с детектива или у Уилсънови и изобщо нямаше да се прибере, камо ли да се обади.

Не беше изминал и час и двамата с Трикси точно привършваха вечерята, когато отвън се чу шум от кола. Беше Хорас — разярен. Веднага му стана ясно какво се е случило.

— Вик, може ли да отидем в твоята стая? Или някъде другаде? Не искам пред… — Хорас погледна Трикси.

Вик отиде при Трикси, прегърна я и я целуна по бузката.

— Нали ще ни извиниш, Трикси? Трябва да поговорим по работа. Допий си млякото и ако си взимаш още сладкиш, гледай парченцето да е по-малко, нали?

Прекосиха гаража и влязоха в стаята му. Предложи на Хорас единствения удобен стол, но на него не му се сядаше. Вик седна на леглото.

— Току-що имахме посещение от детектива — започна Хорас, — както сигурно си се досетил.

— Нима? Мелинда беше ли с него?

— Не. Това поне ни спести. Ама е тръгнала пак да те обвинява! — вече избухна Хорас. — Едва не изхвърлих от къщи тоя Хейвърмейър или какъвто там беше. В края на краищата наистина го изхвърлих, но преди това му казах някои неща. И Мери също.

— Хейвърмал му е името. Какво ти е виновен човекът, такава му е работата!

— Я остави това! Тоя тип просто те изкушава да му разбиеш носа! Седнал в собствената ми къща да ме разпитва дали най-добрият ми приятел може дотам да се ядоса, че да убие човек! Или поне да го отвлече! Казах му, че Виктор Ван Алън гледа отвисоко на тия неща и че сигурно Камерън е мярнал някоя блондинка, която му се е видяла по-хубава от Мелинда, и е хукнал подире й кой знае къде!

Вик се усмихна.

— И какво ми разправя той, че ти последен си видял Камерън?

— Така ли ти каза? Не знам, видях Камерън вчера към единадесет и половина.

Хорас сви слабите си рамене.

— Изглежда, не могат да намерят никой, който да го е видял след дванадесет. И само като си помисля, че трябваше да чуя за детинщините на Мелинда да се развежда с тебе, за да се омъжва за Камерън! Посъветвах Хейвърмал да си мълчи по тоя въпрос. Казах му, че познавам Мелинда почти колкото теб и че като се ядоса, има навика да отправя най-невероятни заплахи!

— Не съм убеден, че беше просто заплаха, Хорас. Преди няколко дена изглеждаше твърдо решена да се разведе.

— Какво говориш?! Добре де, така или иначе, нищо не е предприела. Знам, защото попитах Хейвърмал. Попитах го и как си обяснява причините за развода, но не можа да ми отговори.

И този път Вик замълча.

— Добре де, Вик, какво точно се случи, след като Камерън се качи в колата? — Най-накрая Хорас седна.

Вик усети как очите му се ококорват в самозащита.

— Нищо особено. За Мелинда не сме говорили. Общи приказки. За пръв път го видях някак неуверен в себе си. И виждаш ли — Вик реши отново да предизвика съдбата, както по-рано с Хейвърмал, — затова си мисля, че Мелинда говореше истината, когато ми каза, че иска развод. Всъщност вчера именно трябваше да заведе делото. Може и да не е имала уговорена среща с адвокат, но ми каза, че ще завежда дело. После спомена, че Камерън купил два билета за Мексико Сити и че щяла да заминава с него. Нищо чудно, че Камерън се смущаваше от мен. Можеше и да не се качва в колата, разбира се, но нали го знаеш какъв е. Първо действува, после мисли, ако изобщо мисли. Мина ми през ум, че вчера следобед може да е имал среща с Мелинда в някоя адвокатска кантора. Не бих се учудил, ако направи тая дебелащина да отиде с нея, като урежда документите!

Хорас с отвращение разтърси глава.

— Но, както казах на тоя залутан в догадки детектив, Камерън може и да е решил да зареже всичко това. Естествено, трябвало е да зареже и работата си, най-малкото последния си ангажимент. Как тогава да се срещне с Мелинда в Литъл Уесли, след като е офейкал.

— Да, разбрах те — замислено рече Хорас. — Точно това ще да е направил.

Вик се изправи и отвори долното шкафче на бюрото си.

— Няма да ми откажеш нещо за пиене, нали? — Винаги познаваше кога на Хорас му се пие. — Ще отида да донеса малко лед.

— За мен няма нужда, благодаря. Ще пийна с лечебна цел, а в тия случаи действува по-добре без лед.

Вик взе от бюрото една чаша и я изми в миниатюрната баня. За себе си взе чашата, която използуваше, като си миеше зъбите. Сипа и на двамата по три пръста. Хорас жадно отпи.

— Имах нужда да пийна. Изглежда, приемам нещата по-надълбоко от тебе.

— Изглежда — усмихна се Вик.

— Ето че пак ти дойде до главата — същата история като с Де Лайл.

— Изобщо спорна година за детективските бюра. — Забеляза, че Хорас го погледна. Още не беше попитал направо дали Карпентър е бил детектив.

— Интересно, че предприятието на Камерън не го търси в Ню Йорк или в Маями или изобщо някъде, където би отишъл такъв като него — забеляза Хорас. — В Мексико Сити, да кажем. Макар че всъщност нищо не се знае.

Вик умишлено промени насоката на разговора към въпроса доколко е вероятно да бъде открит някой, който е избягал примерно в Австралия. Успее ли да се промъкне през имиграционните власти и да влезе в страната, шансовете да бъде открит са практически нулеви. После заговориха доколко може да се разчита на анализа на кръвта. Според Хорас вече можело по капка засъхнала кръв да се определи чия е, дори да е отпреди месеци. Вик също беше чувал за това.

— Но я си представи, че го няма човека, за да сравнят — попита той и Хорас се засмя.

Вик се замисли за кръвта по белите скали на кариерата, за трупа на Камерън на близо дванадесет метра под водата. Откриеха ли петната кръв, логично беше да потърсят във водата, но най-вероятно нито в тялото ще е останала кръв, нито по пръстите — кожа. Но иначе можеше и да го разпознаят. Дощя му се отново да иде в кариерата и доколкото може, да заличи кръвта, но се боеше да не го видят. Това като че ли беше единствената необмислена, направо глупава постъпка в живота му — да остави следи точно където не трябва, да не изпипа докрай нещо толкова важно.

Като стана да си върви, Хорас вече се смееше. Само че това не беше досущ обичайният му смях.

— Е, какво ли не ни мина през главите, нали? — пресилено весело рече той. — Все ще намерят Камерън. Сигурно във всички големи градове полицията е вдигната на крак. Винаги е така.

Вик му благодари за посещението и Хорас си тръгна. Вик остана в гаража, заслушан в отдалечаващия се шум от колата, замислен, че Хорас не го попита нито къде е Мелинда, нито кога ще се прибере. Ясно му е било, че той сигурно няма да може да му отговори и само би се смутил. Надвеси се над аквариума с охлювите.

Хортензия и Едгар се любеха. Едгар се пресягаше от едно малко камъче да целуне Хортензия по устата. А тя се беше надигнала на самия край на опашката си и леко се олюляваше под ласката му, сякаш бавно танцуваше в омаята на някаква музика. Вик ги гледа може би пет минути, без да мисли абсолютно нищо, даже и за тях, докато в един момент забеляза, че от дясната страна на главите им набъбват чашковидни израстъци. Как се обожаваха един друг, каква идеална двойка бяха. Лепкавите чашки продължаваха да нарастват, докато накрая се допряха, а устата се разделиха.

Погледна часовника си — десет без пет. Необяснимо потискащ вечерен час. Цялата къща бе притихнала. Дали Трикси бе заспала? Изкашля се и лекият, съвсем естествен звук отекна като шумни стъпки по чакъл.

Охлювите не издаваха никакъв звук. Хортензия първа насочи размножителното си хоботче, но не уцели. Дали пък това не беше част от играта? След малко Едгар на свой ред опита и не уцели, отдръпна се назад и отново опита. Този път успя и хоботчето навлезе където трябва, което накара Хортензия и тя да опиша още веднъж. Беше й по-трудно, защото се целеше нагоре, но бавно и търпеливо, на третия път вече й се удаде. После, сякаш в още по-дълбок транс, главите им леко се отдръпнаха, а рогцата им почти се прибраха. Помисли си, че ако имаха клепачи, сега щяха да бъдат затворени. Охлювите замряха. Вик ги наблюдава, докато забеляза първите признаци, че чашките им вече се разделят. После близо минута се разхожда напред-назад из гаража, измъчван от някакво непривично безпокойство. Мислите му отново се насочиха към Мелинда и той се надвеси над охлювите, за да се отвлече.

Единадесет без четвърт. Дали е у Уилсънови? Сигурно сега там всички ченета работят едновременно. Дали и детективът присъствува, или си е легнал след тоя уморителен ден? Възможно ли е някой да се сети за кариерата?

През лупата видя, че сега охлювите бяха съединени само с двете хоботчета. Щяха да останат така поне още час. Този път нямаше тяхното търпение. Отиде в стаята си да почете.

24

Пет дни по-късно Хортензия вече мътеше яйцата си, а Хейвърмал продължаваше все така да слухти из града, и то къде по-придирчиво и открито от Карпентър, когато разследваше случая с Де Лайл. Ходи у Кауанови, у Макфърсъновн, у Хайнесови, у Питърсънови, при стария Карлайл, при Хансен зарзаватчията, при Ед Кларк, собственика на железарския магазин (където Вик беше на почит като комай най-редовният клиент), при Сам, бармана на „Лорд Честърфийлд“, при пощенския раздавач Ригли, който носеше вестниците на Ван Алънови, та чак до чистачите Питър Лазари и Джордж Андерсън, единият от които се грижеше за печатницата, а другият — за къщата. Вик подразбра, че Хейвърмал не се и опитва да прикрива каква е целта — да го изкара отговорен за изчезването на Камерън — и разпитва без всякакви заобикалки. Навсякъде обаче му отвръщали с едно — крайна предпазливост в изявленията и неприязън. Лош късмет за Хейвърмал, че настройваше духовете срещу себе си. Дори такива обикновени хорица като чистачите бяха доловили накъде бие и бяха възнегодували.

Ето какво му разказа Пит Лазари. „Нямам навика да си вра носа в работите на госпожа Ван Алън, му рекох. Обича да си попийва, толкоз знам. Какво си си навил на пръста да изкараш човека убиец! Ама и тая си я бива! От шест години се знаем с гос’ин Ван Алън, викам му, няма от него по-свестен човек в града. Виждал съм ги аз такива мръсници като тебе, викам му. Знаеш ли, викам му, къде ти е на тебе мястото, а? Заедно с целия боклук на бунището!“ Пит Лазари представляваше едно огромно туловище и като нищо мяташе пълни кошове изрезки във вагонетката си на три-четири метра височина.

При второто посещение на Хейвърмал у Мелърови Хорас го върнал още от вратата. А Стивън Хайнс му държал цяла реч, че в английското законодателство е прието човек да се счита невинен, докато не се докаже вината му, но в Америка не се спазва заради такива невежи негодници като него.

От Мелинда разбра, че е направена справка на летището и вече се знае, че Тони не е взимал самолет. Да, но нали пък беше купил двата билета. И Хейвърмал знаеше това така добре, както и че двата билета са заведени на името на мистър и мисис Антъни Камерън.

— Може да е върнал единия билет и да си е купил друг под фалшиво име — подхвърли Вик.

— Изключено — тържествуващо отвърна Мелинда. — В Мексико се отива само с туристическа карта, която проверяват в Ню Йорк, преди да излети самолетът. Знам го от Тони.

Вик се усмихна.

— Не си ли спомняш какво ни разказаха Ивлин и Фил, като ходиха в Мексико преди няколко години? Ивлин си загубила акта за раждане и понеже нямали време да вадят нов просто казали на чиновника в Мексиканското консулство имената си, той попълнил туристическите карти и не им искал никакъв документ за самоличност. Тия туристически карти са само за да се измъкне някой и друг долар от туристите. Нямаш ли карта, и в Мексико, както навсякъде по света, те пускат срещу най-обикновен паспорт.

На това Мелинда нямаше какво да възрази. Изглеждаше обезпокоена и притеснена, някак съкрушена, че пребиваването на Хейвърмал в Литъл Уесли се проточва вече цяла седмица без какъвто и да било резултат. Хейвърмал кръстосал цялата околност, каза му тя, в такъв радиус, който една кола може да измине, така че да й остане време да стигне до Балинджър общо за около тридесет и пет минути. Не му стана ясно дали Хейвърмал се е натъкнал на кариерата (не може да не си е служил с карта, кариерата обаче не беше обозначена на всички карти), но този път реши да не предизвиква съдбата и не попита. Пък и на два пъти след идването на Хейвърмал в Литъл Уесли беше валял силен дъжд. Дори и да не беше измил петната кръв, те едва ли биха се различавали от ръждивите петна, които каменарските инструменти, все още пръснати тук-таме из кариерата, бяха оставили по плоските скали. Не беше за вярване Хейвърмал още да не е попаднал на кариерата, но може и така да беше. Изглежда наистина, както каза Мелинда, повечето му време минаваше в кръстосване по пътищата, а кой знае дали не ровеше и из храсталаците за труп.

Ето че Хейвърмал за втори път посети Вик в печатницата. Не можа да го набеди с нищо по-конкретно от язвителните нападки на Дон Уилсън.

— Дон Уилсън смята, че ви държи в ръцете си. Според него вие сте убили и Де Лайл. Не е ли странно наистина, че човек с толкова, сериозни мотиви и в двата случая е и последният, с когото са видели и двамата мъртъвци. — Хейвърмал натърти на последната дума.

— Да не искате да кажете, че сте намерили трупа на Камерън? — уж изненадано ококори очи Вик, макар че всъщност Хейвърмал му убиваше даже и насладата да го подведе.

— Да, намерихме трупа на Камерън — отвърна Хейвърмал, така вторачен във Вик, че той веднага разбра, че не е вярно, но предпочете да продължи с ролята си на наивник:

— Сериозно? Къде? Защо не казахте веднага?

Хейвърмал безочливо не му отвърна и побърза да заговори за друго. Когато отново спомена Дон Уилсън, Вик му рече с приветлива усмивка:

— Дон Уилсън по-добре да внимава какво приказва, защото мога да го дам под съд за клевета и не знам как ще се оправи тогава. А жена му е много мила, нали?

— Бива я само да мълчи — отсъди Хейвърмал.

— Виждате ли — все така любезно поде Вик, — трудно ще изкопчите нещо от хората, ако така ги обиждате.

— Благодаря за съвета — отвърна Хейвърмал с глас, който прозвуча като гъши крясък.

— И аз искам да ви благодаря за нещо, преди да сте си тръгнали от Литъл Уесли — рече Вик. — Благодарение на вас разбрах колко са единни хората тук в… в симпатиите си към мене. Нито специално съм търсил одобрението им, нито кой знае колко съм го искал, обаче ми е изключително приятно да ми го засвидетелствуват.

Малко по-късно Хейвърмал си тръгна, без дори да се заяде на изпроводяк. Вик вдигна двата фаса, които Хейвърмал беше стъпкал на пода, и ги хвърли в кошчето. После отиде в машинното отделение и се зае да довърши художественото оформление на композицията от скелет на изсушено дъбово листо и сплескан копринен пашкул, която щеше да отпечата под едно от стихотворенията на Брайън Райдър.

Този ден още веднъж му бе засвидетелствувана лоялността на съгражданите му. Обади му се Хол Пфайфър, редакторът на „Ню Уеслиън“, за да му каже, че някакъв детектив на име Хейвърмал бил при него и поискал да му пробута уж като местна новина една клюкарска статия за своето разследване по случая Камерън, в която наблягал на „вероятността“ Виктор Ван Алън и жена му да имат отношение към изчезването. Пфайфър го скастрил набързо и му посочил вратата.

— Не ви познавам, мистър Ван Алън, но съм чувал много за вас — каза му Пфайфър по телефона. — Помислих си, че ще е добре да ви кажа да не би да се безпокоите, че нещо подобно може да се случи. „Ню Уеслиън“ не иска да има вземане-даване с такива като Хейвърмал.

Вик предаде този разговор на Мелинда.

Дори и в пералнята имаше какво да научи. Когато отиде да прибере дрехите, управителят, Фред Уорнър, се надвеси през тезгяха и му прошепна, че „оня детектив“ идвал и прегледал до една всички донесени в последно време дрехи. Видял кръв по един панталон, но мисис Ван Алън, която била с него, му обяснила, че кръвта е на мъжа й и петната са останали от вечерта, когато си наранил главата.

— Всичките петна бяха отзад на панталона — подсмихна се под мустак Уорнър, — и при това отгоре. Ясно като бял ден, че е накапало от рана на тила. Само да бяхте видели как се разочарова оня ми ти детектив! Същински копой, само дето нещо му куца, нали, мистър Ван Алън?

И ето че Хейвърмал най-ненадейно си тръгна. Целият град като че си отдъхна. Хората по улиците сякаш по-често се усмихваха един на друг, за да си кажат може би, че тяхната сплотеност е провалила един неприязнен пришълец. Събиранията зачестиха. Дори и Питърсънови си поканиха гости. У тях Вик се запозна с няколко души, които виждаше за първи път, но които се отнесоха с изключително уважение към него. Пак тук, сред хора, които иначе Мелинда би гледала отвисоко, му направи впечатление, че тя започва да се променя. Не можеше да се каже, че е особено сърдечна и мила, както след смъртта на Де Лайл, но се усмихваше, даже и на него, не се мусеше на пунша, който ненавиждаше, никого не обиди с държането си, поне доколкото той можеше да прецени. Какво ли не му мина през ум. Невъзможно беше да го прави, за да промени лошото обществено мнение за него, просто защото сега това нямаше абсолютно никакъв смисъл. Дали пък не се беше уморила да се прави на мрачна, дали се изчерпваха силите й да бълва омраза? Омразата винаги е била изтощителна, но Мелинда, така или иначе, нямаше на какво друго да се посвети. Възможно ли беше да й е приятно, че той е на такава почит у Питърсънови? Преди подобно нещо изобщо не би я трогнало. Хрумна му, че може да са се уговорили с Хейвърмал да притъпят някак бдителността му, та да могат да извадят наяве някое неочаквано за него доказателство. Но не, имаше твърдото убеждение, че Хейвърмал е изстрелял всичките си патрони до един и е подминал целта. Никакво злорадство не се забелязваше у Мелинда напоследък. Само дето беше малко по-мила и сговорчива. Даже и вкъщи му се усмихна на няколко пъти. А и у Дон Уилсън не беше ходила вече цяла седмица.

— Какво става с Дон Уилсън? — попита Вик, като се върнаха от Питърсънови. — Нещо не го споменаваш напоследък.

— Че кога изобщо съм го споменавала? — поде тя, но без нотка на враждебност.

— Разбира се, че не си. И все пак как е Дон? Работите му вървят ли?

— Пак нещо му се върти в главата — отвърна Мелинда някак умислено, което го накара да я погледне. Беше вдигнала очи към него и леко му се усмихваше от дивана, където беше седнала да си събуе обувките. На всичко отгоре не беше и пияна. — Защо питаш?

— Понеже не чувам да е измислил нещо ново напоследък.

— Поне за едно, струва ми се, достатъчно си чул. От Хейвърмал разбрах, че ти е казал мнението на Дон.

— Не ми каза нещо ново, пък и то е без значение за мене.

— Е, така или иначе, Дон не стигна доникъде, нали?

Вик я изгледа смутен, макар лицето му да остана под маската на безметежна приветливост.

— Не, наистина. Но на теб май ти се искаше, нали?

— Просто исках да узная истината.

Мелинда запали цигара и с обичайната си безцеремонност запрати клечката към камината, но не можа да уцели.

— Дон имаше някои интересни предположения, но май ще си останат само предположения. — Погледът и беше засенчен от известна неловкост, сякаш не очакваше да й повярват.

И Вик действително не й повярва. Положително разиграваше някаква комедия. Започна бавно да пълни лулата си, като нарочно изчака да мине малко време, за да й даде възможност да продължи. Самият той нямаше никакво намерение да продължи, но пък нямаше и да се оттегли веднага в стаята си, макар че точно това му се искаше.

— Може да се каже, че ти беше гвоздеят на вечерта — рече Мелинда накрая.

— Давид и Голиат, няма що. И в моя случай побеждава дребосъкът Давид, нали така? — Знаеше, че неопределената му усмивка е още по-неопределена в нейните очи.

Мелинда го гледаше и явно обмисляше какво да предприеме. Първо се размърда — плесна длани и се изправи, а после рече:

— Какво ще кажеш да пийнем нещо прилично след оная — розова лимонада? Такава гадост беше! — И тръгна към кухнята.

— Аз не искам. Малко ми е късно вече за пиене.

— Но часът е само два! Какво ти става?

— Доспа ми се — усмихна се той, после отиде при нея и я целуна по бузата. Сякаш целуна статуя, но все пак неподвижността й се дължеше вероятно по-скоро на изненада, отколкото на обичайното й безразличие.

— Лека нощ, мила. Трикси ще остане утре целия ден у Питърсънови, нали?

— Сигурно.

— Е, лека нощ. — Тръгна към гаража и я остави все още като че ли в колебание дали да си налее нещо за пиене, или не.

Поредната изненада дойде от Хорас, който му съобщи, че Мелинда ходила да види Мери, „разтърсвала се от ридания“, окайвала всяка дума, която е изрекла против него, съжалявала, че се е показала такава безподобна глупачка и непочтена съпруга, съмнявала се дали изобщо ще намери сили да преживее всичко това.

— „Глупачка по всички линии“, така се нарекла — доуточни Хорас, като се мъчеше да възпроизведе всичко дума по дума. — Мери ми се обади даже в лабораторията, за да ми разкаже.

— Виж ти — за втори път по време на разговора рече Вик. — И аз забелязах, че се е променила напоследък, но и през ум не ми е минало, че ще тръгне да се разкайва — и то пред Мери.

— Е, ти пък сега… — Хорас като че се засрами от детинската си възторженост. Мери казва, че вчера Мелинда направо надминала себе си. Опитах се да ви се обадя снощи и евентуално да се видим, но ви нямаше.

— Водихме Трикси на един филм, който много искаше да гледа.

Хорас се усмихна, сякаш му стана драго, че двамата с Мелинда са ходили на кино.

— Нещата май вървят на оправяне, Хорас. А, между другото след два-три дни чакам първите бройки от стихосбирката на Брайън Райдър и ми се ще да ги погледнеш. Нали си спомняш, че правих отпечатъци от пера, листа и насекоми?

— Как да не си спомням! Даже си бях наумил, ако книгата излезе навреме, да я купя на Мери за Коледа!

— О, ще излезе дотогава. Ще ти я подаря. Не толкова заради отпечатъците, а защото стихотворенията наистина си ги бива.

— Моля ти се, аз ще си я купя. Докъде ще я докара „Грийнспър Прес“, ако вземеш всичко да раздаваш!

— Е, щом така предпочиташ.

— Е, аз да тръгвам…

Бяха се срещнали случайно на ъгъла на Мейн Стрийт и Тръмбъл Стрийт. Часът беше седем, здрачът беше паднал, а от изток подухваше хладен, вече есенен планински ветрец, от който човек — стига да е в подходящо настроение — усеща прилив на сили и оптимизъм.

— Радвам се, че Мелинда е поговорила с Мери — рече Хорас. — На Мери и е станало много драго. Да знаеш само как й се иска да не прави разлика в отношението си към двама ви!

— Да, знам.

— Още не може съвсем да преодолее разочарованието си от Мелинда, но и това ще стане!

— Да се надяваме. Радвам се, че се видяхме, Хорас.

Махнаха си с ръка и тръгнаха към колите.

По пътя към къщи Вик си заподсвирква. Кой знае колко щеше да трае благоразположението на Мелинда, но пак беше приятно да се върнеш вкъщи и да завариш вечерята сложена, хола — оправен, да те посрещнат с едно мило „здравей“ и с усмивка.

25

На трети декември Вик имаше рожден ден. Сети се едва на 29 ноември, като пресмяташе кога трябва да се получи поръчката сепийно мастило, но после отново му излезе от главата, защото вкъщи изобщо не се отваряше дума за това. Последните две-три години рождените му дни минаваха незабелязано, само дето Стивън и Карлайл никога не го забравяха и го поздравяваха с някой подарък — кога заедно, кога поотделно. Този път Стивън му поднесе обемист и скъп том с английски гравюри от XVIII век, а Карлайл — бутилка бренди, която Вик веднага отвори, за да се почерпят.

А ето че вечерта още от вратата на хола го посрещнаха с едно гръмко „Честит рожден ден!“ Мелинда, Трикси, Хорас и Мери. Цялата маса грееше в свещи, а по средата беше сложена голяма розово-бяла торта с розови свещички отгоре, сигурно тридесет и седем. Вик пъхна в джоба си заспалия охлюв, който тъкмо беше прибрал от вратата на гаража. В единия край на дивана имаше цял куп подаръци.

— Боже мой! — възкликна Вик. — Как така се озовахте тук? Да не би да сте прелетели?

— Исках да те изненадам и отидох да ги взема, за да не разбереш по колата, че са дошли — обясни Мелинда. Изглеждаше много женствена в елегантната черна рокля с дантели на раменете.

— Така че ще трябва и да ни върнете — рече Хорас. — Което означава, че мога да си пия колкото ми душа иска. Впрочем ние вече започнахме, но пак ще напълним чашите за твое здраве.

Вдигнаха чашите и изпяха „Честит рожден ден, Вик“, а Роджър им пригласяше с лай. Дори и той беше празнично накичен с червена панделка отзад на нашийника. След това дойде ред на подаръците. Мелинда му поднесе три вързани заедно пакета с етикета на „Брукс Бръдърс“, във всеки от които имаше пуловер — единият дебел, в синапен цвят, другият — в червено и синьо, внос от Италия, а третият за тенис в бяло с червено райе. Вик обожаваше хубавите пуловери, а Мелинда му подаряваше не един, а три. Трогна се дотам, че усети буца в гърлото си. Хорас му поднесе електрическа самобръсначка, като отбеляза, че след дълги години безуспешни опити да го откаже от простия бръснач се е убедил, че няма друг начин, освен да му я пъхне в ръцете. От Трикси получи абаносова четка за коса и гребен, а от Роджър — вълнена вратовръзка. Мери му подари последното издание на наръчника на дърводелеца, което още не си беше купил, макар че нито за миг не се разделяше с тази книга.

— Чудя се сега ли да му дам и другия подарък, или като вечеряме? — припряно запита Мелинда.

Мелърови й предложиха да го поднесе сега. Мелинда отиде в стаята си и се върна с голяма кутия, увита в златиста хартия. Сложи я на пода пред Вик и рече.

— Не го знам как действува и затова го държах на тъмно в гардероба.

Хорас се засмя. Двамата с Мери явно знаеха какъв е подаръкът. Всички загледаха в очакване Вик, докато отвиваше и отваряше гофрираната кутия. Вътре се оказа гайгеров брояч в комплект със слушалки, детектор и ремък за през рамо. Имаше дори и рудни проби. Вик направо занемя от възторг. Отиде при Мелинда и я прегърна.

— Мелинда, благодаря ти — рече след малко и притисна устни о бузата й.

Но като погледна към Мелърови и видя доволните им усмивки, стана му изведнъж неловко, даже срамно. По-скоро всичко това му беше непривично. Мелинда го правеше непривично. Нарочно се държеше така, както се държеше обикновено той — по начин, който нямаше нищо общо с истинските и чувства и мисли. Изцяло си бяха разменили ролите, което означаваше, че отсега нататък собственото му поведение щеше да бъде много по-близко до действителните му чувства, отколкото си беше позволявал години наред, и че благоразположението на Мелинда е само преструвка.

Докато вечеряха — гълъби, картофено пюре, попарени зеленчуци и зелена салата, — Вик се опита да се отпусне, да не мисли, за да може да напипа някаква нишка в съзнанието си, някакво обяснение, също както човек, попаднал в непознато тъмно помещение, търси пипнешком ключа на лампата, знаейки само, че все някъде трябва да има ключ. Надяваше се в безразборната игра на съзнанието да се натъкне на истинската причина за Мелиндината добронамереност. След смъртта на Де Лайл тя спазваше благоприличието само пред хората, но този път го правеше заради него. Беше грижовна и мила дори когато нямаше кой да я види. Е, разбира се, и общественият отзвук от второто убийство (малко се стресна, като сам го нарече в мислите си „убийство“) беше съвсем различен. Много повече го подозираха за Де Лайл, отколкото за Камерън. Пък и за негово щастие Хейвърмал опротивя на всички. Точно затова и приказките му за предстоящата сватба на Мелинда и Камерън бяха приети от повечето хора като крайно съмнителни, едва ли не като фантасмагории. Направи му впечатление, че този път Трикси не донесе вкъщи дори и една клюка. Спомена само как родителите на една от съученичките й казали, че хората обичат да се заяждат с тия, които не приличат на тях. Тези думи не означаваха нищо за Трикси, а и Вик трябваше да се позамисли, за да ги проумее — очевидно прозираше прастарата истина, че свикналото да се нагажда мнозинство се опълчва срещу всеки, който се отличава. А той получаваше годишна рента, занимаваше се с недоходоносно книгопечатане, търпеше изневерите на жена си, нямаше телевизор в дома си, дори и колата му беше овехтяла. На Трикси разказа, като си послужи с конкретни примери от историята, как в миналото шепа хора или отделни личности са били преследвани, понеже не са се нагаждали като всички останали. Макар че, като порасне, Трикси положително щеше да овладее до съвършенство умението да се нагажда, блазнеше го мисълта, че може да е отворил в съзнанието й малка вратичка, че има и друго. Затова се постара да й разкаже колкото се може по-интересно за Галилей.

Като дойде време да отведе Мелърови вкъщи, Мелинда изяви желание и тя да се качи в колата. Такова нещо не се беше случвало от години.

Не можеше да се отрече, че вечерта премина чудесно. Последната подобна вечер беше преди девет години, когато празнуваха за пръв път в Литъл Уесли рождения ден на Мелинда и пак бяха поканили Мелърови. Като тръгна към гаража с пуловерите и гайгеровия брояч в ръце, Вик внезапно осъзна каква пропаст дели сегашната отчужденост от тогавашната им близост с Мелинда. Обърна се и се върна в хола.

Завари я в стаята й, точно се готвеше да се съблича.

— Изведнъж ми се стори, че не съм ти благодарил достатъчно — рече Вик. — Не помня по-хубав рожден ден от този.

— Но нали вече ми благодари — усмихна се Мелинда. — Би ли ми разкопчал роклята? Не мога да стигна додолу.

Той остави всичко на леглото и разкопча телените копчета, които стигаха до средата на гърба й.

— А кой те закопча?

— Трикси. Сигурно вече е заспала. Искаш ли да пийнем нещо преди лягане?

Леко го побиха тръпки.

— Не, благодаря. По-добре да вървя в стаята си и да опитам брояча върху онова чудато парче нееднородна руда.

— Каква е тая руда?

— Сигурно не си забелязала, макар че от месеци стои в ъгъла до сандъка с изрезките.

Мелинда го погледна така, сякаш се канеше да каже: „Ще дойда с тебе да я видя“, а на него никак не му се искаше. Но Мелинда не каза нищо, само премести поглед към пода. После се обърна и започна да издърпва роклята през главата си.

— Е, лека нощ — пожела й Вик и тръгна към вратата.

— Лека нощ, Вик. И още веднъж честит рожден ден!

Вик изпробва брояча, като следваше указанията в упътването. Почти веднага се чу щракане, после още едно, последва пауза и след нея още три щракания. Съставките на рудата бяха от различни епохи, разбира се. Чувствуваше се уморен и малко разтревожен и остави брояча настрани. Още щом си легна, се замисли колко неуверено Мелинда му беше предложила да си пийнат преди лягане, сякаш не го познаваше. А може би не това го притесняваше. Отново го побиха неприятните тръпки. Да, страх го беше, но от какво? Какво толкова страшно имаше да остане да пийнат в стаята й, седнал на леглото й, дори да преспи при нея? Съзнанието му изключи всичко друго и се съсредоточи върху налегналия го страх. Не можеше да си обясни защо Мелинда се държи толкова дружелюбно. Ето една от причините за страха му, сигурно главната. Реши, че трябва да бъде още по-предпазлив — не нелюбезен, а само по-предпазлив. Достатъчно пъти се беше хващал на въдицата й. Единственото, което иска, е мир вкъщи.

Има ли мир, и то веднъж завинаги, то… Е, тогава ще му мисли.

На следващата вечер, без изобщо да го е замислял, Вик остана на чашка в стаята на Мелинда. Не че тя го покани, просто той отиде да й занесе уискито и седна на един стол до нея. Веднаж седнал обаче, се почувствува неловко и от немай-къде взе да я увещава да си сложи нови пердета.

— И тези не са лоши — отвърна Мелинда. — Пердетата са много скъпи, пък и в последна сметка кой им обръща внимание?

— Може. И все пак ти не им ли обръщаш внимание?

— Изобщо не ги поглеждам. — Беше седнала пред тоалетната масичка и разчесваше косата си. — Знаеш ли, Вик, радвам се, че не тръгнах с Тони. Ти ми харесваш повече — делово отсече тя. — Не ми се сърдиш, нали?

— Нее.

— Сериозно те питам — усмихна му се тя.

Беше очарователна в притеснението си.

— Не.

— Харесва ми как се държа. И около историята с Чарли също.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами нито веднъж не загуби самообладание и онези двамата все пак разбраха, че не ти допадат, и предпочетоха да изчезнат. Сигурно и Тони е изчезнал. Искам да кажа, сигурно е отишъл в друг град. — Мелинда зачака.

— Е, радвам се, че мислиш така — нежно й отвърна той след малко. — Може и да ти се обади някой ден, да ти се извини. Та той не е съвсем лишен от съвест!

— Съвест ли?! Така ли мислиш?

— Поне от Де Лайл имаше повече съвест.

— Все пак повече няма да ни се обади, нали?

— Не ми се вярва. Горкият човек!

— И двамата са за съжаление в сравнение с теб. — Мелинда се беше изправила до шкафчето с нощната лампа и оформяше ноктите си с пиличка.

— Откога започна да мислиш така?

— Искаш да кажеш, като теб, нали?

— Да. Но ти не мислеше по този начин дори непосредствено след сватбата ни.

— О, Вик, не говори така!

— Помня какво беше веднага като се оженихме. Хем беше щастлива, хем не беше. Все не можеше да решиш дали пък не си сгрешила, дали не би могла да случиш и по-добре. И по едно време очите ти започнаха да шарят на всички страни, още много преди самата ти да хукнеш.

— Просто обичам да заглеждам хората — рече тя със срамежлива усмивка.

Вик й се усмихна в отговор.

— Нима напоследък не се заглеждам и в теб?

— Вярно. И защо го правиш?

— Имам си причини.

— И как не! — засмя се той.

Очите й се разшириха, тя губеше присъствие на духа.

— Недей да ме занасяш, Вик.

— Трикси каза ли ти поредния си виц? Вървели си две морски костенурки…

— Недей променя темата, за бога! Не виждаш ли колко се старая да бъда добра! — сряза го тя.

Той се усмихна одобрително. Това вече си беше Мелинда.

— Просто исках… исках да ти кажа, че ти се възхищавам и те харесвам. Харесвам всичко, което правиш. Дори и това, че отглеждаш охлюви. И съжалявам за досегашното си държане.

— Тая тирада сигурно е мъчителна като прощална реч пред абитуриенти.

— Не е така. Говоря всичко това, защото… защото мисля, че имам твърде много да изкупвам.

— Мелинда, какво си наумила?

Тя пристъпи към него.

— Не може ли да опитаме отново, Вик?

— Разбира се — усмихна се той. — Та аз все това правя.

— Знам. — Тя докосна косата му.

Едва се удържа да не се дръпне. Заби поглед в килимчето на другия край на стаята. Докосването й му беше противно. Обидно, както и да го погледнеш, просто обидно, след всичко, което се беше случило. Отдъхна си, когато Мелинда отдръпна ръката си.

— Утре е събота. Искаш ли да вземем Трикси и да излезем някъде на пикник? — предложи тя.

— С удоволствие, само че обещах на Хорас да го придружа до Уесли, за да купим материали — нали си строи гараж. Пък и не е ли вече малко хладно за пикник?

— Едва ли.

— А защо тогава да не го направим в неделя?

— Трикси май е заета.

— А не можем ли и само двамата да отидем, а? — любезно предложи той. — Лека нощ, Мелинда. Приятни сънища. — Излезе и затвори вратата след себе си.

26

Трикси наистина беше заета в неделя. Беше поканена заедно с други деца у едно момченце на име Джордж Трип и много й се искаше да отиде. Вик трябваше да я откара рано следобед. Трикси си въобразяваше, че помни как се стига до Трипови, тъй като беше ходила у тях преди (живееха край шосето извън града), но нещо се обърка и се наложи Вик да обърне към къщи, за да попита Мелинда какви упътвания й е дала сутринта по телефона мисис Трип. Завари я да говори по телефона с Дон Уилсън. Беше с гръб към него и говореше от апарата в стаята си. Кой знае как, навярно защото не беше хлопнал вратата на колата, но явно не го беше усетила. Разбра го веднага по напрегнатия тон, с който я чу да казва: „Не зная, Дон, просто още нищо не мога да ти кажа… Да…“ Вик съвсем не се стараеше да не вдига шум, вървеше си най-спокойно, само че беше по маратонки, но по едно време стъпките му прошумоляха и Мелинда стреснато се извърна. После се усмихна в слушалката и рече:

— Е, хайде, това е засега. Трябва да свършвам. Дочуване.

— Върнах се за листчето с упътването, защото Трикси се обърка — обясни Вик.

Мелинда взе листчето от нощната си масичка и му го подаде. Боязливото стъписване още не беше изчезнало от лицето й. Горе-долу така изглеждаше и през късните нощи, когато й даваше в устата бъркани яйца, само дето сега не беше пияна.

— Как е Дон? — попита я на излизане.

— О, добре е, струва ми се.

— Е, след малко повече от половин час съм тук — усмихна й се той.

Върна се след тридесет и пет минути и почти веднага потеглиха.

— Искаш ли да отидем до кариерата? — предложи Мелинда. — Защо да не отидем, след като Трикси не е с нас?

— Защо не наистина? — отзова се той, а в следващите няколко секунди заобмисля всяка нотка в гласа й, за да прецени дали не подозира нещо, докато накрая го доядя. Защо се хваща за всеки повод, който в края на краищата е само плод на собственото му въображение? И какво толкова, ако го подозира? Това няма да го изплаши. Представи си как след няколко минути двамата с Мелинда ще се свият край раздухания от вятъра огън, заглозгали пилешки кокали също като пещерни човеци без покрив над главите си, и се разсмя.

— Какво има? — попита Мелинда.

— Нищо. Просто ми е весело.

— Понякога имам чувството, че губиш разсъдък. Мислил ли си за това?

— Отдавна трябва да съм го загубил. Но няма нищо опасно. — А като наближиха обраслия коловоз, който се отклоняваше от черния път към кариерата, я попита: — Оттук ли се минаваше?

— Нима не знаеш?

— Толкова отдавна не сме идвали.

Отговор не последва.

Колата заподскача по коловоза, шибан отстрани от острите и вече пооголени клонки. Спряха както обикновено на площадката пред пропастта. Вик отбеляза, че денят е ясен и хубав, а Мелинда измърмори нещо в отговор. Изглежда, пак нещо кроеше. Но сигурно нямаше да е свързано с кариерата. Той си заподсвирква и се зае да събере съчки за огъня. Уж улисан в събирането, стигна до ръба на пропастта на около два метра от мястото, откъдето беше изтърколил Камерън. Малкото заливче, в което потъна тялото, беше наполовина в сянка, но не личеше нещо да плава на повърхността. А дори и да бяха останали петна, от тая височина нямаше как да се видят, но въпреки това Вик коленичи, подпря глава и се заоглежда. Нищо. Като се изправи, видя Мелинда на две крачки от себе си. Гледаше го с изпитателен, застинал поглед. Той инстинктивно изпъна крака и се засмя.

— Това май стига, а? Хайде да опитаме да накладем огъня. — Вдигна насъбраните съчки и тръгна към скалата, която им се беше видяла подходяща като заслон за огъня. Мелинда не го последва. Като остави съчките до скалата, той се извърна и я видя да се вглежда в пропастта. Запита се дали няма да му предложи да слязат по пътеката долу и си даде дума при никакви обстоятелства да не се съгласява. Не че щеше да му подействува зле, но може да са останали кървави петна и Мелинда да ги забележи, ако се различават от ръждата. Но поне за момента нямаше изгледи за подобно предположение — така вяло и отпуснато беше застанала на ръба на пропастта. И действително съвсем скоро тя дойде при него и му предложи да си пийнат.

Наляха си от термоса изстудено уиски с вода и ядоха фаршировани яйца като предястие. Огънят гореше добре, макар да се беше заинатил в началото. Не беше горещо, разбира се, но Мелинда стоически свали якето си, постла го на скалата и се излегна отгоре с лице към огъня. Беше със старите си бежови джинси и стария кафяв пуловер с дупки на лактите. Едва сега Вик се сети, че са забравили да вземат одеялото. Приседна съвсем неудобно до Мелинда.

— Какво точно ти каза Тони, когато го качи в колата? — внезапно попита Мелинда.

— Нали вече ти казах.

— Не го вярвам.

— И защо?

Тя продължи да се взира в огъня.

— Да не би да си го взел уж да го поразходиш и да си го изхвърлил някъде — мъртъв?

— Как си го представяш това?

— Може да си го удушил — отвърна тя с удивително спокойствие. — Не го ли изхвърли в гората, а?

Той отривисто се изсмя.

— За бога, Мелинда!

Нищо чудно и да се сети за пропастта. Сигурно вече е прехвърлила наум всички места из гората, където би могло да се изхвърли труп. Та тя познаваше всяка извивка на пътя! Нима не беше помислила за пропастта! Или пък й се струваше изключено да му се е удало дотам да залиса Камерън, че да успее да блъсне такъв здравеняк като него в пропастта? Само така си обясняваше, че Мелинда не обмисля тази възможност.

— Не огладня ли вече? — попита я той. — Аз с удоволствие бих си взел малко пиле.

Мелинда се понадигна, за да му помогне да извади нещата от кошницата. Роджър прояви жив интерес към пилето, но така и не му дадоха. Вик метна надалеч една пръчка и го прати да я донесе. После двамата с Мелинда (точно както си беше представял) приседнаха край огъня и задъвкаха парчета пиле. Само дето в първобитното общество мъжете и жените, между които е имало нещо като съпружески отношения, навярно не са познавали подобно недоверие един към друг. Разговорът отпреди малко съвсем не беше развалил апетита на Мелинда. Вик се усмихна, като я гледаше колко е съсредоточена върху пилешките гърди. Стана дума за Коледа да купят на Трикси колело. Негова идея, естествено.

А после изведнъж Мелинда рече:

— Виж какво, Вик, сигурна съм, че ти си убил и Чарли, и Тони. Защо тогава не ми го признаеш? Уверявам те, че ще мога да го понеса.

Подсмихна се — подозренията му се оправдаваха. Единствената цел на цялата й приветливост и деликатност е била да го накара да повярва, че е на негова страна.

— А после да отидеш в полицията и да съобщиш, че съм си признал?

— Жената не може да свидетелствува против мъжа си, така съм чувала.

— Аз пък съм чувал, че не е редно, но иначе може.

— Ама аз… исках да кажа, че ако ми кажеш…

— Това ли успяхте да измислите вие с Уилсън? Нищо не струва.

— Значи си признаваш? — Очите й запламтяха тържествуващо.

— Не, не си признавам — отвърна той тихо, макар че го обзе яд. Кой знае всъщност, може би просто се беше смутил. Спомни си как се бе преструвала оная вечер, когато приседна на леглото й. Яд или смущение, все едно, но скочи на крака. Отиде да погледне още веднъж от ръба на пропастта.

Веднага го забеляза под бляскавата повърхност на водата — точно там, където го беше бутнал, успоредно на каменния блок, единственото място, където можеше да се очаква да изплува трупът. И ето че беше изплувал.

— Искаш ли кафе, Вик? — чу гласа на Мелинда.

Взря се още по-внимателно, без обаче да се навежда, за да не предизвика любопитството й, като напрегна цялата сила на зрението си. Видя му се по-скоро бежов, но сигурно това се дължеше на проклетото блещукане на водата, която посветляваше кафявото сако. Едната част беше по-дълбоко под водата. Навярно от камъка в панталоните. Във всеки случай веригата се беше изхлузила.

— Вик, не искаш ли кафе?

Огледа щателно още веднъж, като се опитваше да прецени как би постъпил един нищо неподозиращ човек, застанал на неговото място. Ще погледне отново, може даже и да слезе да провери, особено ако се сети за Камерън.

Бавно се обърна, подвикна на Мелинда, че идва, и запристъпя обратно.

Макар да предпочиташе да си тръгнат веднага, за да стигне навреме за радио-концерта, който редовно слушаше в неделя следобед, почувствува, че така само ще се поддаде на безпокойството си, и затова изчака Мелинда да свърши с кафето и цигарата и първа да предложи да си тръгнат. После заедно подредиха кошницата.

В три и двадесет и пет си бяха вкъщи и Вик веднага включи радиото в хола. Разнесоха се забързаните ритмични звуци на четвъртата част от Петата симфония на Шостакович. Поне така му се стори, но не беше в настроение, та да го вълнува доколко е прав. Музиката му се видя малко изнервяща, но не я изключи.

Преди да свърши концертът, Мелинда излезе от стаята си, отиде до колата и като се върна, му рече:

— Шалът ми е останал в кариерата. Бях го пъхнала под един камък и трябва да съм го забравила.

— Да отида ли да го прибера?

— О, недей сега, чуй си концерта. Може да се отбиеш и утре, като отиваш или като се връщаш от работа. А може и аз да отида. Не знам, ама си го обичам това шалче. Сгънах го и го пъхнах под един камък съвсем до огъня, от лявата страна.

— Добре, скъпа. Утре на обяд ще си получиш шала.

Беше го видял, затиснат под камъка. Ето колко е бил притеснен, щом не го е забелязал, като прибираха багажа.

След вечеря седна да почете в хола. По едно време Мелинда дойде от стаята си и му предложи да пийнат по нещо преди лягане. Вик каза, че не му се иска. Тя отиде в кухнята да си налее. А като минаваше с чашата през хола, му подхвърли:

— Ако не ти се ходи утре по обяд за шала, недей да отиваш, защото съм канена на обяд и все едно няма да си бъда вкъщи.

— Добре.

Нямаше намерение да пита каквото и да било. Тая вечер Мелинда поне два пъти беше телефонирала от стаята си.

27

На другия ден Вик си тръгна от печатницата четвърт час по-рано, отколкото обикновено тръгваше за обяд към къщи, макар че все едно нямаше установен час на тръгване нито за обяд, нито за вечеря и никой не би обърнал внимание на сегашното му подраняване. Подкара към кариерата. Този път беше взел от гаража едно дълго здраво въже за простиране. Имаше намерение на единия му край да завърже някой масивен камък, а с другия да омотае тялото на Камерън под мишниците. Денят беше ясен и слънчев и веднага щом стигна, той заслиза по пътеката, без да губи време отново да оглежда отгоре трупа. Внимаваше да не си съдере панталоните по храсталаците и да не си издраска обувките.

Като слезе долу, запристъпя бавно към ръба на каменния блок, като избягваше да поглежда към трупа, докато не приближи съвсем.

Оказа се просто голямо изпомачкано парче амбалажна хартия — подгизнало от вода, оръфано в единия край, на две места прихванато с канап. Толкова нелепо беше, че от стъписване Вик едва не побесня. После си отдъхна. По болката, която го прониза целия, си даде сметка колко е бил напрегнат.

Вдигна поглед към синьото небе и към нащърбения хребет на отсрещната страна на кариерата. Отгоре го гледаха само няколко дървета. Премести поглед към подгизналата хартия. Единият й край беше почти целият потънал. Какво ли я държеше още на повърхността? Може би никоя дъска отдолу. Ако можеше да я достигне с крак, щеше да я избута настрани, но му беше много далеч. Сигурно от месеци вятърът я е подмятал насам-натам из кариерата. Пристъпи съвсем до ръба на каменния блок и започна да се взира във водата точно където беше потънал трупът. Ужасната ниша едва се виждаше метри надолу, белезникава, по всичко изглежда, отгоре и нямаше нищо.

Обърна се и се заоглежда за петната кръв. Нищо не се виждаше. Сякаш отново съдбата му беше скроила номер! После забеляза тук-там сред дребните камъчета червеникави обагряния — явно дъждът и вятърът обилно бяха поръсили кървавите петна с варовиков прах и ситни парченца камък. Поразрови камъчетата с обувки и отдолу се показа петно, десетина сантиметра дълго и около три широко. Съвсем беше избеляло и не си струваше да се безпокои. Огледа щателно около краката си. Не се виждаха никакви петна освен това, което беше открил. Спокойно би могъл да си спести тая разходка. Внимателно, като си помагаше с ръка, той поръси петното с прах и камъчета.

— Ехо! — чу се глас и после отекна от другата страна на кариерата.

Вик рязко вдигна глава и видя на ръба на скалата главата и раменете на някакъв мъж. Почти веднага позна Дон Уилсън.

— Ехо! — викна в отговор.

Беше се изправил и сега внимателно се заизкачва по пътеката, внезапно скован от ужас и срам, защото преди по-малко от две минути беше чул слаб, съвсем далечен звук, но беше предпочел да го пренебрегне. Ясно, че е чул хлопването на вратата на колата на Дон. Би могъл да се подготви, стига да беше обърнал повече внимание на звука, вместо да реши, че иде от много по-далеч, а не от площадката, където е и собствената му кола.

Уилсън вървеше по ръба и явно се озърташе за пътека. Накрая я откри и се спусна надолу. Вик вече се беше изкачил до едно твърде тясно място, където нямаше как да се разминат, и затова се върна обратно. Къде подхлъзвайки се, къде залавяйки се за храсталаците, Уилсън скоро застана до него.

— Какво правиш тук? — веднага попита той.

— О, просто излязох на разходка. Мелинда си е забравила шала някъде тук.

— Знам. Намерих го — рече Уилсън, като размаха шала. — А това въже за какво ти е?

— Ей тук го намерих. Изглежда съвсем ново.

Уилсън кимна, озърна се наоколо и в миг очите му се заковаха върху хартията във водата.

— Как я караш, Дон? А Джун как е?

Уилсън слезе на каменния блок, явно за да може по-добре да огледа. Но рязко спря, и той стъписан, изглежда, че вижда само парче изпомачкана кафеникава хартия. После се взря в краката на Вик, за да си обясни какво е привличало погледа му върху камъка. Вик отново се заизкачва по пътеката. Сигурно Мелинда е обядвала с Уилсън и го е помолила да се отбие на връщане да й прибере шала. От просто по-просто. И колкото просто, толкова и ужасяващо.

— Ей, почакай! — викна Уилсън след него.

Вик спря и се обърна. Гледаха се право лице й лице. Уилсън се беше надвесил точно над откритото петно.

— Нали това гледаше? Прилича ми на петно кръв? Точно така — кръв е, абсолютно съм сигурен!

Вик нарочно се позабави с отговора:

— И аз първо така помислих, но после се сетих, че трябва да е ръжда.

Отново пое нагоре. А Уилсън очевидно се зае да търси петна, които да стигат до водата.

— Ей, почакай! — викна той след малко и се завтече подире му, пъхнал ръце в джобовете на тренчкота си, вирнал нагоре смръщената си физиономия. Спъна се в един камък, решил да го настигне.

— Казвай какво знаеш за тия петна! И защо се опитваше да ги прикриеш!

— Няма такова нещо — отвърна Вик и продължи нагоре.

— Признай си, Вик, нали ти уби Камерън? Защото трябва да ти кажа, че ще докарам полиция тук. Ще им предложа да потърсят и във водата. Как ти се струва това, а?

Как — почувствува се уязвим и беззащитен. Стана му неприятно, че е с гръб към Уилсън.

Щом изкачи пътеката, забеляза колата на Уилсън, закътана сред дърветата на пътя. Сигурно Уилсън беше познал колата му и нарочно беше спрял по-надалеч, за да не го чуе и да може спокойно да го шпионира.

— Колата ти препречва пътя — рече Вик, щом Уилсън стигна горе. — Би ли я изтеглил назад? Освен ако искаш да тръгнеш пред мен.

За момент Уилсън сякаш се смути и ядоса, а после кривна към пътя. След една-две минути моторът забоботи и Вик изчака малко, за да разбере как ще постъпи. Отдръпваше се от пътя. Качи се в колата и подкара. Ако се отървеше от втората верига за сняг от багажника, по-малко вероятно беше да разпознаят онази, с която бе привързан трупът. Да, само че Мелинда с готовност би я разпознала и даже и да не е убедена, би твърдяла, че точно това е веригата. Даде газ и помаха на Дон, като го подминаваше.

Единственият му шанс беше Уилсън да не успее да уговори полицията да претърси кариерата. Убедяха ли се обаче, че петната са от кръв — а за беля сигурно точно така щеше да стане, — нямаше да чакат подкана да потърсят и във водата. Погледна в огледалото за колата на Дон. Излезе от черния път на пътя за Литъл Уесли, без да я е видял. Сигурно Дон още не можеше да се измъкне от коловоза.

Щом се прибереше до Литъл Уесли, Уилсън щеше да отиде право в полицията. Вик си представи как полицаите пристигат в дома му точно когато спокойно си приготвя яденето или пък когато е седнал да вечеря. Ще опита да блъфира Уилсън. Полицаите вече са наясно, че той обича да създава смут. А освен това са и на негова страна, а не на страната на Уилсън. Може и да успее да ги разубеди да отидат да огледат петната кръв. Искаше се само хладнокръвие и нищо повече.

Знаеше си обаче, че събитията няма да протекат така. Полицаите ще отидат да огледат петната. Ако пък не отидат, Уилсън ще се обади или в предприятието на Камерън, или на Хейвърмал.

Не беше съвсем наясно какво да предприеме.

Помисли за Трикси. Питърсънови сигурно ще я приберат, ако с него се случи нещо. Не искаше да мисли за това. Що за пораженчески мисли! Впрочем Трикси, тъй или иначе, щеше да остане при Мелинда. За това пък съвсем не искаше да мисли.

Все още не беше наясно какво да предприеме.

Ще се заеме с всекидневните си работи. Друго не му идваше наум.

Беше се настроил Мелинда да не си е вкъщи. Но колата й беше в гаража. Вик тихо слезе от колата си, без да затваря вратата, и отиде в хола. Мелинда говореше от телефона в стаята си. Явно го усети, защото побърза да приключи разговора.

Веднага позна по лицето й, че е говорила с Дон. Изражението й беше някаква смесица от изненада, тържество и ужас. А щом тръгна към нея, тя отстъпи крачка назад. Усмихна й се. Беше облечена като за излизане, сигурно имаше среща с Дон в „Лорд Честърфийлд“.

— Току-що говорих с Дон — ненужно уточни тя.

— О, значи току-що си говорила с Дон?! Какво ли щеше да правиш ти без телефон! — И като мина покрай нея, той влезе в стаята й, уви жицата на телефона около китката си и я изтръгна от стената. — Е, сега вече нямаш телефон! — После прекоси хола и с такава сила изтръгна жицата и на другия апарат, че от стената се разхвърча мазилка.

Мелинда се беше свила до грамофона, примряла, както се стори на Вик, в престорен ужас: устата й отворена, увиснала в ъглите като на трагическа маска. Същинска Медея, посякла децата си, лишила от поколение мъжа си. Ето че накрая съдбата я беше сломила. Подсмихна се. Но какво всъщност правеше той? Пристъпяше към нея.

— Вик!

— Какво, скъпа?

— Дон идва! — задъхваше се тя. — Не ми прави нищо лошо, моля те!

Удари я отстрани по главата.

— Значи Дон идва, а? И още кой, а? Кой още? Камерън, Чарли и всички останали, а?

Още веднъж я удари.

Тя се пресегна за емайлираната ваза над грамофона и я събори. Тогава той пак я удари. Тя падна.

— Вик!… Помощ!

Вечният й зов към другите, никога към него! Ръцете му се стегнаха около гърлото й и я разтърсиха. Глупашкият ужас в ококорените й очи само още повече затегна пръстите му. После изведнъж я пусна.

— Хайде, ставай! — Не искаше да я убива в края на краищата. Тя се закашля. — Хайде, Мелинда…

Отвън се чу шум от кола. Това срути и последната задръжка на гнева му и той се хвърли отгоре й. Стори му се, че мярва на вратата хилавата фигура и свъсената физиономия на Уилсън, и с всички сили стисна гърлото на Мелинда. Обезумял, защото тя го беше докарала дотук. Нищо не би му се опряло в тоя живот, ако не беше тя. Ако не беше телефонът, който му беше докарал вкъщи и Джо-Джо, и Ралф, и Де Лайл, и Камерън — Ралф, маминото синче, Камерън, това дебелокожо…

Някой извика от външната врата и после тоя лицемерен, вечно намръщен натрапник Уилсън се надвеси над Мелинда и взе да й говори. Устните й бяха открехнати. Клепачите й синееха. Дали пък не беше грим? А може би илюзия? Чу Уилсън да казва, че Мелинда е мъртва. Проследи посоката на погледа му и чак сега забеляза полицая.

— На какво се усмихвате? — без да се усмихва, попита полицаят.

Канеше се да отвърне: „На упованието, на надеждата, на милосърдието…“, но полицаят го хвана за ръката. Вик се изправи, стиснал зъби от противното докосване, което само след миг, както беше и паниката на Мелинда, му се видя комично под влияние на неотменната му вяра в поправимостта на всичко.

Уилсън дърдореше зад гърба му и той долови думите „кариерата“, „Де Лайл“, „кръвта на Камерън“. Продължаваше да върви с тия хора, които не струваха колкото малкия му пръст. Видя Трикси да притичва по пътеката и да замира в почуда, че го вижда до полицай, но като се взря по-добре, разбра, че само му се е сторило. Все едно, нали има слънце и Трикси е жива някъде.

Но Мелинда е мъртва, той — също. И изведнъж му стана ясно защо се чувствува изпразнен — целият му живот беше останал назад в къщата, цялата му вина и целият му срам, всичките му успехи и провали, неуспешният му стремеж към нещо по-различно, накрая и бруталното дребнаво отмъщение.

Тръгна с пружинираща крачка (пътят до полицейската кола в дъното на улицата като че ли нямаше край), стана му волно и весело, чувството за вина изчезна. Вгледа се в Уилсън, който вървеше до него и продължаваше да реди досадните си сведения, а челюстта му ритмично се поклащаше, и спокоен и щастлив, се замисли за множеството хора като Уилсън или подобни на него — сигурно половината от населението на земята. Съвсем не беше толкова лошо да ги напуснеш. Тия грозни безкрили птици. Цялата тази посредственост, която цял живот се бори, готова е дори да умре, за да се увековечи. Усмихна се в мрачното, сърдито, неизменно недоволно от живота лице на Уилсън, отразило дребнавия му и ограничен ум, и го прокле заедно с всичко, което отстояваше. Безмълвно и с усмивка, влагайки всичко, което още беше съхранил и себе си, той стовари своето проклятие.

Патриша Хайсмит

Крясъкът на кукумявката

1

Работното време бе до пет, но Робърт остана в завода близо час след това. Не бързаше да се прибере, а и като се позабавеше, щеше да си спести блъсканицата, която настъпваше в паркинга на самолетостроителното предприятие „Лангли“ между пет и пет и половина, когато служителите си тръгваха. Забеляза, че Джак Нилсън също е останал, както и старият Бенсън, който обикновено напускаше работа последен. Робърт изгаси флуоресцентната лампа на бюрото си.

— Изчакай ме — извика Джак. Гласът му прозвуча глухо в празната чертожна.

Робърт взе палтото си от шкафчето. Сбогуваха се с Бенсън и се отправиха към дългото остъклено фоайе, където бяха асансьорите.

— Значи си взе ботушите — каза Робърт.

— Ъхъ. — Джак погледна огромните си крака.

— На обяд не беше с тях.

— Не. Бяха в шкафчето ми. Най-напред трябва да ги нося само по няколко часа на ден.

Влязоха в асансьора.

— Хубави са — каза Робърт.

Джак се изсмя.

— Ужасно са грозни, но, ей богу, страшно са удобни. Исках да те попитам нещо. Можеш ли да ми дадеш една десетачка до заплата? Днес с…

— Разбира се. — Робърт извади портфейла си.

— С Бети имаме годишнина от сватбата и ще ходим на ресторант, но ела преди това у нас да пийнем по нещо. Ще отворим бутилка шампанско.

Робърт му даде десет долара.

— Годишнина от сватбата… Би трябвало да бъдете сами с Бети.

— Е, хайде сега! Само по чаша шампанско. Казах на Бети, че ще те поканя.

— Не, благодаря ти, Джак. Сигурен ли си, че ще ти стигнат за ресторант?

— Абсолютно, а и тия пари ми трябват само за цветя. Шест долара биха свършили работа, но десет по-лесно се помнят. Даже и толкова нямаше да ми трябват, но днес платих последната вноска за ботушите. Седемдесет и пет долара! Има си хас да не са удобни! Хайде, Боб, ела.

Бяха в сградата на паркинга. Робърт нямаше намерение да тръгне с него, но не можеше да измисли как да се измъкне.

Погледна дългото грозновато лице на Джак и посивялата му, късо подстригана черна коса.

— Коя годишнина празнувате?

— Деветата.

Робърт поклати глава.

— Прибирам се, Джак. Много поздрави на Бети.

— Какво, като е деветата годишнина? — извика Джак след него.

— Нищо! До утре!

Робърт се качи в колата си и пръв излезе от паркинга. Джак и Бети живееха в скромна безлична къща в Лангли и парите им непрекъснато изтичаха заради майката на Джак и бащата на Бети, които, както казваше Джак, бяха все болни, така че всеки път, когато с Бети успееха да посъберат нещичко за почивка или ремонт на къщата, то непременно се оказваше необходимо или на майка му, или на баща й. Но те имаха петгодишна дъщеричка и бяха щастливи.

Вечерта се спускаше бързо, осезателно, като черните води на море, плъзнало по земята. Докато подминаваше мотелите и закусвалните в покрайнините на Лангли, Робърт изпита физическо отвращение, когато си представи как влиза в града и стига до улицата си. Спря колата при една бензиностанция, обърна и потегли по пътя, по който беше дошъл. Всичко е заради здрача, помисли си той. Не го обичаше дори през лятото, въпреки че тогава той падаше по-бавно и беше по-поносим. През зимата се спускаше върху монотонния пейзаж на Пенсилвания, все още непривичен за Робърт, с бързина, която го плашеше и потискаше. Приличаше на внезапна смърт. В събота и неделя, когато не ходеше на работа, Робърт смъкваше транспарантите в четири часа следобед, запалваше лампите и когато отново погледнеше навън доста след шест, тъмнината вече бе дошла, тя беше там, всичко бе свършило. Робърт стигна до Хъмбърт Корнърс — градче на около девет мили от Лангли, и сви по тесен чакълест път, който водеше извън града.

Искаше отново да види момичето. Може би за последен път, помисли си той. Беше си го мислил и преди, но всеки път се оказваше предпоследен. Запита се дали момичето не беше причината да остане толкова до късно на работа, след като съвсем не бе наложително; дали не се бе забавил, за да е сигурен, че когато излезе от завода, навън вече ще е тъмно.

Робърт остави колата си в един тесен път между дърветата близо до дома на момичето и тръгна пеш. Когато стигна алеята, която водеше към къщата, закрачи по-бавно, продължи покрай баскетболния кош в дъното и навлезе в ливадата отзад.

Момичето пак беше в кухнята. Виждаха се двете квадратчета светлина отзад на къщата и фигурата му се появяваше ту в едното, ту в другото, но се задържаше повече в лявото, край масата. За Робърт прозорецът бе като мъничък фокус на фотоапарат. Робърт рядко се приближаваше. Беше го страх, че момичето може да го забележи, че полицията може да го арестува като човек, който дебне около чужди къщи, за да види как някоя жена се съблича. Но този път вечерта беше много тъмна и той се приближи.

Идваше тук за четвърти или пети път. Видя момичето за пръв път една събота — беше ясен слънчев ден в края на септември и Робърт обикаляше с колата си из околността. Когато мина покрай къщата й, тя изтърсваше едно килимче на верандата и въпреки че я видя за не повече от десетина секунди, образът й му направи поразително впечатление, сякаш гледката му бе позната, сякаш бе картина или човек, на които се бе натъквал някъде. Момичето явно живееше тук съвсем отскоро — върху верандата бяха натрупани кашони, а на прозорците нямаше пердета. Къщата бе на два етажа, бяла, с кафяви капаци и рамки на прозорците, мазилката се лющеше, моравата беше занемарена, а парапетът покрай алеята отпред бе изкривен и заплашваше да падне. Момичето бе доста високо, със светлокестенява коса. Това бе горе-долу всичко, което Робърт успя да забележи от двадесетина метра разстояние. Не можеше да каже дали бе хубава, или не, пък и нямаше значение. А кое имаше значение? Трудно му беше да определи. Но на втория или третия път, когато видя момичето, разбра какво харесва у нея — изглеждаше спокойна, явно обичаше занемарената си къща и беше доволна от живота. Забеляза всичко това през прозореца.

Спря на два-три метра от къщата и застана встрани от светлината, която струеше от прозореца. Озърна се наляво и надясно, после хвърли поглед и назад. Единствената друга светлина в околността бе точно зад гърба му — светеше в една ферма чак отвъд дългото поле, на около половин миля разстояние. В кухнята момичето слагаше маса за двама, което вероятно означаваше, че приятелят й ще дойде на вечеря. Робърт го беше виждал два пъти — висок младеж с къдрава черна коса. Единия път се бяха целунали. Робърт предполагаше, че са влюбени и ще се оженят, надяваше се, че момичето ще бъде щастливо. Приближи се, плъзгайки крака по земята, за да не настъпи някоя вейка, спря и с едната си ръка се хвана за клона на някакво дръвче.

Тази вечер момичето пържеше пиле. На масата имаше бутилка бяло вино. Беше си сложила престилка, за да не се изцапа, но докато Робърт я наблюдаваше, тя се дръпна рязко и разтри китката си, върху която бе пръснала гореща мазнина. От транзистора в кухнята се чуваха новините. Предишния път момичето бе започнало да приглася на някаква песничка по радиото. Гласът й не беше нито хубав, нито лош, а просто естествен и верен. Беше висока около метър и седемдесет, с едър кокал и дълги крайници, на възраст между двадесет и двадесет и пет години. Лицето й беше гладко и ведро — лице, което никога не се мръщи, а светлокестенявата й коса се спускаше по раменете на меки къдри. Носеше косата си разделена на път в средата и вдигната зад ушите с две златни шноли. Имаше тънки устни и възширока уста, в чийто израз обикновено се забелязваше някаква детинска сериозност, както и в — погледа на сивите й очи. Очите й бяха малки. Робърт намираше пропорциите й безупречни като в умело изваяна статуя.

Независимо че бяха малки, очите се съчетаваха с всичко останало у нея и общото впечатление му се струваше възхитително.

Всяка вечер, когато я поглеждаше за пръв път, след като не я беше виждал две или три седмици, той оставаше толкова поразен и омагьосан, че сърцето му подскачаше, а след това биеше лудо няколко секунди. Веднъж преди около месец му се стори, че тя се вторачи право в него през прозореца, и тогава сърцето му мигом престана да бие. Той отвърна на погледа й без страх, без да направи опит да остане незабелязан, като застине на място, но в тези няколко секунди трябваше да преглътне неприятния факт, че изпитва ужас от погледа й, да се изправи лице в лице с вероятността всичко да се сгромоляса още в следващия миг — тя ще извика полиция, хубавичко ще го огледа, после ще го арестуват за хулиганство и всичко ще свърши по такъв нелеп начин. За щастие тя не го беше видяла й насоченият към него поглед явно беше чиста случайност.

Името й беше Тийролф — Робърт го прочете върху пощенската кутия на улицата. Това беше единственото, което знаеше за нея, освен че караше светлосин фолксваген. Паркираше го на алеята, тъй като къщата нямаше гараж. Робърт никога не бе правил опити да я проследи сутрин, за да види къде работи. Съзнаваше, че къщата е една от причините, заради които му бе приятно да я наблюдава. Харесваше му привързаността й към дома, удоволствието, с което слагаше завеси и окачваше картини. Най-много обичаше да я наблюдава, докато шета из кухнята — за щастие кухненските прозорци бяха три, всичките затулени от клоните на дървета, които му позволяваха да остане незабелязан. В двора имаше барака, висока около метър и осемдесет, а в дъното на входната алея стърчеше разклатеният баскетболен кош, който му осигури прикритие веднъж, когато колата на приятеля й се появи на алеята с блеснали фарове.

Веднъж, когато приятелят й излизаше от къщата, момичето извика: „Грег! Грег! Забравих да ти кажа да вземеш и масло. Господи, съвсем съм оглупяла.“ И Грег отиде с колата да купи забравените продукти.

Робърт отпусна глава на рамото си и погледна за последен път момичето. Беше приключила с домакинството и си почиваше, облегната на плота до печката, с кръстосани крака и вперен в земята поглед, а изражението й бе унесено, сякаш се взираше в нещо на стотици километри. В отпуснатите си, почти увиснали ръце държеше кърпа на сини и бели шарки. Изведнъж се усмихна, дръпна се рязко от плота, сгъна кърпата и я постави върху една от горите червени пръчки, които стърчаха от стената до мивката. Беше я видял как една вечер постави окачалката. Сега момичето тръгна право към прозореца, пред който стоеше Робърт, и той едва успя да се скрие зад дръвчето.

Беше му страшно неприятно, като си помислеше, че се държи като престъпник и… Тъкмо сега ли трябваше да се случи? Беше настъпил някаква проклета вейка! Чу как нещо чукна по прозореца и се досети, че една от шнолите и се е допряла до стъклото. За миг затвори очи от срам. Когато ги отвори, видя, че е извърнала глава и гледа на другата страна, към алеята. Робърт погледна към баскетболния кош и се замисли дали да не побърза да се скрие зад него, преди тя да е излязла от къщата. След това чу, че радиото засвири по-силно, и се усмихна. Сигурно се е уплашила и за да не се чувствува сама, е усилила радиото. Нелогично и все пак съвсем логично и трогателно действие. Съжаляваше, че й е причинил това моментно безпокойство. А и не му беше за пръв път. Беше много тромав и непохватен. Веднъж ритна една стара десетлитрова туба, захвърлена край къщата, и шумът накара момичето, което си правеше маникюра в хола, да подскочи. Тогава тя отвори предпазливо външната врата и извика: „Кой е? Има ли някой там?“, после отново затвори вратата и спусна резето. Предишния път пък духаше вятър и един клон драскаше по дървената облицовка на къщата. Звукът направи впечатление на момичето, то дойде до прозореца, но очевидно реши да не му обръща внимание и се върна при телевизора. Драскането обаче не преставаше, ето защо накрая Робърт улови клона и с едно последно стържещо плъзване покрай стената го изви надолу. След това си тръгна, като остави клона превит, но не го счупи. Та нали можеше да го забележи и да го покаже на приятеля си?

Ако го заловяха тъй близо до дома й, позорът щеше да е толкова голям, че Робърт не смееше да си представи подобна възможност. Такива мъже обикновено дебнат около хорските къщи, за да видят как някоя жена се съблича. Робърт беше чувал, че имат и други отвратителни навици. Това, което той чувствуваше, което бушуваше в него, приличаше на мъчителна жажда и тя трябваше да бъде утолена. Той трябваше да я вижда, трябваше да я гледа. Като си го призна, Робърт всъщност си призна и че е готов да го хванат някоя вечер. Ще изгуби работата си. Мисис Роудс, симпатичната му хазяйка от жилищната кооперация „Камелот“, ще бъде потресена и ще го помоли веднага да напусне. А колегите му? Освен Джак Нилсън всички ще заговорят против него. Сякаш ги чуваше: „Нали ви казвах, че му има нещо?… Нито веднъж не дойде да играем покер, нали така?“ Но той трябваше да рискува. Дори ако никой не можеше да разбере, че когато наблюдава как едно момиче върши спокойно ежедневната си домакинска работа, той си възвръща собственото спокойствие, вижда, че в живота на някои хора има смисъл и радост, и почти започва да вярва, че смисълът и радостта могат да се завърнат и в неговия живот. Момичето му помагаше.

Робърт потрепери, като си спомни в какво състояние се намираше, когато дойде в Пенсилвания миналия септември. Не само че бе изпаднал в по-тежка депресия от когато и да било, но беше започнал да мисли, че и малкото оптимизъм, воля и дори здрав разсъдък, които му бяха останали, изтичат от него като последните зрънца на пясъчен часовник. Трябваше да прави всичко под режим, сякаш се намираше в армия, която се състоеше от един войник — ден подир ден ядеше, търсеше си работа, спеше, къпеше се и се бръснеше под режим, иначе нервите му нямаше да издържат. Вероятно доктор Кримлър, психиатърът, който го лекуваше в Ню Йорк, би одобрил това. Двамата бяха разговаряли по този въпрос няколко пъти. Робърт: „Съвсем определено мисля, че ако хората не изчакваха да видят как постъпват другите около тях, всички ние бихме откачили.“ Доктор Кримлър сериозно и убедено: „Режимът, за който говорите, всъщност не е режим. Това са навиците, които човечеството е придобило през вековете. Нощем спим, а денем работим. По-добре е да се храним по три, а не по един или седем пъти на ден. Вие сте прав, тези навици спомагат за добро психично здраве.“ Но това обяснение не задоволи напълно Робърт.

Какво всъщност се крие зад всичко това? — питаше се той. Хаос? Небитие? Зло? Песимизъм и депресия, които може би не са случайни? Просто смърт, край, бездна, която е толкова страшна, че никой не иска да говори за нея? Ясно, че не е бил достатъчно убедителен по време на срещите си с Кримлър, макар че през цялото време говореха и спореха и в разговорите им почти нямаше паузи. А и Кримлър беше психотерапевт, а не психоаналитик. Все пак разговорите с него се оказаха полезни, защото Робърт се вслуша в съветите му, започна да живее според предписанията на книгите и беше сигурен, че това му помогна да издържи след телефонните обаждания на Ники, която по някакъв начин беше успяла да го открие, вероятно чрез телефонната служба или чрез някой от приятелите им в Ню Йорк, на които бе дал номера си.

Без да се огледа, Робърт напусна убежището си зад дръвчето, заобиколи правоъгълника светлина под прозореца и тръгна към алеята. В този момент видя фарове, които се приближаваха бавно по пътя отдясно. С два скока стигна баскетболния кош и застана зад него, преди колата да завие по алеята. Светлината на фаровете се разливаше от двете страни на убежището му, широко близо два метра, и като се сети за пукнатините по старите дъски, Робърт се почувствува незащитен, струваше му се, че тъмният му силует се е отпечатал върху дървеното табло на коша.

Фаровете угаснаха, вратата на колата се отвори, а след нея и вратата на къщата.

— Здравей, Грег! — извика момичето.

— Здравей, мила. Извинявай, че закъснях. Донесох ти една саксия.

— Страшно ти благодаря, Грег. Разкошна е!

Със затварянето на вратата гласовете им заглъхнаха.

Робърт въздъхна, не му се искаше да си тръгне веднага, макар че беше най-безопасно да го стори сега, докато те се суетяха около саксията. Пушеше му се. Беше и премръзнал. В този момент чу, че се отваря прозорец.

— Къде? Тук ли? — попита Грег.

— Мисля, че тук, но не видях нищо.

— Вечерта е идеална за такава работа — каза Грег весело. — Доста тъмничка. Може и да се случи нещо.

— Няма да се случи, ако дадеш на тоя, дето се навърта наоколо, да разбере — каза момичето със смях. Говореше високо като приятеля си.

Не им се ще да намерят никого, помисли си Робърт. А и кой би искал на тяхно място? Младежът изтрополи с обувките си по страничната веранда. Обикаляше къщата. Робърт видя с облекчение, че той не носи фенер. Но това не значеше, че няма да дойде до баскетболния кош. Момичето гледаше от прозореца, чието стъкло бе вдигнато около две педи нагоре. Грег обиколи къщата и влезе през вратата на кухнята. Спуснаха рамката на прозореца, после Грег я вдигна отново, макар и не толкова високо като преди, а след това се обърна с гръб Робърт се отдалечи от баскетболния кош и тръгна към къщата, към отворения прозорец. Вървеше малко арогантно, сякаш искаше да докаже на себе си, че като се е скрил за няколко минути, не значи, че се е уплашил. Застана точно там, където бе стоял и преди — от другата страна на дървото, на около метър от прозореца. Излишна дързост, каза си той. Излишна дързост и безразсъдна смелост.

— … полицията — казваше Грег с отегчен глас. — Но нека поогледам наоколо преди това. Ще спя в хола, мила, защото ще ми бъде по-лесно да изскоча навън, отколкото ако съм горе. Ще спя с дрехи и обувки и ако хвана някой… — Той направи гримаса и вдигна големите си юмруци.

— Да ти дам ли и някоя цепеница от камината? Може да ти потрябва — каза момичето с нежния си глас, сякаш заплашителните му думи не бяха стигнали до нея. Но пък тя бе момиче, което би се усмихвало и би изглеждало спокойно дори когато е разтревожено, помисли си Робърт и това му хареса. Никога не изглеждаше притеснена. Това страшно му харесваше. Тя каза още нещо, което той не чу, но беше сигурен, че е отишла в хола, за да покаже на Грег цепеницата. До камината имаше черен кош, пълен с дърва и подпалки.

От хола се чу смехът на Грег — висок и дързък. Робърт сви рамене и се усмихна. Разкопча палтото си, пъхна ръце в джобовете на панталоните и се отдалечи от къщата, като крачеше по алеята с вдигната глава.

Момичето живееше на улица Конарак, по която след шест мили прав, но неравен път се стигаше в Хъмбърт Корнърс, където Робърт предполагаше, че тя работи. Робърт мина през Хъмбърт Корнърс и се отправи към Лангли — много по-голям град на реката Делауер, в който живееше. Лангли беше известен с магазините си, с „Ред Рединг“ — най-голямата фирма за търговия с коли на старо в околността, и със самолетостроителното предприятие „Лангли“, което произвеждаше части за частни самолети и хеликоптери. Робърт работеше там като инженер от края на септември. Работата не беше много интересна, но му носеше добри пари, а и предприятието го беше взело на драго сърце, тъй като идваше от престижна фирма в Ню Йорк, която се занимаваше с дизайн на тостери, електрически ютии, радиоапарати, магнетофони и всевъзможни уреди и уредчета, така необходими за американския дом. В Ню Йорк Робърт беше поел и един ангажимент — да довърши около двеста и петдесет подробни рисунки на насекоми и паяци, които един млад французин беше започнал за някой си професор Гумболовски. Приятелите на Робърт — Питър и Една Камбъл, го бяха запознали с професора в Ню Йорк и много настояха да донесе на срещата рисунките си на ириси. Професорът беше донесъл няколко от рисунките за книгата си, за която беше подписал договор с едно американско издателство. Младият французин, който беше започнал и почти наполовина завършил рисунките, бе починал. Само по себе си това беше достатъчно да накара Робърт да отклони предложението — не че беше суеверен, но в цялата ситуация имаше нещо потискащо, а той беше достатъчно потиснат. Пък и не обичаше насекоми и паяци. Професорът обаче остана очарован от цъфналите ириси, които Робърт беше нарисувал ей така, гледайки един букет в апартамента им с Ники, и беше убеден, че той ще може да довърши рисунките на французина в стила, в който бяха започнати. Още същата вечер Робърт прие предложението. Подобно занимание бе съвсем ново и добре дошло за него, тъй като той се опитваше да заживее „нов“ живот. Беше се разделил с Ники и живееше в хотел в Ню Йорк, скоро щеше да напусне работа и смяташе да се премести в друг град. Книгата за насекоми можеше да му донесе и други подобни ангажименти; работата или щеше да му хареса, или да му се стори отвратителна — поне щеше да го разбере. И така, той пристигна в Ритърсвил, Пенсилвания — по-голям град от Лангли, постоя десетина дни и след като не си намери подходяща работа, замина за Лангли, за да поразпита в самолетостроителното предприятие. Градът беше скучен, но Робърт не съжаляваше за Ню Йорк. Където и да отиде, човек не може да избяга от себе си, и въпреки това смяната на обстановката му се струваше полезна. За рисунките щеше да получи осемстотин долара и срокът му беше до края на февруари. Робърт изчисли, че трябва да прави по четири рисунки на седмица. За модел използуваше подробните, но груби скици на професора, както и увеличените снимки, които той му беше дал. Робърт установи, че работата му харесва, а и с нея дългите съботни и неделни дни минаваха по-бързо.

Робърт влезе в Лангли откъм източната му част и мина покрай „Ред Рединг“. Лимузините и спортните коли бяха наредени в големи солидни правоъгълници, върху които падаше призрачната светлина на лампите по тесните павирани алеи между тях. Колите приличаха на огромна армия от паднали войници в железни доспехи — и за какви ли битки, мислеше си Робърт, можеше всяка една от тях да разкаже? За катастрофа, след която колата е била поправена, но собственикът си е отишъл? За семейство, което се е разорило и колата е трябвало да бъде продадена?

Жилищната кооперация „Камелот“ бе четириетажна постройка в западната част на Лангли, само на миля разстояние от завода, в който Робърт работеше. Фоайето се осветяваше от две настолни лампи, чиято светлина се процеждаше през листата на няколко филодендрона. Ненужен телефонен номератор си стоеше забравен в ъгъла: мисис Роудс му беше казала, че според нея наемателите предпочитали преки телефони, въпреки че с тях не могат да разберат дали някой ги е търсил, докато не са си били вкъщи. Мисис Роудс живееше на партера вдясно и човек не можеше да мине през фоайето, без да я види или там, или в предния хол на апартамента й, чиято врата бе винаги отворена. Когато Робърт влезе, тя беше във фоайето и поливаше единия филодендрон с месингова лейка.

— Добър вечер, мистър Форестър! Как сте? — попита тя.

— Благодаря, добре — каза Робърт усмихнат. — А вие?

— Не се оплаквам. Много работа ли имахте днес?

— Не, поразходих се с колата извън града.

Мисис Роудс го попита за някакъв радиатор — дали е достатъчно топъл, и Робърт я успокои, въпреки че не беше обръщал внимание на радиаторите си. След това се качи по стълбите. В кооперацията имаше шест или осем апартамента; асансьор нямаше. Неговият апартамент беше на последния етаж. Робърт не беше положил усилия да се сближи с никой от съседите си — няколко млади неженени мъже, момиче на двадесетина години, една вдовица на средна възраст, която сутрин излизаше много рано, — но срещнеше ли някой от тях, винаги кимваше и разменяше по няколко думи. Единият от младежите на име Том Шайв веднъж го беше поканил да отидат заедно на боулинг и Робърт прие. Мисис Роудс беше олицетворение на типичната хазяйка — следеше с любопитство кой кога влиза и излиза, но заедно с това беше добронамерена и на Робърт дори му беше приятно, че има човек в кооперацията, който се интересува от него или поне обръща внимание дали е сам, или не, дали се прибира в пет или седем и половина, или пък в един през нощта. За деветдесетте долара на месец, които плащаше тук, Робърт можеше да си намери средно голяма къща в покрайнините на Лангли, но не го направи, защото не искаше да бъде сам. Дори безличните мебели в двете стаи на апартамента му действуваха някак успокоително: преди него тук са живели други хора, които са се постарали да не прогорят канапето и освен тъмното петно от цигара върху писалището не са нанесли други повреди; хора, които са ходили по същия тъмнозелен мокет и може би са забелязвали, че в сряда и събота го почистват. Преди него тук са живели други хора, след това са заминали някъде и сега водят съвсем обикновен и може би по-щастлив живот. Робърт подновяваше договора си с мисис Роудс всеки месец. Смяташе да остане тук още месец или най-много два. След това щеше или да наеме къща извън града, или да се премести във Филаделфия, в най-големия завод на самолетостроителното предприятие, където се извършваше монтажът. Имаше спестени шест хиляди долара, а и тук харчеше по-малко, отколкото в Ню Йорк. Още не беше получил сметката за развода, но за това щеше да се погрижи Ники чрез адвокатите си в Ню Йорк. Тя смяташе да се омъжи отново и не искаше от него издръжка.

Робърт включи електрическата фурна в кухнята, прочете упътването върху няколко пакета замразена храна, отвори ги и ги пъхна направо във фурната, без да ги остави да се размразят. Погледна часовника си, след това се настани в креслото с едно джобно издание за дърветата в Америка. Отвори на „Криловиден и червен бряст“. Безстрастният фактологичен стил му повдигна настроението:

„В миналото хората са лекували възпаления на ларинкса, като са дъвчели лико от червен бряст. Клонките му са покрити с власинки, но нямат защитна коркова обвивка… Груби, твърди и тежки, те се използуват за стълбове на огради.“

Прелиствайки страниците с удоволствие, той продължи да чете, докато миризмата на изгоряло от кухнята не го накара да подскочи.

2

Десет дни по-късно Дженифър Тийролф и Грегори Уинкуп пиеха кафе в хола й и гледаха телевизия. Беше неделя вечер в средата на декември. Седяха, хванати за ръце, на канапето във викториански стил, което тя беше купила на търг и освежила с безир и препарат за почистване на мебели. По телевизията даваха криминален филм, но не толкова интересен, колкото предишните от същата серия.

Втренчила невиждащ поглед в екрана, Джени си мислеше за книгата, която четеше — „Бесове“ на Достоевски. Не й беше ясен образът на Кирилов, по-точно последният му, доста дълъг монолог, но Грег едва ли би могъл да й помогне. Беше й казал, че е чел книгата, но макар преди вечеря да знаеше какво точно иска да го попита, сега то й се изплъзваше. Нямаше значение: беше сигурна, че когато прочете книгата или може би няколко дни след това, както си седи във ваната или мие чинии някоя вечер, всичко ще блесне с неизбежна яснота.

— За какво мислиш? — попита я Грег.

Смутена, Джени се облегна назад и се усмихна.

— Защо трябва непрекъснато да мисля за нещо? Все това ме питаш.

— Ами ако си мислиш за тази проклета къща или се тревожиш…

— Недей да казваш „проклета къща“.

— Добре, няма. — Грег се наведе към нея, затвори очи и притисна лице към шията й. Силна музика от телевизора го накара да се изправи и да се обърне отново към екрана, но нищо не се беше случило.

— Освен това във всички стари къщи се чуват странни шумове. Според мен таванът скърца, защото, духне ли вятър, цялата горна част на къщата започва да се люлее.

— Но аз не се притеснявам. Най-често ти си този, който се тревожи — опита се Джени да се защити.

— За шумовете отвън ли говориш? Разбира се, че се тревожа. Убеден съм, че отвън има някой. Нали ти бях казал да попиташ Сузи дали е забелязвала никой да обикаля наоколо.

Сузи Ескъм живееше в съседната къща заедно с родителите си.

— Забравих — каза Джени.

— Следващия път я попитай. Да не говорим, че само човек с твоите романтични представи може да се реши да наеме такава отдалечена къща. Като завали един хубав сняг и жиците изпопадат, тогава ще те питам.

— Да не мислиш, че в Скрантън не е имало тежки зими?

— Мисля, че в Скрантън не си живяла в такава къща. И не мисля, а знам, защото съм я виждал.

Джени въздъхна, като си представи къщата в Скрантън — уютна, поддържана, на два етажа и цялата от тухли, което я правеше абсолютно неуязвима за вятъра. Джени беше на двадесет и три години. Напусна университета на третата година и започна работа като секретарка в Скрантън, а междувременно продължи да живее при родителите си. Така беше до края на миналото лято, когато реши, че иска да бъде съвсем самостоятелна. Колебаеше се дали да замине за Европа с парите, които беше спестила, или да се установи в Сан Франциско. Накрая реши да се премести в някой малък град и избра Хъмбърт Корнърс. Искаше да си има самостоятелна къща, интересна къща — да бъде наредена по неин вкус и да не е на петнадесет метра от къщата на съседите като онази в Скрантън. Харесваше тази къща въпреки странните шумове, от които понякога нощем се стряскаше.

— Човек просто трябва да свикне с тази къща — каза Джени сериозно. — Нищо й няма.

— Добре, Джени, но не си мисли, че аз ще живея тук или в някаква подобна къща, след като се оженим. А се надявам това да стане до края на май.

— Не съм си помислила такова нещо, но докато се оженим, искам да живея тук.

— Знам, мила. — Той я целуна по бузата. — Господи, какво си дете.

Това вече не й беше много приятно. Още повече, че той беше само пет години по-голям от нея.

— Новините — каза тя.

По средата на новините отвън се чу нещо като кашлица. Джени подскочи, а Грег за няколко секунди стигна до кухнята и взе фенера, който стоеше изправен върху масата. Мина отново през хола и отвори външната врата.

— Кой е? — извика той и освети с фенера форзицията с окапалите листа, високия близо два метра смърч и алеята чак до пътя. После се обърна, но не видя нищо освен изкривения бял парапет и тъжния дървен стълб с килнатия счупен фенер отгоре.

— Видя ли нещо? — попита Джени, застанала близо до лего.

— Не, но смятам да пообиколя. — Изтича надолу по стъпалата пред входната врата. Заобиколи къщата и я освети с фенерчето откъм гърба, след това пристъпи бавно и огледа внимателно живия плет, достатъчно висок, за да прикрие човек. Тръгна успоредно на баскетболния кош, за да види дали няма някой зад таблото му. Насочи фенерчето към бараката обиколи я и даже надникна вътре. След това освети изведнъж алеята, погледна и от двете и страни.

— Нищо. Абсолютно нищо — каза Грег, като се върна. Телевизорът беше изключен. Над челото на Грег висеше кичур къдрава черна коса. — Приличаше обаче на кашлица, нали?

— Да — каза тя с твърд, но безизразен тон.

Сериозността и равнодушието й го накараха да се усмихне. Мина му през ум да остане и тази нощ тук. Да можеха да си лежат на канапето по пижами… но той нямаше да може да заспи, без да се любят, а по този въпрос вече бяха говорили. Бяха го правили два пъти и се бяха разбрали, че третият ще бъде, след като се оженят. Непринудено споразумение в типично неин стил, което той може би щеше да успее да наруши. Но не и тази вечер. Не под погледа на нечии очи, които може би надзъртат зад завесите в хола.

— Хрумна ми нещо — каза той изведнъж. — Вземи си куче. Аз ще ти го намеря. Един доберман — те са най-добрите пазачи.

Тя се облегна на възглавницата.

— Не си стоя достатъчно вкъщи. Не мога да държа едно животно само по осем часа на ден.

Той разбра, че няма смисъл да настоява. Можеше да я склони почти на всичко, но не и да направи нещо, с което според нея би причинила страдание на някое животно.

— Има безпризорни кучета, които биха се зарадвали на всякакъв стопанин — иначе ги очаква сигурна смърт.

— Моля те, да не говорим повече за това.

Тя стана и отиде в кухнята. Озадачен, той я проследи с поглед и се замисли дали не й беше развалил настроението. Преди три години малкият й брат починал от менингит на гръбначния мозък. Джени прекарала дълго време при него в болницата. Това било силен, прекалено силен удар. Не трябва никога да произнася думата „смърт“ пред нея.

— Знаеш ли какво ми се пие? — извика тя от кухнята. — Мляко с какао. Ти искаш ли?

Той се усмихна, тревогата изчезна от лицето му.

— Ако ти искаш.

Чу как тя изсипа млякото в тенджерката и запали електрическата печка — единствената съвременна вещ в цялата къща. Застанал до вратата на кухнята, той пушеше и я гледаше. С бавни движения тя разбъркваше млякото.

— Знаеш ли кое е най-голямото престъпление, което човек може да извърши? Според мен поне.

„Убийство“, помисли си той, но се усмихна и каза:

— Кое?

— Да обвиниш несправедливо някого в изнасилване.

— Ха! — засмя се той и се чукна по челото. — Това пък откъде ти дойде наум?

— Във вестника пишеше как някакво момиче обвинило един мъж. Още не са го доказали.

Той я гледаше, докато вниманието й беше погълнато от млякото; очите му се спуснаха по младото й здраво тяло и стигнаха до ниските обувки от черен велур, които на краката на Джени не изглеждаха нито детски, нито шик, а някак по средата. Помисли си, че ако някой я изнасили, той ще го убие, с удоволствие ще му извие врата.

— Джени, ти нали не си забелязала някой да се навърта наоколо? И ако видиш, ще ми кажеш, нали?

— Разбира се, че ще ти кажа. Не ставай смешен.

— Не ставам смешен. Ти имаш толкова много тайни, мъничката ми. Сигурно затова си толкова привлекателна. — Застана зад нея, прегърна я и я целуна по главата.

Тя се засмя колебливо и срамежливо, завъртя се с лице към него и го целуна.

Изпиха си какаото в кухнята, хапнаха бисквити с шоколад по края, които взимаха направо от кутията. Грег погледна часовника си — наближаваше полунощ. Трябваше да стане в шест и половина, за да стигне във Филаделфия преди девет. Беше търговски пътник, продаваше лекарства в различни градове и му се налагаше да пътува с колата си всеки ден. Новият му плимут вече беше на двадесет и една хиляди мили. Апартаментът му в Хъмбърт Корнърс заедно с гаража, над който се намираше, беше собственост на мисис Ван Влийт и само на пет мили от къщата на Джени. Разстоянието му се струваше нищожно, когато отиваше вечер при нея — истинско удоволствие след пропътуваните сто и петдесет, че и повече мили през деня. А и самата Джени — такъв контраст със стоката, която продаваше по цял ден: таблетки за сън, таблетки за събуждане, таблетки против пиене, пушене и преяждане, таблетки за успокояване на едни нерви и за възбуждане на други. Болните хора на този свят явно бяха страшно много — иначе щеше ли да има нужда от него? „Господи!“, възкликна Джени първия път, когато той отвори куфара си и й показа какво продава. Стотици флакони с таблетки в най-различни цветове и форми, на всеки от тях етикетче с търговското название и непроизносимите наименования на съставките. Освен аспирин Джени нямаше други лекарства в аптечката си, а и от него пиеше не повече от два пъти в годината, когато почувствуваше, че я хваща хрема. Това, което той харесваше у нея — имаше и други неща, разбира се, — беше, че е толкова здрава. Може да не е много романтично да харесваш едно момиче заради отличното му здраве, но именно то я правеше свежа и хубава, поставяше я несравнимо по-високо от всички момичета, с които бе излизал и в които се бе влюбвал. Те бяха само две — и двете бяха от Филаделфия, и на двете бе направил предложение, и двете, след като размислиха, му отказаха. В сравнение с Джени и двете не струваха пукната пара. Джени искаше деца. И двамата искаха деца колкото може по-скоро. „Майката на моите деца“, мислеше си често Грег, когато я погледнеше. Представяше си я с три или четиригодишното им дете — говореше му, отнасяше се с него като с голям човек дори и когато правеше пакости, смееше се с него, но най-важното — беше търпелива, добра и никога не се сърдеше. „Тя ще бъде най-добрата майка на света“, мислеше си Грег.

Подразни се от това, което Джени му разказваше в момента за Рита — касиерка в банката, където работеше и тя. Рита винаги закъснявала след обедната си почивка и Джени трябвало да я замества и следователно да губи от собствената си почивка, която била след тази на Рита. Джени не се сърдеше. Напротив, винаги го обръщаше на смях и сега, смеейки се, му разказа как шефът, мистър Стодард, я поканил вчера на обяд, а тя не могла да излезе, преди Рита да се върне, как мистър Стодард се нервирал и когато Рита най-после се върнала, натоварена с мрежи, я смъмрил, че закъснява след обедната почивка.

Грег скръсти ръце. Джени нямаше да остане дълго на тази глупава работа. Може би до февруари, може би до март, когато щяха да се оженят.

— Откъде-накъде ще те кани мистър Стодард на обяд? Това не ми харесва много-много.

— Не ставай смешен, той е на четиридесет и две години.

— Женен ли е?

— Не знам.

— Не знаеш?

— Не знам, защото не ме интересува.

— Друг път канил ли те е?

— Не.

Грег не знаеше какво друго да каже и затова замълча. След малко стана да си върви. На вратата на кухнята я целуна нежно.

— Да не забравиш да заключиш тази врата. Аз заключих предната.

— Няма.

— Още малко остана до Коледа.

Щяха да прекарат Бъдни вечер при неговите родители във Филаделфия, а Коледа — при нейните в Скрантън.

— Още една Коледа — усмихна се тя и въздъхна. Тонът, с който го каза, би могъл да означава всичко.

— Уморена си. Трябва да си починеш. Лека нощ, мила.

Изскочи през вратата, за малко не падна по тъмните стълби и опипом отвори колата си.

Джени не си легна близо час след това. Оправи кухнята много бавно, изми чиниите и ги прибра на мястото им. Не мислеше за нищо. Понякога най-интересните, най-приятните мисли й хрумваха, когато не се опитваше да мисли за нищо. Тази вечер се чувствуваше изморена и много щастлива. Единствената приятна мисъл, която й дойде, приличаше на видение или картина: риба, блестяща като златна рибка, само че по-голяма и по-червена, която плуваше сред великолепна и пищна растителност под водата. Пясъкът беше златистожълт, сякаш слънцето проникваше до самото дъно на морето. Спокойна и нежна картина: картина, след която е приятно да заспиш. Видя я още веднъж, когато затвори очи в леглото си.

3

Робърт очакваше, че в събота ще получи писмо от Ники или адвоката й, но събота дойде, а за него нямаше нищо. Отиде да изпере ризите и чаршафите си в обществената пералня, взе един костюм от химическо чистене, почете около час в остарялата библиотека на Лангли и взе за вкъщи един роман от Джон О’Хара и биографията на Франц Шуберт, за когото, кои знае защо, си беше мислил сутринта. Между два и четири следобед рисува насекоми от рода колембола. В една от скиците, които професор Гумболовски му беше дал, имаше нещо комично, постигнато по всяка вероятност случайно. Така както бяха нарисувани предните му крака, насекомото приличаше на бикоборец, който се готви да забие копието във врата на бика. Робърт взе една пощенска картичка и нарисува на нея насекомо с яки крака, обути в къси панталони, с триъгълна шапчица на главата; в ръцете си държеше няколко копия, на които се полюшваха весели пискюлчета. Отдолу написа: „Напредвам! С обич: Боб“ и я изпрати на Една и Питър Камбъл.

Искаше му се отново да отиде до къщата на момичето. Не беше ходил шест дена, а миналата сряда — или може би вторник, — когато успя да овладее желанието си и не отиде, се закле, че повече няма да стъпи там. Беше много рисковано. Господи, ами ако Ники научи отнякъде! Представи си пискливия и кикот и подигравките й. Има късмет, че досега не са го хванали, но не бива повече да ходи. Да, но, мислеше си той, това го бе завладяло така, както алкохолът завладява алкохолиците — те се заричат да не пият и после пак започват. Причината може би се криеше в празнотата, която усещаше, в липсата на нещо хубаво, което да запълни живота му. Оставаше му момичето на име Тийролф. Казват, че алкохолиците пият, защото нямат нищо по-интересно, с което да запълнят живота си. Това, което Робърт изпитваше, докато крачеше бавно из стаята си в шест и десет тази събота вечер, можеше да се нарече изкушение. Не е невъзможно да му устои, убеждаваше се той. По-добре отиде на някой глупав филм. Или пък бъди по-силен, иди да вечеряш някъде, след това се прибери и прочети някоя книга. Пиши на Питър и Една и ги покани да ти гостуват някоя събота и неделя. Не можеше да ги покани в апартамента си, но „Путман Ин“ не беше лошо хотелче. „Не мисли повече за момичето. Да надничаш през прозорците на чужда къща, е налудничаво занимание и едва ли ще ти помогне да заживееш спокойно. Още по-малко пък ще ти осигури добро психично здраве.“ Робърт се засмя. Нарушаваше лекарските предписания.

Мракът беше паднал. Шест часът и осемнадесет минути. Пусна радиото, за да чуе новините.

Седеше на канапето, полузаслушан в новините, и се чудеше дали да не отиде и тази вечер. За последен път. А и тя може да не си е вкъщи — нали е събота вечер. Робърт долавяше един глас, който подобно на оратор, изведнъж решил да демонстрира красноречието си, след като е мълчал дълго време, се бе надигал и спореше: „Защо да не отидеш още един път? Досега не са те хванали. А и какво толкова ще стане, ако тя те види? Ти не приличаш на психопат.“ (Втори глас: „А можеш ли да кажеш как точно изглеждат психопатите? Едва ли.“) „Освен това ти е все едно дали ще те хванат. Какво ще загубиш? Винаги си го казвал, нали?“ Ораторът седна. Не, не го беше казвал и не му беше все едно дали момичето ще го хване, или не. И все пак да си остане вкъщи тази вечер, означаваше за него смърт, бавна, тиха смърт, а да види момичето отново — живот. За кое от двете си ти, Робърт Форестър? А и толкова ли е трудно да живееш?

Излезе от Лангли по магистралата и за по-пряко зави по един тесен разбит път. Нямаше никакво улично осветление, малкото къщи, покрай които минаваше, бяха доста встрани от пътя и той имаше чувството, че е попаднал в свят на непрогледна нощ. Беше намалил скоростта на тридесет и пет мили в час, защото дупките по пътя като че ли нямаха край. Стигна Хъмбърт Корнърс, зави надясно покрай банката, чиято червено-бяла пощенска кутия стърчеше на ъгъла, и продължи нагоре по пътя, който беше толкова стръмен, че трябваше да превключи на втора. Най-сетне отляво се показа тъмната къща с бели щори, което означаваше, че до алеята, където винаги оставяше колата си, имаше още само стотина метра. Намали скоростта, изгаси фаровете и измина остатъка от пътя на габарити. Влезе в алеята, десетина метра по-нататък спря и излезе от колата, след това извади фенерчето от джоба на вратата. Използуваше го рядко, най-вече за да види накъде да се отмести, когато идва кола, макар че досега се бе разминавал с много малко коли.

Светеха един прозорец отпред и един отзад — на хола и на кухнята. Робърт вървеше бавно и не преставаше да си мисли — дори и сега, — че може да се върне, макар да знаеше, че няма да го направи. От къщата долиташе класическа музика, но не беше Шуберт, както му се стори най-напред. По-скоро бе симфония от Шуман. Мина бързо покрай светещия прозорец на хола, заобиколи баскетболния кош и се отправи към дръвчетата зад къщата. Едва бе стигнал до тях, когато вратата на кухнята се отвори и по дървената веранда се чуха стъпки. Стъпките бяха на момичето, сигурен беше. Тя тръгна към баскетболния кош. Носеше голяма кошница. Зад нея се ветрееше бял шал. Остави кошницата на земята и Робърт се досети, че ще запали боклука в кофата, която бе малко отзад и вляво от алеята. Вятърът беше толкова силен, че мина минута, преди да успее да запали хартията. Пламъците се извисиха и осветиха лицето й. Тя стоеше точно срещу него, с поглед, втренчен в огъня. Деляха ги десетина метра. Вдигна кошницата и изсипа остатъка от съдържанието й в огъня, от което пламъкът подскочи нагоре и тя трябваше да се дръпне. Погледът й остана втренчен и далечен, сякаш бе омагьосана; много често Робърт я бе виждал да спира по средата на домакинската си работа в кухнята със същия израз на лицето.

Изведнъж вдигна очи и погледна право към него. Устните й се разтвориха и кошницата падна на земята. Момичето застина на място.

Неволно Робърт разтвори ръце, сякаш искаше да каже, че се предава и иска да се извини.

— Добър вечер — каза той.

Момичето пое дълбоко въздух и на Робърт му се стори, че ще побегне, макар да не бе мръднала от мястото си.

Робърт направи крачка напред.

— Казвам се Робърт Форестър — каза той машинално и отчетливо.

— Какво правите тук?

Робърт стоеше безмълвен и неподвижен като нея, кракът му бе изнесен напред, но не смееше да пристъпи.

— Съседи ли сме?

— Не съвсем. Живея в Лангли.

Робърт почувствува, че трябва да се остави на милостта й, а ако тя му бъде отказана — е, тогава нищо не можеше да се направи.

— Не исках да ви уплаша — каза той с разперени встрани ръце. — Ако искате, приберете се вътре.

Момичето обаче продължаваше да стои на едно място. Като че ли се опитваше да запечати лицето му в паметта си, но огънят вече беше изгаснал. Тъмнината помежду им се сгъстяваше. А и върху Робърт вече не падаше светлината от кухненския прозорец.

— Стойте там — каза тя.

— Добре.

Тя остави кошницата и тръгна бавно, без да отмества поглед от него. За да не се скрива от погледа й, Робърт пристъпи напред и застана встрани от ъгъла на къщата. Момичето се качи на малката веранда и сложи ръка на бравата.

— Как… как се казвате?

— Робърт Форестър. Предполагам, че ще се обадите на полицията.

Тя прехапа устни и след малко каза:

— И друг път сте идвали тук, нали?

— Да.

Бравата изскърца в ръката й, но вратата не се отвори.

— Предполагам, че искате да се обадите на полицията. Идете и се обадете. Аз ще почакам.

Премести се, за да може слабата светлина от страничния прозорец на кухнята да пада върху него, и погледна момичето спокойно. Всичко беше много логично, помисли си той: най-напред се изложи на опасността да го заловят, след като се бе заклел, че повече няма да идва тук, после застана близо до огъня, макар че можеше да избяга и да се скрие в тъмното някъде около къщата, и накрая обеща на момичето, че ще остане, докато дойде полицията.

— Не искам да се обаждам на полицията — каза тя меко и сериозно, така както я бе виждал, но не и чувал да говори, — но не искам и някой да ме дебне, когато съм си вкъщи. Мога ли да разчитам, че повече няма да ме безпокоите?

Робърт се усмихна слабо.

— Да.

Радваше се, че може да й обещае нещо.

— Много съжалявам за безпокойството, което ви причиних. Наистина съжалявам. Аз… — Робърт не знаеше какво точно иска да каже и не можа да продължи.

Момичето трепереше от студ. Не снемаше поглед от лицето му, но в него вече не се четеше уплаха, а само напрегнатост и недоумение.

— Искахте да кажете нещо.

— Искам да ви се извиня. Беше… беше ми приятно да ви гледам в кухнята, как готвите, как слагате пердета. Не се опитвам да се оправдавам. Не бих и могъл. Но не искам да се страхувате от мен. Аз не съм престъпник. Просто се чувствувах самотен, бях изпаднал в депресия и идвах да гледам как едно момиче шета в кухнята си. Разбирате ли ме?

Тя мълчеше и той почувствува, че не би могла да го разбере. А и кой би могъл? Зъбите му тракаха. По тялото му започна да избива хладна пот.

— Не искам от вас да ме разберете. Не искам и да ме оправдаете. Просто се опитвам да ви обясня, а не мога. Убеден съм, че не мога, защото самият аз не знам истинската причина. Да, именно истинската причина.

Навлажни студените си устни. Сигурно си беше спечелил презрението й. Помислеше ли си за нея, отсега нататък винаги щеше да си казва, че тя го познава и презира.

— Може би ще е по-добре да влезете вътре. Студено е.

— Сняг вали — каза момичето с изненада в гласа.

Робърт се обърна бързо към алеята и снежинките, които се спускаха по нея, го накараха да се усмихне. Снегът му се струваше абсурден, а да говорят за него в този момент — още по-абсурдно.

— Довиждане, мис Тийролф. Лека нощ.

— Почакайте!

Робърт се обърна. Тя стоеше срещу него и беше свалила ръката си от бравата.

— Разбрах, че сте в депресия и… и просто не бих искала да ви бъде по-тежко от… от това, което аз…

Той разбра.

— Благодаря ви.

— Депресиите са нещо ужасно. Като някаква болест. Понякога могат да те накарат да полудееш.

Не знаеше какво да й отговори.

— Дано не изпадате в много тежки депресии — добави тя.

— Дано не изпадате в никакви депресии — каза той, сякаш изказваше пожелание. Излишно пожелание, помисли си.

— А, изпадала съм. Преди три години. Но напоследък не съм, слава богу.

Начинът, по който изговори последните думи — бавно и ясно, му подействува успокоително. Каза ги с такъв тон, сякаш разговаряше с човек, когото познава отдавна. Никак не му се искаше да си тръгне.

— Искате ли да влезем вътре? — попита тя. Отвори, влезе и задържа вратата, за да може той да мине.

Той тръгна към нея, беше прекалено слисан, за да направи друго. Влезе в кухнята. Тя си свали палтото и белия шал и ги прибра в малкия гардероб до вратата, като го поглеждаше от време на време през рамо, сякаш продължаваше да изпитва известен страх. Робърт стоеше в средата на кухнята.

— Ами… струваше ми се малко глупаво да си приказваме навън и да мръзнем, след като можем да влезем вътре.

Той кимна.

— Благодаря ви.

— Съблечете си палтото, ако искате. Ще пиете ли кафе? Тъкмо съм направила.

Той си свали палтото, сгъна го откъм вътрешната му страна и го сложи върху облегалката на стола до вратата.

— Благодаря ви, но вече не пия кафе. Пречи ми да спя.

Погледна я с невярващи очи; погледна меката й коса, която бе само на два метра от него, погледна сивите й очи — в тях се забелязваха сини точици. Бе я видял да окача същите тези бели пердета и да се навежда, за да отвори вратичката на същата тази фурна — сега те бяха толкова близо до него, че можеше да ги пипне с ръка. Порази го и друго: удоволствието му сега, когато я виждаше близо до себе си, не бе по-голямо, отколкото преди, когато я наблюдаваше през прозореца. Помисли си, че ако я опознае, макар и съвсем бегло, тя ще престане да бъде за него това, което е била — символ на щастие, спокойствие и липса на каквото и да е напрежение.

Беше сложила стъклената кана с кафе да се стопли. Докато се занимаваше с нея на два или три пъти се обърна да го погледне.

— Сигурно ви се струва лудост, че ви поканих — каза тя, — но като минаха няколко минути, престанах да се страхувам от вас. Оттук ли сте?

— Не. От Ню Йорк.

— Така ли? Аз пък съм от Скрантън. Тук съм само от четири месеца.

Сипа си кафе. „И какво ви накара да дойдете?“, понечи да попита той, но това никак не го интересуваше. Извади пакет цигари.

— У вас пуши ли се?

— Разбира се. — Поклати глава, когато той й предложи цигара.

— В Лангли ли работите?

— Да, в самолетостроителното предприятие. От три месеца. Живея в жилищната кооперация „Камелот“.

— Защо напуснахте Ню Йорк? Винаги съм си мислела…

— Исках да сменя обстановката.

— И аз затова дойдох тук. В Скрантън взимах повече пари и когато напуснах работа, всички ми казваха, че съм луда, но там живеех при родителите си и реших, че ми е време да бъда по-самостоятелна — каза тя и се усмихна срамежливо.

Бе удивен от непосредствеността й дотолкова, че не намери какво да й отговори. Провлачваше някои думи, но не за да бъде по-интересната неволно или по навик, така както понякога правят децата. Макар според него да бе прехвърлила двадесетте, приличаше повече на седемнадесет-осемнадесетгодишно момиче.

Тя взе чашата с кафето и я сложи на една от тъмносините покривчици върху сгъваемата маса.

— Ето ви пепелник — каза тя и го премести по-близо до него. — Защо не седнете?

— Благодаря ви. — Седна на стола срещу нея. Миг след това му се дощя да стане и да си тръгне. Срамуваше се и не искаше момичето да го забележи. Ще си изпуши цигарата и ще си върви. Погледна дългите й спокойни пръсти, които държаха лъжичката и разбъркваха бавно кафето.

— Вярвате ли в неочаквани срещи?

Той я погледна.

— Не ви разбирам.

— Ами… в случайността. Като нашето запознанство тази вечер. Тези неща ги пише във всички големи книги. Е, не чак във всички, но в много от тях. Хората, които се запознават случайно, просто е трябвало да се запознаят. Това е много по-интересно, отколкото да те запознаят с някой, защото тогава този някой просто се е познавал с друг, който ви е запознал. С Грег се запознах — Грег е годеникът ми — чрез Рита, моя колежка от банката, но запознанствата с някои от най-близките ми приятели бяха съвсем случайни. — Тя говореше бавно и равномерно.

— Значи според вас има съдба?

— Разбира се, че има. А хората са символи. — Погледът й беше далечен и тъжен.

— Да — съгласи се вяло той и си помисли, че самата тя определено символизираше нещо, преди да се запознаят. А сега? Сега си казваше, че тя не притежава мъдростта или може би здравия разум, които виждаше у нея, докато я наблюдаваше през прозореца. — А аз какво символизирам за вас?

— Още не знам. Във всеки случай символизирате нещо. Какво точно — ще разбера скоро, може би утре или вдругиден.

Най-сетне вдигна чашата си и отпи от кафето.

— Когато бях в депресия, у дома беше дошъл един непознат, по-точно приятел на баща ми. Беше ми много неприятен и имах чувството, че символизира смъртта. И наистина, една седмица след като си замина, малкият ми брат се разболя от менингит на гръбначния мозък и почина.

Думите й го шокираха и той я погледна, без да каже нищо. Смъртта беше последното нещо, за което очакваше тя да заговори. Освен това думите й му напомниха собствения му сън, проклетия му повтарящ се сън.

— А аз какво символизирам за вас? — попита тя.

Той се изкашля смутен.

— Момиче, което си има дом, работа и годеник. Момиче, което е щастливо и доволно.

Бавно и тихо тя се засмя.

— Никога не съм се смятала за доволна.

— Хората рядко смятат себе си за доволни. Но такова беше впечатлението, което ми направихте. Чувствувах се потиснат, а вие изглеждахте щастлива. Затова ми беше приятно да ви гледам.

Вече нямаше чувството, че трябва да й се извинява или да се срамува. Тя не беше момиче, което би си помислило, че е идвал да я гледа как се съблича. Струваше му се прекалено невинна, за да си помисли такова нещо.

— Защо бяхте потиснат? — попита тя.

— Трудно ми е да говоря за това. — Намръщи се: — За да ме разберете, ще ви кажа, че животът има смисъл само тогава, когато живееш заради друг човек. След като ви видях през септември, аз започнах да живея заради вас, въпреки че не ви познавах.

Погледна масата навъсено; май беше произнесъл доста прочувствено слово, също като речта на Линкълн при Гетисбърг[28]. Момичето сигурно ще се изсмее или няма да му обърне внимание, или ще каже просто „аха“.

Тя въздъхна.

— Разбирам ви. Много добре.

Той вдигна поглед от масата, лицето му беше сериозно.

— В Хъмбърт Корнърс ли работите?

— Да, касиерка съм в банката. Понеже в университета учих счетоводство, помагам и на счетоводителите. Първата ми специалност беше социология, но не успях да завърша. Вероятно ще стана като онези жени, които се омъжват, раждат деца и когато те пораснат, отново се връщат в университета.

Сигурно е малко мързелива, помисли си той, много добродушна и мързелива.

— Скоро ли ще се омъжите?

— Ъхъ, през пролетта. Грег иска по-рано, но в края на краищата ние се познаваме само от четири месеца. Името му е Грегори Уинкуп. Занимава се с търговия на лекарства.

Робърт изведнъж се почувствува неловко.

— Ще се видите ли тази вечер?

— Не, тази вечер той е на път. Ще се върне утре. — Прие разсеяно цигарата, която той й предложи, и я запали с непривикнал жест.

— Много ли сте влюбена в него? — Страшно му се искаше да е така.

— Мисля, че да — каза тя сериозно. — Не толкова безумно като… Преди две години в Скрантън имаше едно момче, което ми харесваше повече, но се ожени за друга. Грег е чудесно момче. Страшно е мил. Пък и родителите ни много се харесват, така че няма да имаме никакви трудности в това отношение. Майка ми и баща ми не одобряваха онзи в Скрантън. Не че това щеше да ме спре, но все пак нещата щяха да се поусложнят.

Съвсем обикновена и скучна история, помисли си Робърт. Жалко. Явно не обичаше Грег достатъчно. Но макар да не беше лудо влюбена, тя очевидно бе много привързана към него, а такива бракове понякога се оказват по-щастливи. Нали двамата с Ники бяха лудо влюбени едни в друг. И какво излезе? Беше решил да стане и да си тръгне, когато тя каза:

— Мисля, че се страхувам от брака. — Беше втренчила поглед в пепелника, подпряла глава на ръката си с обърнати навътре пръсти.

— Чувал съм и други момичета да казват същото, преди да се омъжат. А и мъже също.

— Били ли сте някога женен?

— Не.

— Не мога да си представя човек с по-лек характер от Грег, така че ако някога се омъжа, сигурно ще е за него.

— Надявам се, че ще бъдете много щастливи. — Той стана. — Трябва да си вървя. Благодаря ви за…

— Обичате ли сладки?

Отвори вратичката на фурната, след това откъсна малко восъчна хартия от едно руло. В средата на всяка сладка имаше по една стафида. Извади половин дузина и ги зави в хартията.

— Знам — каза тя срамежливо, — сигурно си мислите, че не съм в ред или нещо такова. Може би е просто от коледното настроение. Във всеки случай мисля, че няма нищо лошо в това да подариш на някого сладки, нали?

— Чудесно е — каза той и двамата се засмяха. Пъхна внимателно сладките в джоба на палтото си. — Много ви благодаря. — Тръгна към вратата.

— Ако пак почувствувате нужда да поговорите с някого, обадете ми се и елате вкъщи. Ще ви запозная с Грег. Не е нужно да му казваме как сме се запознали. Едва ли би разбрал. Ще измисля нещо — например, че сте приятел на Рита.

Робърт поклати глава.

— Благодаря ви, мис Тийролф. Убеден съм, че Грег не би разбрал. Мисля, че е по-добре изобщо да не се срещаме с него. — В този момент видя, че тя също се почувствува отблъсната. Така да бъде, помисли си той.

— Ще се радвам, ако ми се обадите някой ден — каза тя простичко и тръгна към вратата. — Не сте ли с кола?

— Оставих я малко по-надолу. — Срамът го обзе наново, с пълна сила.

— Довиждане. — Запали лампата на верандата.

Тя осветяваше само началото на алеята и Робърт извади фенерчето си. Като стигна пътя, започна да си подсвирква някаква мелодия — от нерви, срам или лудост, или може би трите заедно.

Половин час по-късно беше в апартамента си. Запали цигара и малко след това телефонът звънна. Обаждаше се Ники от Ню Йорк.

— И къде беше досега?

Робърт се намести удобно в креслото — надяваше се, че така гласът му звучи приятно и спокойно.

— Бях излязъл за малко. Извинявай. Отдавна ли звъниш?

— От няколко часа. Нося ти голяма и радостна вест. След месец ще бъдеш свободен човек. А аз ще се омъжа за Ралф веднага след това.

— Чудесно. Радвам се, че нещата са се придвижили. Нямах никакви вести от адвоката.

— А защо си смятал, че ще имаш? Аз съм тази, която му нарежда какво да прави — каза тя малко надменно.

— Благодаря ти все пак, че ми се обади.

— Скоро ще получиш сметката. Половината аз, половината ти, нали?

— Да, разбира се.

— Как си с ума? Още ли е на мястото си?

— Струва ми се, да.

Как съжаляваше, че изобщо бе споменал нещо за „разсъдъка“ си пред Ники. Веднъж, когато разговаряха за депресиите му, той й беше споменал, без да се замисли, че депресиите са такова мъчение, та могат да те накарат да си загубиш разсъдъка или нещо подобно. Ники се отнесе към думите му с много разбиране, дори го посъветва да отиде при психиатър и той бе отишъл. Но само няколко дни след това започна да му натяква — щом самият той признава, че е луд, значи наистина е така, било я страх да живее под един покрив с него и въобще как е възможно да обичаш луд човек и да му вярваш.

— И докога ще стоиш заровен в оная дупка? — продължи тя и Робърт чу как запалката й щракна.

— Градът не е никак лош. Разбира се, нямам намерение да остана тук до края на живота си.

— Намеренията ти не ме интересуват.

— Добре, Ники.

— Как си с гаджетата?

— Вероника, защо не си гледаш Ралф и картините и не ме оставиш на мира?

— Ще те оставя, хич не се бой. Ти си мухльо, а на мен от такива ми е дошло до гуша. И понеже спомена за картините ми, ще ти кажа, че днес нарисувах две платна и половина. Какво ще кажеш? Ралф ме вдъхновява. Не е като теб, да се върти като муха без глава…

— Да, знам. Разбирам.

Тя се изсмя презрително. В паузата от няколко секунди, докато тя се мъчеше да измисли още нещо, той каза:

— Още веднъж ти благодаря, че ми се обади, за да ме уведомиш, Ники.

— Всичко хубаво! — Тя затръшна телефона.

Робърт свали вратовръзката си, влезе в банята и си изми лицето, защо беше винаги толкова сърдита, питаше се той, откъде това желание да се подиграва и да уязвява? Беше му омръзнало да си задава този въпрос и все пак, помисли си той, беше съвсем естествено да си го задава. Дори Питър Камбъл — или може би Вик Макбейн? — го беше попитал същото, когато Робърт му разказа за едно от скарванията им с Ники. Поводът беше смешен — бяха се скарали за цвета на една тапицерия и Робърт затова го и разказа. Но онова, което последва, не беше никак смешно, защото Ники се сърди през целия ден и цялата вечер, и на следващия ден — целия уикенд, спомни си Робърт. Разказа случката на Питър и сега си спомни как усмивката изчезна от лицето му. „Не разбирам защо е трябвало да се разсърди толкова“, каза Питър. Робърт можеше донякъде да си обясни поведението й. Например Ники се дразнеше от честите му депресии и необясними меланхолии и той не можеше да й се сърди. Освен това Ники беше много амбициозна в работата си и се страхуваше, че един мъж може да й попречи, като й отнема от времето или бог знае по какъв друг начин, че може да доминира над нея (много показателно беше решението й да се омъжи за Ралф Юрген, доста слабохарактерен човек, помисли си Робърт, когото Ники лесно можеше да командува). Или пък на Ники й липсваше самоувереност и беше толкова болезнено чувствителна, че не можеше да понесе и най-дребната забележка и към края на брака им беше започнала да го обвинява в неща, които никога не бе казвал, но когато отричаше, тя му отвръщаше, че се е побъркал. Робърт прехвърляше всичко това в главата си, но то не обясняваше яростта, с която тя се нахвърляше върху него, не я обясняваше по задоволителен начин. Веригата се късаше някъде и той се съмняваше, че някога ще успее да намери липсващото звено, съмняваше се, че то ще изскочи отнякъде и той ще може да каже: „А, разбирам, сега вече всичко идва на мястото си.“

Стоеше на прозореца и гледаше бялата двуетажна къща отсреща, чиито най-горен прозорец беше отрупан с цветя. Зад тях имаше кресло, на което понякога седеше възрастен човек и четеше вестник, но тази вечер креслото беше празно. В сенките на верандата се виждаше детско колело. На ъгъла вляво се намираше ухаещата на шоколад дрогерия-закусвалня, откъдето Робърт на няколко пъти бе купувал паста за зъби и ножчета за бръснене. На следващия ъгъл, извън полезрението му, беше мрачната сграда на Дружеството на младите християни. Две или три преки по-надолу бе гарата, където отиде да прибере един кашон с вещи, които беше забравил и Ники му бе изпратила. „Забравил“ не беше точната дума, тъй като повечето от нещата в кашона той бе купил за дома им — една доста скъпа четка за дрехи, ваза, голям стъклен пепелник, двадесет и пет сантиметровата статуетка от времето на маите, която откри в един магазин в Гринич Вилидж. Но с този жест Ники искаше да му каже: „Между нас всичко е свършено и аз не искам да виждам проклетите ти вещи!“ Да, тя беше свършила с него изведнъж, така както бе свършила с псевдонима, с който се подписваше на картините си. В момента беше на четвъртия или петия псевдоним — Амат. Освен ако Ралф не я е вдъхновил толкова силно, че е решила и него да промени. „Кога ли и Ралф ще бъде подложен на същото отношение? — помисли си Робърт. — Кога ли ще започне да търпи неоправданите промени в настроението й, безпричинните кавги, скандалите, които се редуваха с извинения? И кога ли ще му дотегнат пияниците, хъркащи във ваната, на канапето в хола и дори в собственото му легло?“ Робърт влезе в кухнята и си сипа малко уиски с вода. Бяха му необходими цели шест месеца — последните шест месеца от съвместния им живот, — за да разбере, че Ники играеше, и то така добре, че успяваше да се разплаче с истински мокри сълзи, когато му се извиняваше, когато го уверяваше, че го обича и все още вярва, че нещата могат да се оправят. И всеки път у Робърт бликваше надежда и той й казваше. „Разбира се, че ще се оправят. Та ние се обичаме, за бога!“ Тогава по нейна молба Робърт се изнасяше от хотела, в който се бе нанесъл пак по нейна молба; след това играта отново започваше с безпричинна кавга: „Връщай се в мръсния си хотел! Не искам да те виждам тук! Намери си и някоя уличница, ако искаш, хич не ми пука!“ После бавно, но сигурно Ралф Юрген се беше появил на хоризонта и колкото по-сигурна в него ставаше Ники, толкова повече отслабваше интересът й към играта с Робърт.

А началото беше толкова различно. Бяха много влюбени и Ники често му казваше: „Ще те обичам до края на живота си. За мен не съществува никой друг“, и той имаше всички основания да й вярва. Техни приятели бяха споделили с него, че и на тях е казвала същото. Това беше вторият брак на Ники, но тези, които познаваха първия й съпруг — всъщност те бяха много малко, тъй като Ники очевидно бе прекъснала връзките си с всички, които познаваха Орин Деск, — твърдяха, че тя никога не е била толкова влюбена в него. Бяха решили да заминат на околосветско пътешествие след две години — всъщност догодина. Спомни си, че веднъж тя отиде чак до Бруклин, за да му намери една тушовка. Известно време, може би около година, Ники наистина го бе обичала. След това започнаха спречкванията, дребните спречквания, от които тя беше способна да направи бурен скандал. Какво правеха писмата от Мариън на дъното на чекмеджето му? Мариън беше момичето, в което Робърт бе влюбен четири години преди това. Беше забравил за съществуването на писмата, но Ники ги бе намерила и прочела до едно. Подозираше го, че продължава да се среща от време на време с Мариън — която впоследствие се бе омъжила, — може би на обяд, може би когато й казваше, че има много работа в службата и ще закъснее. Накрая Робърт взе писмата и ги изхвърли в шахтата, след което съжали. Какво право имаше Ники да бърка в чекмеджето му? Струваше му се, че тя се чувствува несигурна — поне така изглеждаше, — защото й липсва удовлетворение от работата. Бяха се запознали в момент, когато Ники започваше да осъзнава, че за да стигне до престижните галерии, не е достатъчно да кани техните собственици и критиците на пищни приеми. С неголямата рента, която получаваше от семейството си, и със заплатата на Робърт Ники можеше да си позволява доста претенциозни приеми. Почти без изключение обаче директорите на галериите я бяха посъветвали да опита най-напред на Десета улица и постепенно да наложи името си и накрая Ники се беше примирила с факта, че ще трябва да извърви този път. А и само да изложиш картините си на Десета улица, се оказа съвсем не лека работа. За двете години и половина, през които бяха женени, Ники бе участвувала в три, и то колективни, изложби. Критиците не им обърнаха особено внимание.

Робърт отиде до гардероба, за да вземе сладките от джоба на палтото си. Напипа восъчната хартия — ето ги, съвсем реални и материални. Усмихна се. Все пак на този свят имаше симпатични хора, мили хора, добри хора, може би и семейни хора, които дори когато се карат, не се държат един с друг като смъртни врагове. Робърт се упрекваше, че преживява прекалено тежко раздялата си с Ники просто защото е тяхната раздяла и че позволява болката му да го засегне толкова дълбоко просто защото е негова болка. Човек трябва да възприема нещата във взаимната им връзка. Това именно отличава нормалния човек от неуравновесения. Не го забравяй, каза си Робърт.

Отхапа от сладката и си спомни, че идва Коледа. Джак Нилсън го беше поканил да прекара празника у тях и Робърт бе склонен да приеме. Ще купи много играчки за дъщеричката им. Това му се струваше по-добра идея, отколкото да отиде чак до Чикаго при майка си и съпруга й Фил; а и нали ако отиде, ще трябва да им каже, че се е разделил с Ники, макар че майка му едва ли ще започне да го разпитва. Вторият баща на Робърт имаше две дъщери от първия си брак, който имаха свои деца, така че къщата им бездруго щеше да е пълна на Коледа. Поканата на Джак Нилсън беше по-привлекателна и от няколкото други, които бе получил от приятели в Ню Йорк, защото те бяха приятели и на Ники.

4

— Здравейте — каза тя. — По-добре ли се чувствувате?

— Кой се обажда?

— Джени Тийролф — отвърна гласът спокойно и приветливо. — Исках да разбера как се чувствувате. Как прекарахте празниците?

— Много приятно, благодаря. А вие?

— Също. При моите родители и при родителите на Грег. В домашна обстановка.

— Коледа е семеен празник. Снегът не ви ли създаде трудности?

— Дали ни е създал трудности? В момента съм откъсната от света. А при вас как е?

Той се засмя.

— В града е по-лесно.

— Утре сутринта ще дойдат да ми изчистят снега. Осем долара за снегорина. Това е третият снегорин, който викам. Каква зима! Добре поне, че телефонът ми не е прекъснат, но токът спря една вечер.

Пауза. Робърт не можеше да измисли какво да каже. За момент си спомни, че за Коледа не й бе пратил цветя, че бе потиснал желанието си да го направи. Накрая не й изпрати нищо.

— Депресията май ви мина? — попита тя.

— По-добре съм.

— Мислех да ви поканя на вечеря тази седмица. В сряда свободен ли сте?

— Благодаря ви, но защо да не ви поканя аз? Не искате ли да излезем някоя вечер?

— С голямо удоволствие.

— В околността има два хубави ресторанта. Чували ли сте за „Джасерин Чейнс“ в Кромуел?

— „Джасерин Чейнс“?

— Така се казва мотелът. Към него има и ресторант. Чувал съм, че е много хубав. Искате ли да се срещнем там?

— Добре.

— В седем?

— Чудесно — каза тя.

Няколко минути след разговора Робърт се чувствуваше отлично, докато не го осени една мисъл: тя ще дойде с Грег и Грег ще го обади на полицията. Пропъди мисълта от главата си — тя не би направила такова нещо, не беше толкова пресметлива, сигурен бе. Радваше се, че му бе дошло наум да й предложи да се срещнат направо в ресторанта, вместо да я вземе от тях. Така срещата им щеше да е по-непринудена.

В сряда вечерта падна суграшица, покритите със сняг пътища се заледиха и станаха опасни. Робърт очакваше, че момичето ще закъснее или ще му звънне, за да се извини, че няма да дойде, но тя не се обади и пристигна в „Джасерин Чейнс“ точно в седем. Робърт я чакаше във фоайето, което с махагоновото си стълбище, килими, огледала и картини приличаше на преддверие в частен дом. Беше обула дебели ботуши, а в ръка носеше обувки с висок ток. Преобу се пред гардероба, подпирайки се на ръката му.

— Тези ботуши са наистина ужасни — каза тя, сякаш се извиняваше.

Заведоха ги до масата им, която не беше нито много близо, нито много далече от камината. Робърт й предложи коктейл и тя избра „Манхатън“. Носеше рокля на сини и черни шарки, която му се стори не съвсем нова и прекалено официална за нея. Обиците й представляваха сребърни полукръгове. Разговорът им в първите петнадесет минути беше съвсем банален. („Единствената кола на която можеш да разчиташ в киша, е фолксваген“, каза Джени). Робърт се чувствуваше неловко от миризмата на лосиона, с който бръснарят беше напръскал косата му, преди да успее да го спре. Погледът на момичето се спираше върху него, понякога се задържаше по-продължително, но Робърт нямаше представа какво мисли, а и разговорът, който водеха, нищо не му подсказваше. Тя бъбреше непринудено за семейството си в Скрантън, за старомодния си баща, който не искал дъщеря му да следва и настоявал да запише освен социология и икономика. Попита го къде е учил. Завършил бе университета в Колорадо чак на двадесет и четири годишна възраст поради парични затруднения, каза й той — но в действителност не успя да завърши по-рано поради тежката депресия, в която изпадна на деветнадесетгодишна възраст, една година след като майка му се омъжи повторно. Робърт гледаше на този период като на най-неудачния в живота си и дори изпитваше смътно чувство на срам. Мисълта, че семейството им се е разбило, го измъчваше, макар че одобряваше решението на майка си да се омъжи повторно и харесваше съпруга й. Собственият му баща пиеше много, прахосваше парите си и единствено благодарение на изключителното търпение на майка му семейството, което се състоеше само от тях тримата, тъй като Робърт беше едно дете, успя да се запази, докато бащата не загина при автомобилна катастрофа, когато Робърт беше на седемнадесет години. Но Робърт не спомена нищо от това пред Джени.

— Колко ще останете в Лангли?

— Не знам. Защо?

— Имате вид на човек, който няма да се задържи, защото предпочита големия град.

Робърт доля около един пръст вино в чашата й, за да е наполовина пълна. Сети се, че си бе сложил златните копчета за ръкавели, които Ники му бе подарила за първата годишнина от сватбата им, и придърпа ръкавите на сакото, за да ги скрие.

— Къде ще живеете с Грег, след като се ожените?

— Грег иска да отидем в Трентън. Било добре за работата му. Ужасно грозен град в сравнение с Принстън, но в Принстън е много скъпо. Вече е намерил и къща в Трентън, в която трябва да се нанесем на първи юни.

— Харесва ли ви къщата?

Известно време тя мълча, след което каза сериозно:

— Работата е там, че не съм сигурна дали трябва да се омъжа за Грег.

— Така ли? Защо?

— Не съм съвсем сигурна, че го обичам достатъчно.

На Робърт не му идваше нищо подходящо наум. Тя беше свършила вечерята си.

— Няма да се омъжа за него — каза тя.

— Кога го решихте?

— Малко след Коледа. — Завъртя запаления край на цигарата си в пепелника.

Келнерът разчисти масата и ги попита дали ще желаят десерт. Робърт не искаше, но менюто им препоръчваше като специалитет на заведението домашно приготвен ябълков пай и когато го предложи на Джени, тя се съгласи. Поръча два десерта с кафе.

— Моят съвет е — каза той — да изчакате няколко месеца. — Може би ви притеснява това, че Грег много бърза.

Тънките й вежди леко се свъсиха.

— И да изчакам, няма да има полза. Аз съм сигурна в това, което ви казах.

— Говорихте ли с Грег?

— Да, но той смята, че ще размисля. Говорих с него между Коледа и Нова година.

Донесоха им ябълковия пай и кафето. Робърт поръча два коняка „Курвоазие“. Накрая ще се омъжи за Грег, помисли си той.

— Мога ли да ви задам един личен въпрос? — попита Джени.

— Моля.

— Жена ли беше причината да напуснете Ню Йорк?

Робърт я погледна. Нито един мускул не беше трепнал по лицето му.

— Не. Имах неприятности в службата. Освен това щяха да събарят сградата, в която живеех.

Тя не го попита нищо повече. Робърт усети, че не му е повярвала. Изпиха си коняка мълчаливо.

— Ще си вървим ли?

— Да, разбира се. — Робърт се огледа за келнера.

Подписа чека на вратата и се върна на масата, за да остави бакшиш.

Момичето си обуваше ботушите пред гардероба. Робърт й помогна да си облече палтото.

— Хайде да се поразходим с колата — каза тя.

— Добре — съгласи се той изненадан. — С вашата кола или с моята?

— С вашата.

Настроението й го озадачи. Видя колата й в паркинга на ресторанта. Отвори вратата на своя олдсмобил с подвижен капак — бяха го купили с Ники една година преди да се разделят, но сега тя нямаше претенции към него. Ралф Юрген имаше две коли.

— Къде искате да отидем? — попита той.

— Все ми е едно.

Снегът беше изчистен само от големите магистрали, а по тях нямаше нищо интересно. Пусна отоплението на най-силно, защото тя се беше свила, загърната в палтото си. Гледаше право пред себе си. Той реши, че няма да прави усилия да поведе разговор, но след няколко минути започна да се чувствува неловко. Откъде й беше хрумнало да се разкарват по пътищата точно сега, когато суграшицата беше преминала в ситен студен дъжд — при това съвършено безцелно? Какво целеше — да го накара да спре колата на някое тъмно място и да се опита да се нахвърли върху нея? Едно разумно момиче не би поискало от мъж, който се е проявил като маниак, да я разхожда с колата си. Изведнъж се почувствува нещастен и потиснат.

— Времето не е за разходки с кола — каза той и спря при една бензиностанция. — Какво ще кажете да се върнем? — Обърна и потегли обратно към ресторанта.

— Времето не ми пречи. Понякога изпитвам нужда от движение, просто от движение, все едно в каква посока. — Продължаваше да гледа право пред себе си. — В такива моменти излизам и се разхождам с часове.

Ядът и неприязънта му постепенно изчезнаха. Момичето изобщо не мислеше за него. Беше изцяло погълната от собствените си мисли. Неусетно Робърт започна да я чувствува близка. Самият той често изпадаше в подобни настроения — „загубваше връзка с действителността“, както се бе изразила Ники.

Стигнаха паркинга на ресторанта и момичето отвори вратата веднага щом колата спря. Той излезе заедно с нея.

— Ще се оправите ли сама до вас? Имате ли достатъчно бензин?

— Да, да, разбира се. — Гласът й прозвуча тъжно и объркано.

Робърт беше разочарован от завършека на вечерта. Искаше тя да е весела и бъбрива, смяташе, че ще изпият още по един коняк и ще останат на масата докъм единадесет. Сега беше едва десет часът.

— Благодаря ви за приятната вечер — каза той.

Изглежда, не го беше чула. Влезе в колата си.

— Джени, съжалявам, ако съм ви обидил с нещо. Може би не трябваше да казвам нищо за Грег. Не е моя работа.

— Не, то засяга само мен — каза тя. — Не сте ме обидили, честна дума. Просто има дни, когато не мога да разговарям. Знам, че е ужасно, но какво да направя?

Робърт се усмихна.

— Това не ме смущава.

— Ще ми дойдете ли на гости някоя вечер?

— Защо не? Тъкмо ще ме запознаете с Грег. Ще ме представите за приятел на Рита.

— С Грег ще се видим чак на двадесети януари. Така сме се разбрали. Тогава му е рожденият ден.

— Значи ще се видим след това.

— А защо не другата седмица? — попита тя, усмихвайки се срамежливо и някак неудържимо. — Защо не в понеделник? Или неделя? Бива ме да готвя, ще видите.

Имал бе възможност да се убеди. Робърт не искаше да ходи у тях, когато е сама. Изведнъж видя поведението на момичето в друга светлина.

— Бих предпочел да не е сега. Нека мине двадесети януари — каза той с усилие, но твърдо.

— Не бъдете толкова упорит. Каня ви в края на краищата. Толкова ли сте зает?

— Не, не съм толкова зает.

— Тогава елате на вечеря в неделя. Към пет часа. Следобед ще ходя на ски с една приятелка, но ще се върна най-късно в четири часа. Вие карате ли ски?

— Едно време карах, но сега нямам ски.

— Там можете да вземете под наем. Елате с нас в неделя. Знаете ли къде е Вареквил?

Не знаеше, но тя му обясни къде се намира и как да стигне до ски-центъра, който беше на около една миля от града. Възможността той да дойде толкова я зарадва, че Робърт просто не можеше да й откаже. Разбраха се да се срещнат в два часа следобед и след това да вечерят в дома й.

Тази нощ Робърт спа лошо — от кафето, коняка или цялата вечер. Флаконът с таблетките за сън „Секонал“, който си беше донесъл от Ню Йорк бе празен от известно време, но той не си бе направил труда да отиде на лекар в Лангли, за да си вземе нова рецепта. Мислеше си, че повече няма да има нужда от таблетки за сън, но очевидно се бе лъгал.

5

Приятелката на Джени беше двадесетгодишно момиче на име Сузи Ескъм. Живеела в съседната къща, каза тя, на около половин миля надолу по пътя, и следвала икономика в Лангли. Робърт научи всичко това веднага, без да й е задал нито един въпрос. От този момент нататък дори когато се спускаха по слабия склон, стигащ до горичката, и се изкачваха нагоре, хванати за въжето, Робърт усещаше върху себе си погледа на Сузи, която го наблюдаваше с интерес и любопитство. Тя явно се познаваше с Грег, знаеше, че Джени и Грег са сгодени, и й се струваше странно, че Джени си има друго „гадже“. Робърт се чувствуваше много стар, като възрастен сред група ученици. Съвсем съзнателно се държа хладно с Джени, като се стараеше да не й обръща много внимание. Тя обаче беше в повишено настроение, разсмя се весело двата пъти, когато Робърт падна, след това се завтече да му помогне да се изправи. Караше ски доста добре и би могла да се справи и с по-трудна писта.

— Познавате ли Грег? — попита го Сузи.

Пиеха горещо кафе от термоса, който Сузи бе донесла. Джени беше изпила кафето си и се бе отдалечила на няколко метра от тях, готова да се спусне отново по пистата.

— Не, не го познавам — каза Робърт.

— Така ли? Аз пък мислех, че се познавате отдавна с Джени.

Робърт не знаеше какво й е казала Джени. Сузи го гледаше с бляскавите си тъмни очи. Имаше малки и пълни устни, винаги готови да се засмеят, и сега се усмихваха дяволито, леко стиснати.

— Не, немного отдавна. — Отскоро и отдавна са относителни понятия, помисли си Робърт.

— Как се запознахте?

Стана му смешно от любопитството й, изпита и раздразнение.

— Чрез общи приятели — отговори той. Стана от дървената пейка и потърси цигарите си. Предложи и на нея.

— Благодаря, не пуша. Разбрах от Джени, че работите в Лангли.

— Да, в самолетостроителното предприятие. — Робърт погледна маншетите на панталоните си, напъхани, в разрез с модата, във взетите под наем скиорски обувки.

— Мисля, че ще опитам още един път — каза той и се отправи към пистата. Джени се изкачваше, хваната за въжето.

— В къща ли живеете в Лангли?

— Не, в апартамент — извика той през рамо и побърза да се отдалечи на достатъчно разстояние от нея.

Джени свали едната си ръка от въжето и я протегна към него.

— Ох! — възкликна тя запъхтяна. Бузите й бяха поруменели. — Защо не направят един ски-влек?

Робърт понечи — и веднага се отказа — да й подаде ръка, за да я издърпа догоре.

— Мисля, че все пак няма да се спусна — каза той, загледан намръщен в пистата. — Стига ми толкова.

— Остаряваш — каза Джени.

— Позна.

— На колко си години?

— През юни ще навърша тридесет.

Тръгнаха си малко преди четири — Сузи и Джени в колата на Джени, Робърт в своята. Потегли към къщата на Джени, като се движеше на значително разстояние от тях. Джени подмина дома си и отиде да закара Сузи и когато Робърт влезе в алеята, колата й вече не се виждаше. Надяваше се, че не е казала на Сузи, че ще вечерят заедно. Начинът, по който се бе сбогувал с Джени, би могъл да означава, че няма да се видят повече същия ден. Чакаше Джени, застанал до колата си, и след малко синият й фолксваген спря до него.

— Хайде да запалим камината — каза Джени.

Вътре беше топло, макар тя да се бе оплакала, че духало отвсякъде и непрекъснато откривала нови пукнатини за запушване и фуги за уплътняване. Запалиха камината в хола и Робърт излезе, за да донесе още дърва. Джени приготвяше задушено пиле с кнедли. Пиха коктейл „Манхатън“ в хола и разгледаха един албум със снимки. Повечето бяха семейни снимки, но имаше и пет-шест на нейни „гаджета“.

— Това е момчето, в което бях толкова влюбена — каза Джени и му показа едър рус младеж в смокинг.

Робърт не виждаше нищо интересно и забележително в него.

— Този, когото родителите ти не харесваха?

— Да, сега се радвам, че стана така. Миналата година се ожени за някаква глупачка. Мисля, че беше най-обикновено увлечение от моя страна.

Нови снимки. Джени и брат й по бански костюми в лятната вила на родителите й близо до Скрантън. Беше Еди, който починал на дванадесет години.

— Еди рисуваше много хубаво. Може би щеше да стане художник — каза Джени. — Още пазя негови рисунки.

Робърт я погледна. Лицето й беше тъжно, но в очите й нямаше сълзи.

— Този човек, който е бил у вас, преди брат ти да се разболее — как изглеждаше той?

— Ами… — Джени се загледа в пространството. — Нищо особено. С кестенява коса и кафяви очи. Около четиридесет и пет годишен. Малко пълен. Имаше изкуствени зъби.

Робърт се усмихна, изпита странно облекчение. Този човек никак не приличаше на брат Смърт от сънищата му. Страх го беше, че може да има някаква прилика.

— Защо? — попита Джени.

— От време на време имам странен сън. Приближавам се до една маса, на която седи сам човек в свещенически дрехи. Питам го: „Вие ли сте брат Грийн?“, или пък „брат Смит“, или „брат Джоунс“, или някакво друго име. Той ме поглежда, усмихва се и казва: „Не, аз съм брат Смърт.“

— И после?

— После се събуждам.

— Как изглежда този човек?

— С черна права коса, прошарена на слепоочията. Има златен зъб. Носи очила с черни рамки. — Робърт сви рамене. Можеше да продължи описанието, можеше да нарисува точен портрет на брат Смърт. Отмести поглед от лицето на Джени, която го слушаше с огромен интерес.

— И след това изпадаш в депресия — каза тя.

— Е, не за дълго. Може би за около две минути — каза Робърт и се усмихна. Изправи се. — Да ти помогна ли с нещо?

— Благодаря, няма нужда. Аз мисля, че когато смъртта дойде, тя ще има образа на човек. И когато видиш този човек, ще разбереш, че това е той или по-скоро тя, защото ще има нещо, което да ви свързва много тясно.

Робърт понечи да каже: „Това са глупости“, но се въздържа. Джени гледаше много сериозно на идеята си — беше повече от ясно.

— Не си ми показала горния етаж. Искаш ли да ме разведеш?

От коридора на горния етаж се влизаше в четири правоъгълни стаи и в банята. Стаите бяха наредени приятно, макар и скромно и навсякъде имаше саксии с цветя — не бяха прекалено много, точно колкото трябва, някои от тях върху еднометрови подставки във викториански стил.

— Имаш ли отвертка? — попита Робърт.

— Да, защо?

Робърт посочи с глава зейналата врата на един шкаф — малко преди това се бе опитал да я затвори.

— Ще ми отнеме не повече от минута. Прозорецът в спалнята също. Ако поправя механизма му, няма да има нужда да го подпираш с книга.

Тя слезе в кухнята за отвертката и се върна с чук и кутия с винтове.

Четиридесет и пет минути по-късно Робърт слезе долу, след като беше поправил бравите на двете врати, механизма на един прозорец, бе свалил разклатената стъклена полица в банята и я бе закрепил за дървения плот под аптечната. Джени се качи, за да види какво е направил.

— На мен това би ми отнело цяла седмица! — възкликна тя.

Робърт усети, че си е сложила парфюм.

— Донесох малко вино — сети се той. — Обу си галошите и отиде до колата. Беше донесъл бутилка бяло вино, което за щастие вървеше с пилето.

Пет минути след като седнаха на масата, чуха, че по алеята идва кола.

— Гледай ти, неканени гости — каза Джени, отивайки към вратата.

Чу се скърцане на спирачки и затръшване на врата.

— Грег, нали ми обещааа — възкликна Джени и Робърт се изправи. Грег се появи на вратата, лицето му беше начумерено.

— Грег, това е…

— Робърт Форестър — каза Робърт. — Приятно ми е.

— Приятно ми е. — Грег погледна масата, Джени и очите му се спряха върху Робърт.

— Реших, че трябва да се запознаем.

— Ами запознахте се. Тъкмо вечеряхме, Грег. — Джени имаше отчаян вид. — Моля те, отиди си. Само този път!

Точно това не биваше да казва, помисли си Робърт, като видя гневните искри в очите на Грег.

— Нямах намерение да ви развалям вечерта, но пък и не виждам защо трябва да си тръгна. Какво пречи да почакам в хола?

Разстроена, Джени вдигна рамене и се обърна към Робърт.

Стъпвайки тежко, Грег влезе в хола по чорапи — очевидно обувките му се бяха изхлузили заедно с гумените галоши.

— Грег, би ли почакал горе? — попита Джени, застанала на кухненската врата.

Робърт се усмихна неспокойно. Джени говореше с такъв тон, сякаш Грег и бе брат и тя искаше услуга от него. Грег беше едро момче, над метър и осемдесет. Робърт нямаше никакво желание да се бие с него.

— Не. — Робърт чу шумолене на хартия — Грег беше седнал на канапето в хола.

Поне не ги виждаше в кухнята. Джени седна, а след нея и Робърт. В очите й имаше сълзи. Робърт взе вилицата си и й направи знак да стори същото. Тя взе вилицата си, след това я остави. Отиде в хола и пусна грамофона. Когато се върна на масата, Робърт стана.

— Искаш ли да си тръгна? — прошепна той.

— Не, не искам да си отиваш.

Ядяха без охота, но с упорство. Грамофонът продължаваше да свири музиката от „Лебедово езеро“. Стана му смешно от мелодрамата, която се разиграваше, но Джени беше толкова разстроена, че той не можеше да се усмихне. Извади носна кърпа от малкото си джобче и я подаде на Джени.

— Няма защо да се притесняваш — каза тихо той. — Ще си тръгна веднага и никога вече няма да те обезпокоя. — Пресегна се през масата, стисна окуражително ръката на Джени, след това я пусна, но Джени улови пръстите му.

— Как можа да постъпи толкова грубо и нечестно! Сузи е виновна, сигурна съм, че е тя. Да я вземат дяволите!

— Не е чак толкова трагично. — Най-сетне издърпа ръката си, след като на два пъти се бе опитал да я освободи. Кафето, изглежда, вече бе готово и той стана да го изключи. Джени седеше наведена над чинията си. Докосна рамото й.

— Тръгвам си — каза той и видя, че Грег стои на вратата. Беше спрял грамофона.

— Мистър… мистър…

— Форестър — каза Робърт.

— Нямам навик да се натрапвам, но в този случай… Не знам дали знаете, че съм сгоден за Джени.

— Знам — каза Робърт.

Джени се обърна рязко към Грег.

— Грег, много те моля да ме правиш сцени.

— Защо? Добре, няма — каза Грег, задъхвайки се от гняв, — но мисля, че заслужавам обяснение.

— Какво обяснение?

— Заради него ли не искаш да се виждаме? Не искаш ли да се омъжиш за мен?

— Грег, поставяш ме в неудобно положение — каза Джени. — Това е мой дом и ти нямаш право…

— Имам право да искам обяснение!

— Грег, аз нямам никакви намерения спрямо Джени — намеси се Робърт.

— Така ли? — попита Грег.

— Убеден съм, че и тя няма никакви спрямо мен — каза Робърт. — Не знам какво са ви казали.

Адамовата ябълка на Грег подскочи нагоре и надолу.

— Откога се познаваш с него, Джени?

Джени погледна направо в Грег и каза:

— Нямам желание да отговоря на въпроса ти.

— Сузи ми подсказа нещичко — каза Грег.

— Това не значи нищо! Не съм казала нищо на Сузи и не знам тя откъде черпи информацията си, но мисля, че би било по-добре да не се занимава с онова, което не я засяга. — Джени продължаваше да седи на стола. Ръката й стискаше облегалката му.

— Затова пък мен ме засяга — каза Грег. — Не може едно момиче, което си има годеник, да се среща тайно с друг, по когото, както се говори, е хлътнала. Най-малкото би трябвало да ми го кажеш.

— Кой го говори? Сузи ли? Аз не съм й казала нищо.

— Явно на Сузи не й е било трудно да се досети.

Робърт прокара длан по челото си.

— Вижте, Грег, това, което ви е казала Сузи, не е вярно и аз ви обещавам, че повече няма да се виждам с Джени, щом то причинява толкова неприятности.

— Причинява, прав сте.

Робърт взе палтото си от гардероба.

— Откъде сте, мистър Форестър?

— Живея в Лангли — отвърна Робърт.

— Тук е доста далече от вас.

— Грег, не ми харесва начинът, по който говориш — каза Джени. — Държиш се обидно с мой гостенин.

— Имам право да знам защо годеницата ми отказва да се вижда с мен в продължение на няколко седмици и иска да развали годежа — отговори Грег.

— Аз не съм причината — каза Робърт рязко и обу галошите си. — Довиждане, Джени. Благодаря ти за вечерята. Довиждане — обърна се той към Грег.

Джени беше станала от стола.

— Моля те да ме извиниш за невъзпитания ми приятел. Ужасно съжалявам, Робърт.

— Няма нищо — каза Робърт усмихнато и излезе. Зад себе си чу гласа на Грег през вратата: „Е, ще ми кажеш ли кой е той?“

Още една грешка, помисли си Робърт, когато потегли обратно. Но може пък и да е за добро. Сега Грег ще покаже на Джени, че не се шегува, и тя няма да може нито да го вижда, нито да му се обажда. Робърт се укори, задето изобщо прие да се види с момичето днес. Трябваше да й откаже твърдо, когато го покани да отиде с тях на ски. Грег имаше младежко, но едро лице — неправилен, голям нос, гъсти черни вежди, големи кокалести ръце. Носеше сивия кариран костюм, с който Робърт го беше виждал и преди — днес забеляза, че на ревера му има мазно петно, ризата му се беше измъкнала от панталона и образуваше гънка под жилетката. Няма да е чудно, ако в жилите му тече ирландска кръв.

6

Четвърт час след като се прибра, телефонът звънна.

— Здравей, Робърт, Джени се обажда. Грег си тръгна. Робърт, ужасно съжалявам за днес.

— Няма защо да се извиняваш. Съжалявам, че хубавата ти вечеря се провали.

— Можем пак да вечеряме заедно някой ден. Робърт, искам да се видим. Само седем и половина е. Мога ли да дойда у вас? Току-що говорих с Грег. Той знае, че няма да се омъжа за него, така че няма право да ми казва какво да правя и с кого да се виждам. Най-сетне разбра, струва ми се, че не се шегувам.

И Грег сигурно ще провери дали тя е излязла тази вечер, помисли си Робърт. Не е изключено и да дебне около къщата й, за да я проследи с колата си, ако тя реши да излезе.

— Джени, струва ми се, че си все още разстроена. Няма ли да е по-добре да си останеш у дома тази вечер?

— Много те моля, искам да се видим — почти изстена Джени. — Нека дойда у вас. — Очевидно нищо нямаше да я разубеди.

Е, имаше един начин да се сложи край на тази история, помисли си Робърт, и той щеше да го направи. Каза й, че може да дойде, и й обясни между кои улици се намира жилищната кооперация „Камелот“. Тя отвърна, че ще тръгне веднага.

Пет минути по-късно телефонът звънна отново. Надяваше се, че се обажда Джени, за да каже, че е променила решението си.

Този път беше Ники. Съобщи му, че е на коктейл, че е малко пияна и че е с Ралф, но много искала да му честити третата годишнина от сватбата им. Знаела, че са минали няколко седмици оттогава, но все пак по-добре късно, отколкото никога.

— Благодаря — каза той. — Благодаря ти, Ники.

— Помниш ли втората ни годишнина? — попита тя.

Едва ли би могъл да я забрави.

— Предпочитам да си спомням първата.

— Колко сме сантиментални! Искаш ли да говориш с Ралф? Рааалф!

Искаше му се да затвори телефона. Но нямаше ли това да бъде проява на страхливост? Или на неприязън? Остана да чака на телефона, загледан в тавана. Някъде от Манхатън долиташе шепот на гласове, които като във врящо гърне се надигаха и започваха да клокочат. После се чу щракване и връзката беше прекъсната. Тя беше затворила или пък някой друг беше затворил вместо нея.

Робърт си сипа уиски с вода. Да, помпеше втората годишнина от сватбата. Бяха поканили осем или десет души на гости и Робърт беше купил много божури и рози за апартамента и една тънка златна гривна за Ники. Никой не дойде. Приятелите им бяха поканени на коктейл от осем часа, но когато стана девет и петнадесет и все още нямаше никой, Робърт възкликна: „Не може да бъде! Да не би да сме ги поканили за друг ден?“ Тогава Ники, подпряла ръце на хълбоците си, каза: „Никой няма да дойде, скъпи мой, ще празнуваме само аз и ти. Да седнем на тази прекрасна маса имам да ти кажа някои неща.“ Тя дори не бе пила нищо, преди Робърт да се прибере. Той винаги можеше да определи на коя чаша е в момента. Не беше пияна и когато планираха вечерта десет дена преди това, или поне в промеждутъците бе трезва. Тази вечер тя говори без прекъсване в продължение на близо час и когато той се опитваше да каже нещо, тя просто повишаваше глас. Изложи пред него всичките му недостатъци, включително и как понякога оставя самобръсначката си на мивката, вместо да я прибере в шкафчето, и как няколко седмици по-рано забравил да вземе роклята й от химическо чистене. Не пропусна и бенката на едната му буза — прословутата бенка, чийто диаметър не беше и сантиметър и половина (веднъж я премери в банята с металната си линийка) и която в началото й се струваше благородна, след това — отвратителна и накрая започна да й прилича направо на тумор, и защо не отиде да я премахнат? Робърт си спомни, че по време на тирадата й си беше сипал втора чаша с нещо силно — най-разумното в случая беше да запази спокойствие, а алкохолът му действуваше успокояващо. Всъщност спокойствието му онази вечер така я беше вбесило, че по-късно, докато той се събличаше, за да си легне, тя на няколко пъти политна и нарочно се блъсна в него. „Не ти ли се иска да ме удариш, скъпи — говореше му тя. — Хайде, Боби, удари ме!“ — „Не“ — беше промълвил той. Колкото и да бе странно, точно в този момент нямаше никакво желание да я удари. Тогава тя го нарече ненормален. „Някой ден ще извършиш нещо страшно. Помни ми думите!“ И малко по-късно през нощта: „Каква шега, а, Боби!“, докато лежаха в леглото и тя притискаше бузата му с ръката си, не от нежност, а за да го ядоса и да му пречи да заспи. „Чудесна шега, нали, скъпи?“ Последва го в хола, когато той се премести на канапето. Най-сетне, към пет часа сутринта, тя заспа в спалнята и се събуди, когато той стана за работа. Главата й тежеше от изпития алкохол и както винаги в такива случаи тя беше изпълнена с разкаяние. Взе ръцете му в своите и започна да ги целува — държала се била ужасно, дали той може да й прости, обещавала никога вече да не прави така, той бил ангел и това, което му казала за недостатъците — а и те били съвсем незначителни, — не било на сериозно.

Чу сирената на патрулна лодка. Или човек е попаднал в бързея на реката, или пък някоя лодка е в опасност, помисли си той. Сирената продължаваше да вие — меланхолично, настойчиво, отчаяно. Опитваше се да си представи как, блъскан от водата, се преобръща върху скалите и изпаднал почти в безсъзнание, се мъчи да се захване за някой камък, но камъкът е прекалено хлъзгав или пък той самият е прекалено слаб, за да се задържи. А сирената продължава да вие, докато спасителните лодки осветяват повърхността на реката, без да могат да намерят онова, което търсят. Беше чувал колеги да казват, че ако попаднеш в бързей — а такива имаше няколко десетки на различни места по реката, — с теб е свършено. Най-многото, което спасителната служба може да направи, е да открие тялото. Един колега им беше разказвал как намерил тялото на възрастен човек на брега зад къщата си, където течението го би го изхвърлило, след като го влачило близо двадесет мили. Понякога намираха удавници, изхвърлени чак в Трентън. Робърт стисна зъби. Защо трябваше да си мисли за това, след като не смяташе нито да плува, нито да лови риба в реката дори през лятото?

Робърт отиде до бюрото си и започна да разглежда скицата на бряста, който се виждаше през прозореца му — умело и точно изпълнена скица, може би малко прекалено точно, за да е хубава, по като инженер той не можеше да се отърве от точността. Обратната страна на скицника беше празна и напролет, когато дърветата цъфнат, щеше да я запълни с рисунка на лист от бряст.

На вратата се почука. Робърт остави чашата си и отиде да отвори.

— Здравей — каза тя.

— Заповядай. — Дръпна се встрани, за да влезе. — Дай да ти взема палтото.

Тя му даде палтото си и той го прибра в гардероба. Този път не беше с дебели ботуши. Носеше обувките с висок ток.

— Чудесен апартамент — каза тя.

Той кимна, без да отвърне.

Тя седна в средата на канапето.

Той запали цигара и се настани на фотьойла, след това стана, за да вземе чашата си от бюрото.

— Ще пиеш ли нещо? Кафе? Имам еспресо, но ако искаш, мога да направя обикновено.

— Не, благодаря, нищо не ми се пие. Исках да ти кажа, Робърт, че когато говорих с Грег преди малко, не му казах, че ти си причината. Но донякъде е така.

Той прикова поглед в пода.

— Ти ме накара да видя нещо, за което досега бях сляпа. Като катализатор. Не е най-точната дума, защото катализаторът няма никакво значение сам по себе си, а служи просто за да промени нещо. А с теб не е така. Ти ми харесваш. Просто ми харесваш, каквото и да означава това.

— Ти не знаеш нищо за мен — каза той. — Не знаеш например, че съм женен. По-рано те излъгах. Женен съм от три години.

— Така ли? Значи все пак причината да напуснеш Ню Йорк е била жена. Съпругата ти.

— Да. — Очакваше това да я изненада повече. — Скарахме се. Не знаеш например, че на деветнадесет години получих нервна криза. Трябваше да се лекувам известно време. Психиката ми не е от най-уравновесените. През септември в Ню Йорк бях на границата на лудостта. Затова дойдох тук.

— Какво общо има това с отношението ми към теб?

Не му се искаше да произнася баналности от рода на тази, че когато едно момиче харесва някой мъж, обикновено се интересува дали е женен, или не.

— Виждаш ли, нещата се усложняват от факта, че с жена ми не сме разведени.

— Ще се развеждате ли?

— Не, просто искаме да поживеем отделно известно време.

— Е… Но моля те, не си мисли, че ще се опитам да попреча на отношенията ви. Не бих и могла, след като я обичаш. Просто исках да ти кажа, че аз те обичам.

Погледът му се стрелна към нея, после се отмести встрани.

— Мисля, че колкото по-скоро се отърсиш от това чувство, толкова по-добре.

— Няма да се отърся, сигурна съм. Винаги съм знаела, че ще разбера, когато ми се случи. Такъв ми бил късметът, но фактът, че си женен, не променя нищо.

Робърт се усмихна.

— Но ти си толкова млада. Всъщност на колко години си?

— На двадесет и три. Не съм чак толкова млада.

Робърт не би казал, че е и на толкова. Всеки път му се струваше все по-млада.

— Не мога да кажа нищо за Грег. Може би не е подходящ за теб. Във всеки случай аз не съм. Трудно се живее с човек като мен — чудак, и то не съвсем с всичкия си.

— Не е ли по-добре да оставиш на мен да преценя?

— Това, че съм те зяпал през прозореца на кухнята, не говори много добре за мен, не мислиш ли? Само да чуеш какво казва жена ми. Според нея съм готов за лудницата. — Той се изсмя. — Можеш да я попиташ.

— Не ме интересува какво казва жена ти.

Беше се отпуснала на канапето на една страна, облегната на лакътя си — фигурата й излъчваше спокойствие, но по лицето й се четеше решимост. Не снемаше поглед от него.

— Нямам намерение да си играя на любов, Джени.

— Аз не мисля, че си играеш. Според мен постъпваш много честно.

Робърт се изправи рязко, занесе чашата си до масичката на края на канапето и я остави.

— Да, но съм постъпвал и иначе, не помниш ли? Ще бъда откровен, Джени. Аз съм човек, комуто са необходими усилия, за да запази — как да кажа — разсъдъка си. — Сви рамене. — Затова дойдох тук. Животът ми е по-спокоен, отколкото в Ню Йорк. Разбирам се с колегите си. На Коледа бях с един от тях, с жена му и дъщеричката им и прекарахме добре. Но те не знаят какво ми струва това понякога, как имам чувството, че трябва непрекъснато да полагам усилия. — Млъкна и я погледна, надяваше се, че думите му не са останали без ефект.

Ако не друго, лицето й беше станало още по-спокойно.

— Всички ние трябва непрекъснато да полагаме усилия. Не ми казваш нищо ново.

Той въздъхна.

— Човек трябва да стои далеч от мен. Искам да разбереш това. Главата ми не е в ред.

— Кой ти го каза? Лекарите ли?

— Не, не лекарите. Жена ми, а тя би трябвало да знае, след като е живяла с мен.

— А когато отиде да се лекуваш? Когато си бил на деветнадесет години?

— Какво ми казаха лекарите тогава? Казаха ми, че това е реакция на слаб човек срещу трудно детство. На слаб човек. Получих криза, да. Това не е ли типично за слабите хора?

— Какво направи?

— Трябваше да напусна университета за известно време. Една нощ отидох да се къпя в езерото както бях с дрехите си, просто ми се прииска да го сторя. Почти бях решил да се самоубия и се опитах да го направя, но само се опитах. Един полицай се намеси. Помислиха, че съм пиян. Отървах се с глоба и една нощ в затвора. Твърдяха, че съм пиян, и аз не го отрекох. А защо според теб полицаите решиха, че съм пиян? Заради налудничавите неща, които им наговорих. — Изглеждаше невъзможно човек да убеди. Чудеше се какво още да й каже. — Веднъж насочих пушка срещу жена си. Беше легнала да спи. Седнах срещу нея, взех ловната й пушка и я насочих. Беше заредена. — В действителност пушката не беше заредена. Млъкна, за да си поеме въздух, без да снема поглед от Джени. Тя бе леко намръщена, но по лицето й нямаше уплаха, само съсредоточеност.

— И какво стана?

— Нищо. Направих го само за да видя, да се убедя, че никога няма да дръпна спусъка. Бяхме се скарали малко преди това. Този ден си помислих: „Толкова я мразя, че бих могъл да я убия, за да й отмъстя за всичко, което ми наговори.“ Но когато седнах срещу нея с пушката и видях тялото й в мерника, си помислих, че не си заслужава да убиеш човек заради когото или каквото и да било.

— Ами ето, значи си разбрал това.

— Да, но представи си, че се събуждаш и виждаш човек с пушка, насочена срещу теб. Какво според теб си е помислила жена ми? Какво според теб си помислиха хората, когато им разказа случката? А тя я разказа на доста хора. Казваше, че съм потиснат и мрачен и че някой ден ще извърша убийство. Казваше, че съм искал да я убия. Кой знае, може и да съм искал.

Тя се пресегна и взе цигарите му от масичката. Робърт й запали цигарата.

— Още не си ми казал нищо, което е наистина потресаващо.

— Не съм ли? А ти какво искаш? Вампири?

— Какво се случи, когато напусна университета?

— Всъщност загубих само един семестър и през това време ходих на психотерапия. Междувременно се залових и за работа — вършех какво ли не. Когато се върнах в университета, се настаних у един приятел, с когото учехме заедно. Той живееше близо до университета заедно с родителите си. Имаше братче и сестричка и у тях цареше пълен хаос. — Робърт се усмихна. — Но въпреки всичко чувствувах, че имам дом, разбираш ли? Не би ме разбрала, ако не ти се е случвало да нямаш дом. Живеех в мъничка самостоятелна стая и само в много редки случаи можех да уча цял час без прекъсване, тъй като децата непрекъснато влизаха и излизаха, но когато с Кърмит оставахме да четем до късно, майка му идваше към полунощ да ни донесе баница, кейк и мляко. Звучи смешно, но за мен това беше дом, какъвто нямах при майка си и баща си. Не че обвинявам майка си. С баща ми не й беше никак леко и тя се стараеше, но не можеше да съгради нещо здраво от онова, с което разполагаше: баща ми пиеше много и над нея непрекъснато висеше заплахата да се разведе или да бъде изоставена. Не знам дали се изразявам ясно. Сигурно не.

— Какво стана с Кърмит?

— Почина. — Робърт запали нова цигара. — Загина при злополука в Аляска. Служихме заедно — бяхме си уредили да ни изпратят в едно поделение. Мислехме, че могат да ни изпратят в Корея, но не видяхме нито Корея, нито истински бой. Кърмит загина от рикошет. Ударил го в гърба. Случи се една сутрин. Отидох за кафе и го оставих само за пет минути. Когато се върнах, намерих го мъртъв на земята, а около него се бяха събрали няколко души. — Робърт изведнъж се почувствува неудобно от сериозния й, прикован в него поглед. От години не беше споменавал името на Кърмит, нито пък бе разказвал за смъртта му на нюйоркските си приятели. Добави: — Веднага щом се уволних, заминах за Ню Йорк.

Джени кимна с глава.

— Значи и ти знаеш нещо за смъртта.

— Знам какво значи да загубиш приятел. Но за смъртта… Никога не съм виждал как убиват хора, които познавам, така както се случва на война. За смъртта? Не. — Робърт поклати глава.

— Знам много добре какво значи да се мъчиш да запазиш разсъдъка си. Изпитвала съм го. Когато малкият ми брат почина преди три години, изведнъж всичко ми се стори безсмислено. Имах чувството, че всички, с изключение на мен, са полудели. Нали знаеш какво казват — че това е типично за побърканите. — На устните й се появи срамежлива усмивка и очите й заблестяха. — Просто животът си продължи постарому — баща ми пак ходеше на работа, майка ми пак шеташе из къщи, въпреки че смъртта бе посетила дома ни. — Всмукна от цигарата си, загледана напред, невиждаща нищо. — Страхувах се от смъртта. Трябваше да мисля за нея, отново и отново, за да мога да я разбера — за себе си. Докато най-сетне тя се превърна в нещо познато и близко, разбираш ли? — Вдигна очи към него, след това отново се загледа напред. — Сега изобщо не се страхувам от смъртта. Разбирам защо човекът в съня ти казва „брат Смърт“.

— Да, но лично мен този сън ме безпокои — каза Робърт.

Тя го погледна.

— Ще престане да те безпокои, ако започнеш да мислиш за него. Ако мислиш достатъчно дълго.

Без да иска, Робърт поклати глава. Почти потрепери. Погледна младото й лице озадачен.

— Когато разбрах това за смъртта — продължи тя, — започнах да гледам на света по различен начин. Грег мисли, че смъртта ме потиска, но не е така. Просто ми става неприятно, когато чуя някой да говори за нея с ужас. Нали разбираш? Сега, след като се запознах с теб, вече виждам света в по-друга светлина, в много по-приятна светлина. Например обстановката в банката, където работя. Преди ми се струваше толкова мрачна и скучна, а сега е съвсем различна. Приветлива. Всичко е много по-лесно.

Той ли не познаваше това чувство? Чувството, че си влюбен? Изведнъж светът става хубав. Изведнъж от голите дървета започват да звучат песни. Момичето беше толкова младо. В момента говореше за Достоевски, но той почти не я слушаше, защото се чудеше как да прекрати всичко това, и то безболезнено. Разговорът им само я бе обвързал още по-силно. Крачеше из стаята, докато тя говореше за „съдба“ и „вечност“ — изглежда, вярваше в задгробния живот. Изведнъж Робърт каза:

— Джени, преди малко всъщност се опитах да ти кажа, че повече не можем да се виждаме. Съжалявам, но такова е положението.

Изведнъж лицето й доби трагичен израз, ъгълчетата на широката й уста увиснаха надолу и той съжали, че й го каза така направо, но какво друго можеше да стори? Крачеше из хола с пъхнати в джобовете ръце.

— Не ти ли е приятно да се виждаме? — попита тя.

— Напротив, много ми е приятно, но не бива. Приятно ми е, когато мисля за теб като за щастливо момиче. Можеш ли да го разбереш? Когато те гледах през прозореца на кухнята, ми беше приятно, че виждам пред себе си едно щастливо момиче, което един ден ще се омъжи за приятеля си, и това е всичко. Беше грешка, че се запознах с теб, и грешка, че… — Нямаше нужда да довършва изречението си. Искаше му се тя да си тръгне. Роклята й изшумоля и той се обърна — беше станала.

— Искам да ти благодаря за нещо — каза тя. — Ти ме накара да разбера, че не обичам Грег и не трябва да се омъжвам за него. За това съм ти много благодарна.

— Съмнявам се, че и Грег изпитва подобни чувства.

— Съжалявам. Както каза преди малко, такова е положението. — Опита се да се усмихне. — Е, довиждане.

Изпрати я до вратата. Беше взела палтото си от гардероба и го бе облякла, преди той да успее да й помогне. — Довиждане.

В следващия миг вече я нямаше. Стаята отново бе празна.

7

— Няма ли да ми кажеш къде живее в Лангли? — попита я Грег. — Имам му телефона и сега искам адреса.

— Попитай него. Ако той иска, ще ти го даде.

— А, съмнявам се, че ще поиска да ми го даде. Но аз го искам.

Джени въздъхна от раздразнение и погледна през рамо, за да види дали мистър Стодард не е някъде наблизо. Той не обичаше служителите да водят частни разговори и Грег го знаеше много добре.

— Трябва да вървя вече, Грег.

— Имам право да знам и имам право да се видя с онзи, щом като го искам.

— Не разбирам как успя да измислиш всичко това за двадесет и четири часа. Държиш се направо като дете.

— А ти като страхливка, Джени. Не те смятах за такава. А мистър…

— Можеш да ме наричаш каквато си искаш. Все ми е едно. — Тя затвори телефона.

Грег сигурно е в Ритърсвил, помисли си тя. Всеки понеделник спираше там — най-напред в дрогерията в града и след това в търговския център. Джени не се съмняваше, че когато Грег се обади на Робърт в пет и половина или шест, или в колкото часа се прибираше от работа, Робърт ще го успокои, че повече няма да се вижда с нея. Не искаше тя да бъде тази, която ще му го каже. Това би било победа за Грег, а според нея той се бе държал отвратително и не заслужаваше дори и най-дребната победа. В този случай победата бе наистина дребна, тъй като чувствата й както към Грег, така и към Робърт оставаха непроменени.

Трябваше да преброи парите в чекмеджето си наново, тъй като не бе записала докъде бе стигнала, когато Стийв я викна на телефона. Пак започна с банкнотите по петстотин долара.

— Хванах ли те! — извика Стийв зад нея и я сграбчи през кръста. — Кой беше?

— Стийв, престани, в момента броя.

— Грег няма търпение, а? — каза Стийв и се отдалечи.

Навела глава, Джени броеше упорито. От радиатора при краката й идваше топъл въздух. Когато се прибереше от работа довечера, в къщата й щеше да бъде студено. Ще пусне радиатора и за десетина минути ще стане топло, но ще прекара вечерта сама и няма да има с кого да седне на масата. Но Робърт беше там, в Лангли, на по-малко от петнадесет мили от нея. Не беше споменавал, че ще се връща в Ню Йорк. Джени се чудеше дали да повярва за жена му. Робърт не й приличаше на лъжец — той бе по-скоро човек, който, и да иска, не би могъл да излъже убедително, дори и толкова, колкото — ако бе лъгал — предния ден; така че трябваше да му повярва, че е женен. Може би няма да успеят да се сдобрят, помисли си тя. А и кой би могъл да каже какво ще се случи? Никой. Не й се искаше Робърт да се върне при жена си, но и не се надяваше, че ще се раздели с нея, защото беше безполезно да храни подобни надежди. И на второ място, всъщност на първо, тя искаше Робърт да бъде щастлив. Колко странно — и Робърт повтаряше, че й желае същото. Джени изчисли общата сума — единадесет хиляди петдесет и пет долара и седемнадесет цента, сложи чекмеджето обратно в огнеупорния шкаф и го заключи с ключа, който висеше заедно с останалите на ключодържателя. След това взе вносните бележки, получените чекове, бланките за изплатени и продължени заеми и бележките за специалните вноски за Коледа и ги занесе за проверка на Рита, която работеше на сметачната машина в задната стая.

— Мисис Макграт смята, че са я излъгали с десет долара — каза Джени. — Провери и ми кажи. Това е, което получих днес.

— А, тази ли? Нея я лъжат два пъти седмично — каза Рита, без да вдигне глава.

Джени излезе от банката в четири и двадесет. Надяваше се, че Робърт ще се държи рязко и твърдо и ще откаже да се срещне с Грег. Не й беше трудно да си представи как Грег се вбесява дотолкова, че удря Робърт, дори го набива. Преди време Грег се бе занимавал с бокс и сега се гордееше с юмруците си. Намерил с какво да се гордее, помисли си Джени. Всеки глупак може да се научи да раздава юмруци. Не можеше да си представи, че Робърт би ударил някого. Той изглеждаше много сдържан, а за Джени сдържаността беше най-мъжествената от всички добродетели. Видя пред себе си лицето на Робърт, гъстата му кестенява коса, малко по-светлите кафяви очи, устата му с изтегленото надолу ляво ъгълче, брадичката с едва забележимата трапчинка; видя го след излета им вчера — с бяла риза и тъмносиви панталони, наведен над камината, да хвърля една цепеница, и почувствува, че костите й омекват и трябва да стисне по-здраво волана, за да не излети от платното.

След като се прибра, сложи в хладилника една маруля и няколко свински котлета — беше ги купила за вечеря от гастронома „Уейсайд“, който се намираше между Хъмбърт Корнърс и дома й, после се изкъпа. Обикновено не се къпеше по това време, но реши, че ако полежи във водата, ще се отпусне и ще може по-лесно да убие времето до неизбежния телефонен разговор с Грег тази вечер. Защо някои хора правят живота толкова труден? Когато Фрици Скол, младежът от Скрантън, в когото бе толкова влюбена, я изостави заради друго момиче, тя се примири с този факт и не го потърси повече. А Грег…

Облече стар пуловер, пола, обу чифт стари обувки и поля цветята. След това избърса праха в хола и изми няколкото чинии, които сутринта трябваше да остави в мивката, защото за малко не закъсня за работа. Седна в хола с чаша кафе и едно томче стихове от Кийтс и Шели. Отвори го на Кийтс. Но не него искаше. Искаше Блейк. Извади от лавицата големия том със стихове от Дон и Блейк. Беше подчертала някои части от „Пророчества на невинността“:

Скръб дръглива. Радост реха

на душата мярка взеха —

изтъкаха тъжна дреха

с весел вътък, утеха.

И по-нататък:

Насмешката над детска вяра

в тъмата вечна ще ви вкара.

Посейте у деца съмнения

и сте достойни за геена.

Децата Нему дай в награда

ще надделееш и на Ада.[29]

Отчетливият ритъм на поемата, както и нейният смисъл й донесоха успокоение.

Подскочи, когато телефонът иззвъня. Беше само шест и пет.

— Провинция, говорете!

Обаждаше се майка й от Скрантън. Беше разтревожена от писмото, с което Джени им съобщаваше, че няма да се омъжи за Грег.

— Какво става, Джени? Дори и баща ти е разтревожен.

Джени виждаше майка си — седнала изправена на стола в коридора, по всяка вероятност с престилка, защото у тях обикновено сядаха на масата в шест часа и майка й сигурно е отложила вечерята с няколко минути, тъй като след шест разговорите бяха по-евтини.

— Нищо не е станало, мамо, просто не го обичам достатъчно. Разбрах го преди няколко седмици, така че…

— Да не би да има някой друг, Зайче?

Джени се зарадва, че Грег още не се е обадил на родителите й. Хем искаше, хем не искаше да им каже за Робърт. Женен мъж, ще се ужасят те. Представи си също така как сяда да вечеря с тях и им разправя какво е казал и направил Робърт, как изглежда и колко е зрял — така както винаги разказваше за момчетата и момичетата в училище, които й харесваха. Обичаше да говори за хората, които й харесваха, колкото и наивно да бе това.

— Има ли, Джени? Май има, а?

— Да, но мисля, че повече няма да го видя, защото не мога. Господи, мамо, отнасяш се с мен като с дете!

— А какво очакваш от родителите си? Толкова приготовления, само дето поканите за сватбата не сме изпратили, и изведнъж получаваме писмото ти. Кажи ми сега, кой е другият?

— Името му е Робърт. — Каза го, за да чуе как името му ще затрепти по жицата до Скрантън.

— Робърт чий?

— Мамо, това няма значение, защото едва ли ще го видя повече.

— Сигурна съм, че е за добро. Как се запозна с него?

— Така както се запознават хората — отговори тя, като изговаряше думите ясно и отчетливо — правеше го винаги когато искаше гласът й да звучи естествено. — Но се разбрахме да не се виждаме повече.

— Очевидно той не се интересува много от теб, щом не иска да се виждате. Моят съвет е да дойдеш малко на себе си и да поразмислиш за Грегори. Много симпатично и сериозно момче, Зайче, и освен това държи на теб — това е съвсем ясно. Баща ти го харесва — прибави тя, сякаш така решаваше въпроса. — Вече трябва да затварям, защото разговорът е междуградски, но реших, че трябва да поговоря с теб.

— Как е Дон, мамо?

— Добре е. Приготвя домашното си у един приятел и ще остане да вечеря там. Ако си беше вкъщи, щях да го повикам да ти се обади.

Домашното, засмя се Джени вътрешно, сякаш Дон беше на десет години, а не студент втори курс.

Най-сетне се сбогуваха, като си обещаха да си пишат.

Джени извади котлетите от хладилника — ако не ги сложи веднага, сигурно няма да хапне нищо солидно тази вечер. Любимата й храна бяха салатите и можеше съвсем спокойно да не яде нищо друго — салати от маруля, репички, целина, домати, суров зелен фасул, моркови, изобщо всичко, което бе зелено. Затова у дома й викаха Зайче. Баща й се страхуваше, че може да получи анемия. У тях винаги се страхуваха от нещо. След минута Джени свали единия котлет. Един й стигаше за вечеря. Прибра котлета в камерата на хладилника и започна да прави салатата.

Грег се обади малко преди седем.

— Добър вечер — каза той. — Имам интересни новини за теб. Мистър Форестър се връща в Ню Йорк.

— Така ли? — отвърна Джени. — Мисля, че е по-интересно за теб, отколкото за мен.

— Интересът може и да е еднакъв. Решил го е съвсем скоро. Но е прекалено голям страхливец, за да ми каже къде живее. Помислих си, че и това може да те интересува.

— Трябва да те разочаровам.

— Имам да ти кажа още нещо. Реших за всеки случай да позвъня на стария му номер в Ню Йорк и попаднах на жена му. Те са в развод, Джени, и от онова, което тя ми каза, разбрах, че има защо. Той не е в ред.

— Виж ти! Така ли?

— Да, точно така.

— И това ли е основанието за развода? Много се съмнявам.

— Не, само прелюбодеяние в Ню Йорк. Убеден съм, че мистър Форестър е опитал и от това. Но жена му беше категорична, че не е с всичкия си. Да не би да мислиш, че мистър Форестър ще си го признае сам пред тебе? Не разбираш ли на каква опасност си се изложила, като си го поканила на вечеря у вас? Да го поканиш на вечеря! Господи, Джени! Понякога си мисля, че трябва да отидеш на лекар!

— Омръзнаха ми твоите съвети! — Джени никога не му бе говорила толкова сърдито. — Да звъниш на жена му в Ню Йорк! Това според теб не е ли бъркане в чужди работи?

— Според мен е проучване и се радвам, че го направих. Копелето така се изплаши, че ще се махне от града, Джени, и ти се радвай, че стана така. Между другото твоята приятелка Рита никога не е чувала за него. Какво ще кажеш?

— Явно днес си прекарал доста време на телефона.

— Защо ме излъга, че е познат на Рита?

— Защото си толкова любопитен. Трябваше да кажа нещо, за да млъкнеш.

— Няма да млъкна, момиченце.

— Ако мислиш, че по този начин ми ставаш по-мил, много се лъжеш.

— Не, не. Може и да не ставам. Но човек трябва да разбере истината, нали така? А мистър Форестър не каза истината. Не искаше да признае, че си хлътнала по него или пък че знае нещо за това.

— Нещо за кое? — сопна се Джени.

— Ох, Джени, нека не се караме. Когато жена му каза, че той не е с всичкия си, аз се позамислих. Да не би той да е човекът, който се въртеше около къщата ти? Така ли се запозна с него, а, Джени?

— Ти си се побъркал — извика Джени.

— Защо плачеш? За бога, Джени, не исках да те разплаквам. Виж какво, нека дойда у вас. В Лангли съм. След половин час съм при теб.

— Не искам да те виждам!

Грег изсумтя.

— Мистър Форестър също не пожела да ми каже как сте се запознали, когато му споменах за Рита. Попитах го дали случайно не е надничал през прозорците ти и му разказах за шумовете. Разказах му и това, което жена му каза за него. Мистър Форестър беше видимо разстроен, мис Тийролф! Да, да, той ще напусне града, а ако не иска, ще се постарая да го накарам да поиска.

Джени затвори телефона. Отиде на мивката в кухнята и изми лицето си със студена вода. Проклет да бъде! Дори и Сузи Ескъм не се бъркаше в чуждите работи толкова, колкото Грег. А и Рита можеше да се усети и да каже „да“, тя ги е запознала с Робърт, но Грег сигурно не я е оставил на мира с въпросите си. Пък и Рита не беше особено интелигентна, въпреки че не бе злонамерена.

Много й се искаше да се обади на Робърт, да му каже, че всичко това няма значение, да не се тревожи и да се опита да забрави. Но в края на краищата Робърт й бе казал всичко, което имаше да й казва. Той не искаше повече да се виждат. По-добре да не му се обажда дори и само за да му каже нещо окуражително, помисли си тя. Чудеше се що за човек е жена му, за да наговори такива неща на съвсем непознат човек.

8

През следващите пет дни Грег й се обаждаше всяка вечер и я молеше да се видят. Всеки път Джени му отказваше — твърдо, но учтиво и повече не си размениха нито една неприятна дума. Каза му, че иска да бъде сама известно време и тъй като вече бе започнала да си вярва, успя да го убеди. Радваше се, че банката му е в Ритърсвил, а не в Хъмбърт Корнърс — не искаше да го вижда дори през стъклото на гишето си. Минаха десет дни, включително и рожденият ден на Грег, и по този случай Джени му изпрати картичка с приятелски, но не насърчителен текст. Чудеше се и благодареше на бога, че колата му не се появи нито един път на алеята й. Предполагаше, че той изчаква тя да се почувствува все по-самотна и по-самотна в отдалечената си къща и след няколко седмици да го приеме с отворени обятия. Винаги когато си спомнеше за Робърт, усещаше мъничка остра болка, която отзвучаваше почти моментално, но биваше последвана от навързани една за друга сцени: Робърт, с лице, осветено от свещите на масата в ресторанта — образец на добро възпитание; Робърт, застанал колебливо пред пистата; Робърт се разхожда от единия до другия край на хола й по риза; и накрая — когато се видяха за последен път у тях — крачещ нервно из хола. Но най-много се вълнуваше, когато си го спомнеше застанал в светлината на огъня навън — тогава все още непознат. Този спомен изобщо не я плашеше и й се струваше много странно и отегчително, че повечето хора биха се изплашили. Повечето хора не знаеха какво всъщност представлява животът. Не смяташе, че тя самата има пълна и вярна представа за него, но чувствуваше, че се движи в правилна посока. Не се отнасяше отрицателно към хиляди неща като повечето хора. Може би връзката й с Робърт беше приключила и ако действително беше така — е, какво да се прави; но може би предстоеше нещо друго, което също е било предопределено, хубаво или лошо. И може би бе прекалено пасивна, като не се опитваше да се свърже с него.

Една вечер около девет часа позвъни на стария номер на Робърт в Лангли. Ще се обади телефонистката, помисли си Джени, и ще каже, че постът е откачен. Или пък ще се обади някой непознат, комуто са дали номера.

— Номерът, на който се обаждате, с откачен — каза телефонистката. — Искате ли новия номер?

— Да — каза Джени.

— О, съжалявам, но не можем да ви го дадем. Не е вписан в указателя.

— Номерът в Лангли ли е? На името на Робърт Форестър?

— Да, номерът е в Лангли, но не е вписан.

— Благодаря ви.

Грег не знае, че Робърт продължава да живее в Лангли, помисли си Джени. Преди две седмици й се беше обадил, за да й съобщи победоносно, че Робърт е напуснал града, като очевидно е изхождал от факта, че старият му номер не работи. Може би телефонистката, на която е попаднал Грег, не му е съобщила, че новият номер на Робърт не е вписан. Тя можеше да му се обади в службата, тъй като беше много вероятно той все още да работи там. Легна си, като не преставаше да мисли за това, макар да знаеше, че когато дойде утрото, може би щеше да размисли и да реши, че не е разумно да го търси.

Обади му се в единадесет часа на следващата сутрин, като измисли някакъв претекст, за да излезе от банката по време на почивката. Обади се един мъж, после някаква жена и накрая я свързаха с Робърт.

— Здравей, Робърт. Как си? — попита тя.

— Благодаря, добре съм. А ти, Джени?

— До снощи не знаех, че си все още тук. — Притисна слушалката силно към ухото си. — Позвънях на стария ти телефон. — Непринудените и весели неща, които бе намислила да му каже, изхвръкнаха от главата й.

— Да, преместих се. В къща.

— Наистина ли всичко при теб е наред?

— Да, разбира се. Струва ми се, много по-добре от последния път, когато се видяхме.

— А с развода какво стана?

— Получих го.

— Робърт, толкова съжалявам, че Грег те е безпокоил. Непрекъснато трябва да ти се извинявам заради него.

— Е, това беше отдавна, преди месец, ако не се лъжа. Не е трябвало само да се обажда в Ню Йорк.

— Направих го на нищо. Не съм го виждала от онзи път, когато нахълта по време на вечерята ни. — Млъкна, искаше да го попита дали не могат да се срещнат, след като вече е получил развод. Но си спомни какво й бе казал — че не иска повече да се срещат и че му било приятно само да я гледа през прозореца на кухнята. Същото чувствуваше и тя — просто искаше да го види.

— Мисля, че трябва да вървя вече, Джени. Благодаря ти, че ми се обади.

Затвори, преди тя да се усети. Укори се, че бе изтърсила репликата за развода — та откъде е научила за него? Робърт се бе почувствувал неудобно, не се съмняваше в това. А и не прояви никакъв интерес към факта, че не е виждала Грег.

Когато излезе от работа в четири и тридесет и пет, Джени тръгна за Лангли. Слънцето залязваше и здрачът почти бе паднал. Предполагаше, че служителите в самолетостроителното предприятие излизат в пет, и знаеше, че вероятността да открие колата на Робърт сред стотиците други коли е нищожна, но той ще е някъде там, може би на четвърт миля от нея, може би и по-близо. Паркингът на самолетостроителното предприятие приличаше на магазина за употребявани автомобили, покрай който бе минала на идване. Имаше дори полицай, който регулираше потока от излизащи коли. Телените врати, през които те минаваха, бяха поне три. Колата на Робърт беше черна, с подвижен покрив, отстрани с хромови скоби — нямаше много като нея, но пък наоколо бе истинско море от автомобили. Джени обикаля бавно покрай трите изхода, докато в паркинга останаха двадесетина коли, но не видя колата на Робърт. Накрая потегли към къщи. Беше канена на вечеря в семейство Тесър, а не изпитваше особено желание да отиде. Те мислеха, че е потисната заради раздялата с Грег — причината за която не можеха да разберат, — и непрекъснато се опитваха да я развеселят. Не им беше казала за Робърт. Но тази вечер можеше и да го направи. Изпитваше нужда да каже някому.

Когато отвори вратата на къщата, телефонът звънеше и тя го вдигна с надеждата, че е Робърт. Беше Грег. В Голямата зала в Лангли имало концерт по случай годишнина от раждането на Джордж Вашингтон и Грег искал да отидат заедно. Тя му благодари и отказа.

— Докога ще продължава това, Джени? Дадох ти повече от месец. Май здравата си хлътнала, а? Да не мислиш да го последваш в Ню Йорк?

— Грег, моля те, просто искам да бъда оставена на мира.

— С кого имаш среща? Със Сузи? Или с някой неин приятел?

— Не!

— Добре, момиченцето ми. Обичам те, но понякога си мисля, че имаш нужда от един хубав пердах. Пак ще ти се обадя.

Това беше в четвъртък вечерта и той се обади пак в събота с писмо. Писмото беше четири машинописни страници и излиянията му достигаха до кресчендо на четвърта страница, където той говореше за коравосърдечния й отказ да се вижда с него и за свръхчовешкото търпение, с което го понасял, търпение, на каквото много малко мъже са способни.

Следващия вторник вечерта след четири или пет неуспешни опита да открие колата на Робърт в паркинга на завода Джени най-сетне я забеляза. Когато излезе, той тръгна на север и макар че между тях имаше шест коли, половин миля по-нататък тя го видя да завива надясно. По този път се излизаше извън града и се стигаше до фермите в покрайнините. Движеше се на значително разстояние зад него, тъй като помежду им нямаше вече други коли. Искаше само да види къщата му, да разбере къде се намира. Червените стопове на колата му завиха надясно и спряха, а фаровете осветиха малка къща с островърх покрив. Джени намали, видя как Робърт излезе от колата, без да изключва светлините, и тръгна към къщата. Когато стигна почти до алеята му, намали още скоростта — искаше да бъде видяна, искаше да бъде спряна. Алеята беше къса.

— Джени! — извика той.

Джени зави в алеята и спря, гледаше го как идва към нея. Той се усмихваше и бе ясно, че е изненадан, но лицето му беше приветливо, без следа от досада.

— А, това си била ти — каза той. — Случило ли се е нещо?

— Не.

— Няма ли да слезеш? Да влезем вътре.

Тя изключи мотора, слезе от колата и тръгна с него. Вратата бе встрани от алеята и горната й част беше от релефно стъкло на ромбове. Колоните, на които се подпираше малкият покрив на верандата, бяха украсени с издълбани спираловидни фигури. Верандата беше в черно и кафяво и това беше единственото, което тя можа да възприеме, и то отчасти, тъй като в този момент не осъзнаваше нищо друго освен факта, че Робърт е до нея, а тя не е в състояние да каже нищо — нито да се извини, нито да се пошегува.

Робърт отвори вратата и запали лампата.

— Влез. Почакай ме за минутка. — Отиде да изгаси светлините на колата.

Холът приличаше на трапезария в средновековен замък от лявата страна имаше огромна камина, чиято полица бе на три метра от пода и поради тази причина напълно неизползваема, а до една от стените бе разположено канапе с червен калъф, взето сякаш от пиеса на Шекспир. От вътрешния балкон на втория етаж се влизаше очевидно в спалнята, тъй като холът заемаше почти целия долен етаж.

— Странна къща, нали? — каза Робърт и се усмихна. — На мен ми харесва.

— Малко като в приказките.

— Дай си палтото.

Закачи палтото й в гардероба заедно със своето, след това отиде при камината. Дървата бяха вече наредени в купчинка, смешно малка на фона на огромната камина.

Робърт драсна кибрита, с горящата клечка запали хартията под дървата, сетне отвори вратичката на комина. После запали лампата върху масата, която се намираше в центъра на хола, и изгаси горното осветление. Масата беше покрита с чертежи на различни машини, направени с молив и туш.

— Сядай. Искаш ли нещо за пиене?

Тя седна в един кожен фотьойл близо до камината.

— Май не си много разговорлива тази вечер. — Тръгна към вратата, откъдето се виждаше кухнята, цялата в синьо.

Джени го последва. Кухнята беше малка, но подредена и много чиста. Той извади лед, отмери по петдесетина грама уиски и го изсипа в чашите. На два пъти я погледна през рамо и тя си спомни вечерта, когато го видя за пръв път, и как тогава го гледаше — трябваше да си го признае — с известен страх. Сега той се усмихваше и изглеждаше щастлив. Подаде й чашата, после се върнаха в хола. Тя забеляза, че си е купил грамофон, под който имаше етажерка с плочи.

— Добре си се настанил. За дълго ли нае къщата? — попита го тя и в същия момент се намрази за баналната тема, която беше подхванала. Отпи три големи глътки от уискито си.

— Да, за една година. Сто двадесет и пет долара на месец и това включва отоплението. Не е лошо, нали? — Погледна я с усмихнати очи. Беше седнал на една възглавница близо до камината.

— Не е много просторно — каза тя критично и погледна към тавана — висок, но силно скосен от двете страни.

— На мен ми стига. Радвам се, че дойде тази вечер. Чувствувам се малко самотен тук. Не е като в апартамент.

Не изглежда никак самотен, помисли си тя. След това си спомни за развода му.

— Съжалявам, че споменах за развода. Научих го от Грег.

Усмивката му изчезна, после се появи отново.

— Няма нищо. Радвам се, че се разведох. Хубаво е, че и Ники сигурно е щастлива, така че всичко е за добро. Как е Грег? Виждате ли се?

— Казах ти — отговори Джени, — че не съм го виждала от онази неделя, когато бяхме на ски.

— Разбирам. — Робърт сложи още една цепеница в огъня.

Джени се загледа в етажерката с книги до камината. Обложките на повечето от тях бяха нови. Имаше доста исторически и биографични книги. Робърт взе чашата от ръката й.

— Ще ти сипя още. Или не искаш?

— Искам.

От алкохола главата й се завъртя, тя се отпусна и й стана тъжно. Страх я беше да не каже или направи нещо, с което да му стане неприятна, да го отблъсне и никога повече да не го види. Забеляза, че Робърт започна да се притеснява от мълчаливостта й, след малко я покани да остане на вечеря, защото имал достатъчно месо за двама и щял да го изпече на огъня. Изведнъж осъзна, че с примитивното си практично мислене е започнала да се чуди дали месото се е размразило, и малко след това видя как Робърт, коленичил пред огъня, увива картофи в станиол, а месото беше сложено на грила, готово за печене и очевидно напълно размразено.

— Да направя ли салата? Правя много хубави салати. — Изправи се и тръгна с несигурна крачка, като усещаше как лицето й се разтегля в глупава усмивка; имаше чувството, че видът и поведението й биха подхождали повече на шестнадесетгодишно момиче, и изпита омраза към себе си. Освободи се от неловкото чувство, когато влезе в кухнята и започна да приготвя заливка за салатата в купата от тъмно дърво, която Робърт й даде. Той имаше чесън, лук и всякакви подправки. Беше й завързал дочена престилка, подобна на онези, които носят дърводелците, и тя си спомни как ръцете му бяха докоснали за миг талията й. Салатата отне доста време и когато най-сетне свърши, месото и картофите бяха готови и Робърт бе наредил масата в единия край на хола, макар Джени да смяташе, че това е нейна работа. На масата имаше и бутилка вино с френски етикет.

Докато вечеряха, Робърт й разказа за работата си и спомена за възможността да се прехвърли във Филаделфия, където се намираше най-големият завод на самолетостроителното предприятие. В момента работеше върху комбинирането на два детайла от някаква част на хеликоптерен двигател и чертежите на масата изобразяваха именно тази част. Показа й един от тях и Джени се опита да го разбере, но всичко й се виждаше двойно. Сигурно защото не каза почти нищо, Робърт извади папка с рисунки на насекоми — от всички, които й показа, бе чувала само за богомолката, а на рисунката тя изглеждаше ужасяващо. Робърт й обясни, че рисунките са за някаква книга и в скоро време ще ги изпрати в Ню Йорк. След това Джени се разстрои, защото Робърт престана да говори за работата си и я попита дали е била на концерта в Лангли, където свирили Моцарт и Стравински, и тя призна, че не е била, но не спомена, че Грег я бе поканил. Беше започнала вечерята си с апетит, но изведнъж почувствува, че не може да яде. Докато се мъчеше със салатата, й се доплака.

— Робърт, обичам те — прекъсна го тя, докато той й обясняваше нещо.

Той отвори уста и издаде някакъв звук, но не можеше да се каже дали се бе засмял, или бе възкликнал от изненада. В следващия момент Джени седеше на червеното канапе, облегната на няколко възглавници. Робърт й казваше със съвсем спокоен глас:

— … малко кафе. Пийни. Хубаво и силно еспресо. Не трябваше да ти сипвам второ уиски. Но не си пила много. Ей сега ще ти мине.

В главата й се въртяха много думи, но тя не можеше да изрече нито една.

Робърт крачеше из хола с цигара в ръка, от време на време спираше при кръглата масичка, за да отпие от кафето си. Тя си мислеше: „Ние сме женени, аз съм свикнала да си лягам в едно легло с Робърт и той също е свикнал с мен.“ Наблюдаваше фигурата му, която се завърташе един път, още един път и после се придвижваше с безшумни стъпки по килима. Той не гледаше към нея. Хвърли цигарата си в камината. Докато наблюдаваше движещата се фигура в бяла риза, тя заспа. Събуди се от допира на пръстите му върху рамото й. Беше я завил с карирано одеялце и сега седеше до нея на канапето.

— По-добре ли си? Още е единадесет и половина. Помислих си, че може би ще искаш да се прибереш.

— Не искам да се прибирам.

— Ами… добре тогава. Остани тук. На канапето няма чаршафи, но мога да сложа веднага. — Малко объркан, той отиде до стола, на който бе оставена обърната надолу книга. Затвори я и я сложи на масата. Огънят в камината се бе превърнал в постеля от оранжевочервена жарава. Обърна се към Джени и я погледна, сякаш очакваше тя да си промени решението, да се разбуди и да каже, че все пак ще се прибере вкъщи.

— Можеш ли да ми дадеш една пижама? — попита го тя.

— Мога, но ще ти е голяма.

Тя се изкъпа, изпра машинално чорапите си и ги окачи на релсата над душа, изтри зъбите си с пръст и паста за зъби — искаше й се да използува една от двете му четки, но не посмя. Срамуваше се, че се бе самопоканила, но постепенно това чувство премина в нещо друго: продължителен акт на дързост, който трябваше да бъде доведен докрай, постъпка, от която по-късно може би щеше да се срамува. Когато излезе от банята, Робърт я чакаше по пижама и халат и с чаша мляко в ръка.

— Реших, че може да ти се допие мляко.

— Не, благодаря. Но бих искала още една чаша вино.

Той отиде до кухнята. Джени го гледаше как сипва вино в една от чашите с високи столчета, от които бяха пили на вечеря. Кухнята отново бе чиста. Беше измил чиниите. Тя постави чашата на масичката, която той беше придърпал, пъхна се в леглото и отпи от виното. Робърт сложи още едно дърво върху жаравата.

— Не че ще ти бъде студено, но така е по-приятно — каза и той. — В колко часа искаш да станеш?

— В седем и половина.

— Чудесно. И аз ставам в толкова. Лека нощ, Джени.

— Лека нощ.

Застанал срещу нея, той я гледаше с леко приведена на една страна глава, с усмихнато лице, пъхнал ръце в джобовете на халата. Джени изпитваше блаженство и никак не я интересуваше дали той ще поиска да я целуне, или не — стигаше й, че лежи в неговото легло, че се намира в къщата, в която спи и той, че дишат един и същ въздух. Затвори очи. Лежеше по корем, опряла буза о едната си ръка, и искаше да отвори очи, за да го види още един път, застанал срещу нея в синия си раиран халат. Когато обаче отвори очи, в стаята беше тъмно, той си бе отишъл и само от вътрешния балкон на горния етаж идваше слаба светлина. Имаше чувството, че са минали не повече от пет минути, но времето бе спряло. Може би щеше да стои будна цяла нощ, но може би щеше да заспи. И двете възможности бяха приятни. Не беше нито нощ, нито ден. Чувствуваше само, че съществува. Най-подходящата дума беше „вечност“.

9

Вечерта, когато забеляза, че колата на Джени не е пред къщата й и у тях не свети, Грег се прибра в апартамента си в Хъмбърт Корнърс и почака до два без двадесет, след това се качи отново на колата си. Нейната кола пак я нямаше. Не беше и при Сузи Ескъм. Беше минал покрай къщата на Сузи в девет часа, за да провери, после още един път в дванадесет. Първата мисъл на Грег беше, че Джени е заминала за Ню Йорк, за да се види с Робърт Форестър. Или някъде другаде, където биха могли да се срещнат. Дали пък не беше останала да спи у Тесърови? Едва ли. Доколкото знаеше, никога не бе оставала там. Обади се на Сузи в два часа. Съзнаваше, че е невъзпитано да се звъни по това време, но искаше Сузи да знае, че е разтревожен. Сузи го разбираше много добре, беше на негова страна.

— Не, не съм я виждала — каза Сузи шепнешком, защото родителите й спели, а телефонът бил в коридора.

— Имам чувството, че е с Робърт. Няма с кого друг. Даже и кината затварят в единайсет и половина, дори в Лангли. Никога не е закъснявала толкова през седмицата.

— Нали каза, че Робърт се е върнал в Ню Йорк?

— Ню Йорк е само на два часа път оттук.

— Да не би да е у Тесърови?

— Не ми се ще да звъня.

— Да им се обадя ли аз?

— Ммм… не, благодаря ти, Сузи — каза Грег измъчено.

— Страшно много искам да ти помогна, Грег. Ти наистина я обичаш, нали?

— Обичам я.

Три минути по-късно той разговаряше с бившата мисис Форестър в Ню Йорк. От нея разбра, че Робърт е все още в Лангли и че все още работи в самолетостроителното предприятие.

— Беше ми казал, че ще напусне града — каза Грег. — На вас каза ли ви, че ще остане в Лангли?

— Не, но така предполагам. Преди няколко седмици е идвал в Ню Йорк, за да подпише някои документи във връзка с развода, но не сме се виждали. Адвокатът ми не е споменавал, че Робърт ще се мести — каза тя лениво. Спеше, когато той се обади, но не му се сърдеше, че я е събудил.

— Но не знаете къде живее в Лангли, така ли? Сменил си е телефона и от централата не го дават.

— Нямам понятие, а и никак не ме интересува — каза тя, издишвайки цигарен дим в слушалката. — Но цялата тази работа ме заинтригува. Съвсем типично за Робърт. И друг път се е забърквал в пошли, потайни любовни истории.

— Надявам се, че не е стигнало чак дотам. Обичам това момиче. И ако оня ми падне в ръцете… Познавам Джени и тя направо е полудяла по него и… не знам как да се изразя, но тя е такова романтично хлапе. Като си науми нещо…

— Той е луд. По-добре да внимава.

— Точно така. Затова се и разтревожих. И ако е с него в Лангли…

— Слушай, Грег, дръж ме в течение. Ако мога да помогна с нещо, ще го направя с удоволствие. Ще се обадиш, нали?

След този разговор Грег се почувствува значително по-добре. Струваше му се, че в лицето на бившата мисис Форестър си е спечелил съюзник и се е сдобил с най-добрия източник на информация за Робърт. Когато й се обади за пръв път, тя му каза да се обръща към нея с малкото й име — Ники, сега Ники Юрген. Беше се омъжила отново. Грег имаше чувството, че му предстои продължителна и тежка битка, за да спечели отново Джени, но ще победи независимо дали тази вечер тя е с Форестър, или не. Пусна радиото, запали цигара и изу обувките си. Дали в самолетостроителното предприятие работят нощем? Заслужаваше си да провери. Намери номера в указателя и се обади. Нямаше никой. Утре сутринта ще им се обади и ще поиска адреса на Форестър. Ако не му го дадат, има и други начини — все ще се намери например някое ателие за химическо чистене или служба за доставяне на мляко, които да му помогнат. Грег потри големия си десен юмрук и стана от канапето. Един в зъбите, и Форестър сигурно ще се почувствува достатъчно обезсърчен. Вече бе имал възможността да изпробва ефикасността на това средство, макар че, трябваше да си признае, то не му бе помогнало кой знае колко с двете момичета във Филаделфия — но все пак бе изпитал огромно удовлетворение, когато смачка фасона на двамата си съперници.

Грег настрои радиото на станция и започна да се съблича. Гардеробът бе твърде тесен и това го бе дразнило неведнъж, откак се нанесе в апартамента преди десет месеца. От известно време всеки път, когато окачаше костюма си на закачалката и се опитваше да го смести, се успокояваше, че след няколко седмици ще живее с Джени в къщата в Трентън, където имаше просторни гардероби във всяка стая, включително и в кухнята. Но вече не беше толкова уверен и това го влудяваше. Като си помислеше само, че животът му се обърка заради един смахнат негодник! Почти всяка вечер минаваше покрай къщата на Джени, за да види дали колата й е там — на няколко пъти я нямаше, но Грег реши, че сигурно е била у Тесърови или с Рита, защото тя се прибра преди полунощ. Сега обаче си мислеше, че е била с Форестър и че тази нощ може и да не е първата или единствената, която прекарва с него. Та нали той не бе ходил всяка нощ до дома й.

В девет и половина на следващата сутрин Грег позвъни в самолетостроителното предприятие от един крайпътен ресторант на около четиридесет мили от Лангли. Жената, която му се обади, каза много спокойно, че не давали адресите на служителите. Половин час по-късно се обади от друго място и поиска да го свържат с Робърт Форестър. Свързаха го след около три минути, тъй като Грег не знаеше в кой отдел работи Робърт. Най-сетне гласът на Робърт каза:

— Ало?

— Обажда се Грег Уинкуп. Искам да се видя с вас днес след работа.

— За какво?

— Ще ви кажа, като се видим. Кога излизате от работа?

— Излизам в пет. Но днес не ми е удобно.

— Няма да ви отнема много време, мистър Форестър. В пет часа става ли?

— Добре, в пет.

Грег пристигна в пет, но когато понечи да мине през портала, откъдето вече излизаха коли, го спряха и му поискаха пропуск. Каза, че има среща с един от служителите. Посочиха му къде да паркира колата си — близо до централната сграда, при една табела, на която пишеше „За външни лица“. Грег се поусмихна. Държаха се като в някаква свръхсекретна организация, а всъщност произвеждаха части за глупави самолетчета за частни лица. Излезе от колата си и се поразходи около паркинга в очакване на Робърт. Поглеждаше и към колите, които идваха откъм шосето; мислеше си, че не е изключено да види синия фолксваген на Джени. Защо не му беше удобно на мистър Форестър днес? Грег хвърли цигарата си, когато видя Форестър. Идваше към него, хванал някакви листове, навити на руло.

— Здравейте — каза Грег и кимна леко с глава.

— Добър вечер.

— Предполагам, че знаете защо поисках да ви видя.

— Не съвсем — отвърна Робърт.

— С Джени ли бяхте снощи? По-точно с вас ли беше тя?

Робърт придържаше хартиеното руло с пръстите на двете си ръце.

— По-добре попитайте Джени.

— Питам вас. Къде живеете, мистър Форестър?

— Защо се интересувате?

— Има хиляди начини да го разбера. Искам само да ми кажете: бяхте ли с нея снощи?

— Мисля, че това засяга Джени или мен.

— Така ли мислите? Аз все още се считам за годеник на Джени, мистър Форестър. Или може би сте го забравили? През януари обявихте, че нямате никакви намерения спрямо Джени. Все още ли е така?

— Така е.

Спокойствието му накара Грег да кипне. Не беше нормално. Спомни си какво му беше казала бившата жена на Форестър: той не е с всичкия си.

— Мистър Форестър, така като ви гледам, вие не сте подходяща компания за никое момиче, най-малко за годеницата ми. Предупреждавам ви. Не се срещайте с нея и не правете опити да се срещате. Разбрахте ли?

— Разбрах — каза Робърт, но тонът му беше толкова спокоен, че Грег не можа да изпита никакво удовлетворение.

— Ако я докоснете, ще ви счупя врата, предупреждавам ви.

— Добре — каза Робърт.

Грег го заобиколи и се отдалечи. Почувствува, че кръвта му кипи. По лицето на Форестър нямаше и следа от страха, който бе очаквал да види, но все пак струваше му се, че е спечелил първият рунд. Беше говорил кратко и по същество. Почувствувал прилив на вдъхновение, Грег се обърна, потърси с очи тъмното палто на Робърт, но не го видя. Какво пък, бе му казал всичко, което имаше да му казва. След това се опита да открие колата на Форестър, която, доколкото си спомняше, беше тъмна на цвят, с две врати и подвижен покрив, но в проклетия паркинг имаше толкова много автомобили, че нямаше смисъл да търси.

Грег потегли право към къщата на Джени. Когато пристигна, беше шест без петнадесет, но колата й я нямаше. Обикновено се прибираше към пет или пет и половина. Потегли обратно към Лангли — знаеше, че едва ли ще успее тази вечер, но щеше да го е яд, ако се прибереше, без да е опитал. Спря пред един магазин за химическо чистене, който беше все още отворен. Не знаеха адреса на Форестър, нито пък познаваха човек с такова име, но го попитаха защо му е нужен.

— Нося един пакет — каза Грег — и трябва да му го предам лично.

— В пощата ще ви кажат, но сега е затворено.

Затворена беше и единствената дрогерия, покрай която Грег мина. Седемнадесет напразно пропътувани мили. По две — тридесет и четири. Няма значение — утре щеше да разбере.

На следващата сутрин Грег отиде в пощата веднага щом я отвориха. Каза, че трябвало да предаде един пакет на Робърт Форестър, поиска адреса му и го получи: пощенска кутия 94, Р. Д. Намираше се на улица Гърсетър, на около две мили извън града. Служителката му обясни как да стигне дотам. Грег имаше среща, за която вече бе закъснял, но реши да отиде до къщата на Форестър, за да я види.

Вглеждаше се в пощенските кутии по шосето и накрая откри името на Форестър, написано с бяла боя на една от тях. Със стръмния си покрив къщата имаше идиотски вид — тъкмо за чешит като Робърт, помисли си Грег. Стори му се мрачна. Грег спря на края на алеята, озърна се — нямаше никой. Излезе от колата и надникна през стъклото на прозореца. Полазиха го тръпки. Отвътре къщата приличаше на затвор или на част от замък. Отиде до друг прозорец, погледна през него в кухнята и видя на перваза нещо, от което сърцето му подскочи и заби от гняв. Бе една от саксиите на Джени. Нямаше грешка — познаваше много добре както саксията, така и кактуса. Доколкото си спомняше, Джени го наричаше „свекървин език“, а саксията бе от бяло стъкло, украсено с топки. Грег се върна при колата си, излезе бързо от алеята и тръгна за срещата си.

В шест часа — точно в шест, защото бе чакал да стане толкова — Грег мина отново покрай къщата на Форестър. Колата на Джени беше там, на Робърт — също. Очевидно тя си прекарваше нощите при него и не се криеше. Това й беше седмата или може би десетата нощ тук — откъде да знае. В прозорците блесна светлина. Представи си ги как се смеят, приказват, как приготвят вечерята, за която Джени сигурно правеше една от големите си салати, и как после… не можеше дори да си го помисли.

Спря в едно крайпътно заведение, чиято атмосфера му се стори достатъчно потискаща и подходяща за случая: вътре имаше трима мъже, които гледаха телевизия, наведени над бирите си. Поръча си ром — не че му се пиеше, но наименованието на питието отговаряше на настроението му. Ром. Изпи го на един дъх, плати и поиска монети за телефонен разговор с Ню Йорк.

Телефонът на Ники Юрген не отговаряше.

Грег се прибра и продължи да звъни в Ню Йорк. Вдигнаха чак в дванадесет без десет. Обади се мъжки глас и Грег поиска да говори с мисис Юрген.

— Здравей, Грег — каза Ники. — Как си?

— Не съм добре — отговори Грег, макар дружелюбният глас на Ники да бе повдигнал значително духа му. — Струва ми се… мисля, че опасенията ми се оправдаха, както се казва.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами… Джени… годеницата ми… вече прекарва нощите си у Робърт.

— Какво? За бога, това е ужасно!

Ники беше изпълнена със съчувствие. Поиска адреса на Робърт и го записа. Посъветва Грег да се заеме сериозно с Джейн и пак го предупреди, че освен ексцентрично и може би опасно поведение от Робърт друго не можело да се очаква.

— Сигурна съм, че това ще приключи скоро — каза Ники, — освен ако и годеницата ти е смахната, в което се съмнявам. На една жена не й е нужно много време, за да разбере какво представлява Робърт.

— Мислите ли, че ще й направи нещо лошо? — попита Грег разтревожен.

— Не е изключено.

— Предупредих го да не я докосва. Говорих с него преди няколко дни и въпреки това те се срещнаха още същата вечер.

— Много добре те разбирам. Напълно в стила на Робърт е да излъже едно момиче; обикновено ги подбира млади и невинни, забавлява се около месец и половина, докато му омръзнат, и после ги зарязва. Сега за пръв път имам възможността да разговарям с някой от нещастните…

— Мръсник такъв — промърмори Грег. — Утре ще отида при Джени и ще поговоря с нея. От известно време е изпаднала в такова състояние, че не иска да ме вижда, и аз гледам да не я дразня, но сега разбирам, че няма друга възможност.

— Хвани я за ръката и я отведи със себе си.

Грег направи опит да се засмее.

— Точно така. Да имаше някакъв начин да го накарам да се махне от града. Много ли е луд? Налагало ли му се е да ходи при психиатър?

— Дали се е налагало? И още как! Поне на два пъти. Той не е достатъчно луд, за да бъде в лудница, достатъчно нормален е, за да се разхожда на свобода и да обърква живота на другите. Защо не го посплашиш? Той е голям страхливец, за разлика от теб, доколкото мога да преценя.

— Тук сте съвсем права. Добре, ще помисля, но най-напред ще опитам да се видя с. Джени.

— Желая ти успех, Грег.

Смяташе да се види с Джени на следващата сутрин — в събота, или пък следобед, ако не си е у дома сутринта. Но тя не се прибра нито през деня, нито вечерта. Колата й беше пред къщата на Форестър. Все едно, че се бе пренесла при него, но Грег не можа да събере достатъчно смелост да почука на вратата на Форестър и да поиска да говори с нея. Тя не се прибра и в неделя. Дори и да бе идвала, за да се преоблече или да полее цветята, преди да отиде на работа в понеделник, той я бе изпуснал.

10

В понеделник вечерта, още в мига, когато Джени влезе, Робърт разбра, че е имала неприятности с Грег.

— Току-що видях Грег — каза тя и остави чантичката си и един книжен плик на стола до вратата.

Робърт й помогна да си съблече палтото и отиде да го закачи.

— У вас? — Знаеше, че си е ходила вкъщи след работа, за да вземе нещо.

— Дойде в пет и половина. Пак се е обаждал на жена ти. Казала му, че си психопат.

Робърт въздъхна тежко.

— Джени, какво да направя? Тя вече не ми е жена, не забравяй това.

— Защо не ни оставят на мира? — попита Джени, сякаш очакваше от него отговор.

— Какво друго ти каза Грег?

Джени седна на червеното канапе с приведени напред рамене и отпуснати в скута ръце.

— Каза, че съм щяла да ти омръзна след няколко седмици и че го била казала жена ти. Толкова ли е трудно да ни оставят на спокойствие?

Робърт отиде в кухнята, изсипа остатъка от леда в кофичката и се върна с нея в хола.

— Джени, та ти преспиваш тук няколко нощи подред, какво очакваш Грег да си помисли? Че ги прекарваме като монаси — аз на горния етаж, а ти на долния?

— Да тръгне да търси колата ми, представяш ли си? Каза ми, че търсил и адреса ти. Попитал в пощата.

— Хората са любопитни. — Робърт взе една цигара от кутията на масичката.

— Но какво ги засяга?

Той я погледна.

— Сигурно е казал и на Ники, че си оставала да спиш тук?

— Разбира се.

Погледна го изненадано и той разбра, че мислите му са изписани на лицето.

— Не, разбира се, че не ги засяга, най-малко Ники.

Тя стана и взе една цигара. Робърт я остави да я запали сама. Тя гледаше намръщено в пода. Приличаше на дете, което не може да разбере защо искат да му отнемат едно толкова невинно и безобидно удоволствие. В петък вечерта, когато за втори път вечеряха заедно в дома му, тя го попита: „Робърт, мога ли да остана събота и неделя при теб? Аз ще готвя и няма да ти преча, ако искаш да работиш.“ Имаше чувството, че ако не се съгласи, ще я обрече на два безрадостни дни. Не можа да измисли сериозен повод да й откаже. Той беше свободен човек и ако искаше да покани някое момиче на гости за събота и неделя, това си беше негово право. Заплахите на Грег, за които не бе споменавал пред Джени, го бяха подразнили и ако й бе казал, че не може да остане събота и неделя, щеше да бъде отчасти защото — така поне му се струваше — се е уплашил от Грег. Но на няколко пъти в събота и неделя Робърт изпита необходимост да остане сам за малко — Джени не му пречеше да работи, но той започна да осъзнава, че е много увлечена и това ще се задълбочи, а тя е момиче, което живее заради човека, когото обича — и съжали, задето се бе съгласил да остане. Съжали, че я остави да дойде и тази вечер, но за нея идването се разбираше от само себе си. Спомни си съботната вечер — след вечеря тя се бе изтеглила на червеното канапе, той седеше във фотьойла, огънят в камината догаряше, а лампите бяха изгасени, защото Джени така искаше. Както си лежеше по гръб и гледаше в тавана, изведнъж тя каза:

— Толкова съм щастлива, че нямам нищо против да умра. — И след малко: — Мислиш ли, че някога ще можеш да ме обикнеш, Робърт?

„Вече те обичам“, помисли си той. Но това не беше такава любов, каквато изпитват повечето хора. Не беше такава любов, с каквато бе обичал Ники например.

— Не знам, Джени. Може би ще мога. Не искам да ти обещавам нищо.

За няколко секунди настъпи мълчание.

— Страх те е от обещания? От думи? — попита тя.

— Да. Те не променят чувствата… страхувам се от обещания, от които не остава нищо. Ако двама души се обичат, думите няма да ги накарат да се заобичат повече, нито пък ще променят нещо. — Мислеше си за Ники и как всичко рухна въпреки думите и обещанията. — И да те обичах, не бих ти го казал. Не ти обещавам, че ще те обикна. Но ако те обикна и не ти го кажа, това няма да промени фактите. Или ще се случи, или няма да се случи.

Тя не помръдна.

— Обичам те, Робърт, и не ме интересува нищо друго. Просто искам да знам какво изпитваш към мен.

— Приятно ми е да сме заедно. С теб се живее лесно дори когато работя. Правиш ме щастлив. — Повече не можа да каже.

— И какво друго?

— Но това не може да продължава, Джени, не можеш повече да оставаш тук, защото хората ще започнат да говорят. Ако не е Грег, ще са съседите — семейство Колби. Те знаят, че не съм женен. Ще забележат колата ти и ще видят, че си едно много хубаво момиче на двадесет и три години. Да не говорим за приятелите ти, за Тесърови и така нататък. Започнат ли веднъж да говорят… Не трябва да се виждаме всяка вечер, Джени. С Грег не се виждахте всяка вечер, нали?

— Не бях влюбена в Грег — отговори Джени спокойно.

Пепелта от цигарата й падна на пода, тя я видя и се наведе над масичката, за да изгаси цигарата си. Робърт погледна източената й фигура в черен костюм с къс жакет. Въпреки ниските обувки, които носеше, защото смяташе, че е много висока, тя беше грациозна, дори красива. В петък пак беше с черния, костюм, който бил ужасно стар — отпреди четири години, — но Робърт каза, че й стои добре, и тя го беше облякла и тази вечер.

— Добре, няма да се виждаме всяка вечер — каза тъжно тя — и няма да се виждаме тогава, когато искаш да бъдеш сам, но ако не се виждаме, това няма да е заради Грег, а защото с теб така сме се разбрали. Например утре вечер няма да се видим, ако предпочиташ. Ще се видим в сряда.

Робърт се усмихна.

— Добре.

Тя не отговори на усмивката му.

— Искаш ли да вечеряме навън тази вечер? — предложи й той.

— Вече направих супата. Забрави ли?

Наистина беше забравил. Предишната вечер си бе отишла за да я започне, защото имала необходимите продукти у дома, след това се бе върнала у Робърт, където прекара нощта, и днес след работа се прибра отново, за да я довърши. В момента приготвяше вечерята в кухнята — супа от праз и картофи и огромна зелена салата — с такава сериозност, сякаш бяха женени от една година.

Той взе една пощенска картичка от писалището.

— Искаш ли да видиш жълтоперестата кривошийка? — каза той и влезе в кухнята.

— Жълто… какво? — Сериозният израз изчезна от лицето й. Взе картата, погледна я и се усмихна широко. — Това пък птиче откъде го намери?

— По цял ден стои на прозореца и ме гледа. А това тук е просторничето. Крясъкът му наподобява скрибуцането на ръждива макара на простор. — Робърт й показа какво беше нарисувал — две птичета опъваха простор, на който висяха мънички панталонки и ризки.

— Познавам тази птичка. Чувала съм я как пее — каза Джени, — но никога не съм я виждала.

Робърт се засмя. Джени приемаше птичките му толкова сериозно, сякаш те наистина съществуваха.

— Имаш ли още? — попита го тя.

— Нямам, но ще нарисувам. Супата трябва ли да ври?

— О, не, добре, че ми каза. — Тя изключи котлона и дръпна тенджерата встрани. — Можем да започнем, само да подредя масата.

— Аз ще я подредя.

Джени си сипа на три пъти от салатата. Робърт утоли глада си със супата и няколко филийки черен хляб с масло. След това пиха кафе с бренди до камината. Замислена и мълчалива, Джени се бе облегнала назад във фотьойла, а Робърт наблюдаваше нежното й лице, обрамчено от тъмнина — от тъмнината на костюма й и от тъмнината на сенките в стаята. Щастлива ли беше, или пък тъжна? Импулсивно стана, докосна рамото й и я целуна по бузата.

— Извинявай за мрачното ми настроение тази вечер — каза той.

Тя вдигна очи, погледът й беше остър и сериозен.

— Не, не си мрачен. Но може би аз съм мрачна.

Не беше помръднала от мястото си, ръцете й бяха все така отпуснати върху облегалките на фотьойла. „И слава богу“, помисли си Робърт, защото сега съжаляваше, че я бе целунал, въпреки че би могла да получи същата целувка по бузата и от брат си. Погледът й обаче не се отместваше от него. Той хвърли цигарата си в огъня и започна да разчиства масата. След това напълни мивката, за да измие малкото чинии, които бяха използували, но Джени го избута встрани с усмивка. Изми чиниите много сръчно, без да намокри маншетите на костюма си. Робърт взимаше мокрите чинии от цедилката и ги избърсваше. Бе спокоен, нищо не го тревожеше. Грег беше без значение и дори му се струваше малко глупав. Той значеше толкова, колкото Джени смяташе, че значи, а тя просто го искаше да има нищо общо с него. Всъщност и двамата, и той, и Джени, бяха свободни. Погледна меката коса, която се спускаше от двете страни на лицето й, леко прихваната с шнола над ухото, и отново изпита желание да я целуне по бузата. Тя избърсваше мивката. След малко се изправи и развърза престилката, остави я на плота и протегна ръце към него. Устните им се допряха, прилепнаха, върхът на езика й се докосна до неговия и сякаш го разтърси ток. Притисна я към себе си и усети непознатото й, излъчващо топлина тяло. Беше по-висока и по-стройна от Ники, парфюмът й бе друг. Първото момиче, което прегръщаше след Ники. Изведнъж се дръпна и тръгна към хола. Усещаше върху себе си погледа й от кухнята. За около минута остана втренчен в огъня, след това се втурна към грамофона и пусна една плоча, първата, която му попадна.

Не искаше тя да остане да спи тук, но знаеше, че за нея оставането й се разбира от само себе си и нямаше как да й каже: „Джени, след всичко, което говорихме тази вечер…“ А още по-лошото бе, че той можеше да спи с нея, можеше съвсем спокойно да я покани в спалнята си. Щеше да бъде толкова лесно, толкова естествено, толкова очаквано. И може би нечестно. Ако се случеше тази вечер, той можеше да не го поиска никога повече. Ако се случеше тази вечер, тя можеше да остане разочарована — какви ли фантастични идеи и неосъществими илюзии се въртяха в главата й? — или пък можеше да реши, че трябва да се случва „абсолютно всяка вечер“, както се бе изразила в събота, когато му каза, че искала да се виждат колкото може по-често. Робърт не искаше да започва. Утре вечер тя нямаше да бъде тук и малко по малко онова, което изобщо не трябваше да започва, щеше да заглъхне.

Застанал прав, с ръце, стиснати в юмруци в джобовете на халата, Робърт гледаше Джени, която си бе легнала на червеното канапе — така бе стоял и я бе наблюдавал първата вечер, когато тя остана тук. С послушния вид на дете, което си знае режима, Джени бе отишла да се изкъпе преди лягане, но сега очите й бяха приковани в него с въпросителен, очакващ поглед.

— Лека нощ, Джени.

Тя се усмихна леко, сякаш намираше нещо смешно в него.

— Няма ли да ме целунеш по челото? Или по бузата?

Той се засмя и се обърна, за да си намери цигара.

— Няма. — Взе си цигара, запали я и се заизкачва нагоре към спалнята, спря и се обърна, за да й каже още един път „лека нощ“, но не успя, защото тя го извика.

— Искам… — започна тя и млъкна. Лежеше по гръб, скръстила ръце зад главата си, затворила очи, от време на време помръдваше, сякаш изпитваше болка. След продължителна пауза отвори очи и каза: — Толкова съм щастлива, Робърт. Какво да направя за теб?

— Нищо не ми идва наум. Благодаря ти все пак.

— Съвсем нищо? Не искаш ли поне да ти изплета пуловер?

Той поклати глава.

— Сетих се за нещо. Ако имаш лекар тук и можеш да ми намериш таблетки за сън… Предпочитам „Секонал“.

— Мога, разбира се. Изобщо не е проблем.

— Домързя ме да отида на лекар. Благодаря ти, Джени. А сега лека нощ.

— Лека нощ.

Изкачи се по стълбите, легна си и веднага изгаси лампата. Лампата на Джени остана да свети още около половин час. Робърт бе взел две таблетки от успокоителното, което купи от една аптека без рецепта, но те не му подействуваха. Тази нощ имаше нужда от нещо по-силно.

11

Робърт прекара вторник вечерта над чертежите си — искаше да представи на завода една цилиндрообразна част, все още безименна, във вид, готов за производство. В завода имаха отливка на подобна част, която всъщност бе обикновен елемент от трансмисията на всеки хеликоптер. Тъй като една отливка струваше скъпо, мистър Джафи — шефът на Робърт, и мистър Джерард — президентът на компанията, му възложиха да проектира елемента по такъв начин, че при производството му да се използува съществуващата отливка, макар функциите на двете цилиндрични части да бяха съвършено различни. Идеята на Робърт, ако можеше да я осъществи, предвиждаше премахването на две и съчетаването на три части в една, като по този начин се спестяваха разходите за две отливки, само че Джерард не бе проявил особен ентусиазъм. Нямаше да похарчат толкова пари за нова отливка просто за да я изпробват. Или може би изпитваха уменията му, искаха да видят дали ще се справи. Отношението им го дразнеше. Но в задачата имаше предизвикателство също като в игра или ребус и Робърт чувствуваше, че с малко упорство щеше да я разреши. Всеки път сравняваше чертежите си с тези на отливката за трансмисията и всеки път стигаше до задънена улица в предната част. Всъщност какво го интересуваше? Имаше ли някакво значение дали хеликоптерите на самолетостроителното предприятие „Лангли“ ще станат по-съвършени? Или дали ще му повишат заплатата? Не. Просто онзи ден, докато наблюдаваше разреза на една част на хеликоптер, му бе хрумнала идеята. „В теб няма капчица амбиция“ — звучеше в ушите му гласът на Ники. Несъмнено беше права. Решението да стане конструктор дойде ей така, в последната година от следването. Инженерството, което завърши, му даваше възможност да избира между цял куп други специалности. Не изпитваше никакво страстно влечение. Вероятно това бе недостатък, слабост. Може би някой ден ще изпита страстно влечение към нещо и ще трябва да учи години, за да го усвои. Нямаше да е първият, комуто ще се случи да открие призванието си или поне областта, в която иска да се развива, след като е прехвърлил тридесетте.

Телефонът иззвъня и Робърт вдигна глава, премигна с очи и погледна часовника си. Десет и тридесет и пет. Сигурно е Джени, обажда се, за да му пожелае лека нощ, помисли си той. Не бе говорил с нея цяла вечер.

— Ало?

— Криеш си телефона, така ли, миличък? — каза гласът ма Ники.

— Ммм… Как го намери?

— Грег ми го даде, представи си. Той пък го взел от телефонистката, на която казал, че имал да ти предаде нещо спешно, по-точно за болната ти майка. — Ники се засмя. — Защо се опитваш да пазиш номера си в тайна, след като няма да успееш? Какво си въобразяваш, че си някаква важна особа?

— Ники, в момента работя. Имаш ли да ми кажеш нещо?

— Имам, да. Обаждам ти се, за да ти дам един съвет — каза тя и последните й думи прозвучаха заплашително. — Мистър Уинкуп ти е много ядосан и аз го разбирам. Да му откраднеш приятелката, не — годеницата! Доколкото разбрах, тя може да ти бъде дъщеря.

— Ники, престани, моля те!

— Казвам ти го за твое добро — каза Ники нравоучително и с гневна нотка в гласа. — Мистър Уинкуп е човек, който не се шегува. По-добре се откажи от момичето, преди да е станало късно. Чувам, че спиш с нея. Господи! — възкликна тя с отвращение.

— Слушай, Ники, с теб вече не сме женени. Или си забравила? Какво правя, си е лично моя работа и ти не можеш…

— Просто исках да те предупредя. Моят съвет е да се откажеш от момичето, преди да е станало много късно.

— И какво искаш да кажеш с това „много късно“?

Тя се изсмя.

— Искам да кажа, че когато разбереш, вече ще бъде много късно. Схващаш ли? Искам да кажа, гледай си здравето.

Сега беше ред на Робърт да се изсмее.

— Много интересно.

— Какъв си глупак! Идиот такъв!

— Лека нощ, Ники. — Изчака за момент и тъй като тя не каза нищо, затвори телефона.

Върна се при писалището и седна, но чертежите му се виждаха размазани. По дяволите, няма да обръща внимание. Ако не е Джени, ще е друго момиче, всяко момиче, с което се сближи. Ники ще намери начин да разбере, ще намери достатъчно време и сили да му звъни непрекъснато и да го дразни. Хвърли молива и стана.

Продължаваше да мисли за това дори и когато си легна. Разбира се, че Грег й е дал телефона, нямаше смисъл да пита откъде го е взела. Учуди се само, че не го беше открила сама още преди няколко седмици, така както бе открила телефона му в жилищната кооперация „Камелот“. Жалко, че новият й брак не я ангажираше достатъчно, не я караше да се чувствува достатъчно доволна. Беше се омъжила за Ралф преди около месец. Робърт прочете съобщението в едно неделно издание на „Ню Йорк Таймс“. Бяха сключили брак в семейната църква на Ралф някъде в северната част на щата Ню Йорк и Робърт се бе изненадал, че човек като Ралф Юрген, който работи в рекламата, могъл да прояви толкова сантименталност. Но в края на краищата не може да каже, че познава Ралф добре. На два или три пъти го беше виждал в апартамента и на няколко пъти, когато Ралф търсеше Ники, бе говорил с него по телефона, но в тези случаи се бяха държали любезно един с друг, нищо повече.

Телефонът звънна отново и Робърт стана намръщен от леглото.

— Здравей, Робърт — каза Джени. — Искаш ли да се запознаеш с моите приятели Тесърови в сряда? Мисля да ги поканя на вечеря. Много приятни хора. Ще дойдеш ли? — Джени изрече поканата си гладко и наведнъж, сякаш бе репетирала. Робърт присви очи.

— Джени, не съм сигурен, че ще мога в сряда. Цилиндърът нещо не се получава. Мисля, че ще е по-добре да си стоя вкъщи тази седмица.

— Тогава в петък. И за тях ще е по-удобно в петък, защото…

— Добре, в петък.

— Към седем? Знам, че в момента работиш, затова няма да те задържам повече. Лека нощ, Робърт.

Запозна се с Тесърови в петък. Дик Тесър беше около тридесетгодишен, висок, строен, с черна коса и гъсти черни мустаци. Работел като предприемач. Жена му, Наоми, беше дребна и руса, много приказлива и весела. И двамата проявяваха родителска загриженост към проблемите на Джени. Робърт усети, че го харесват и „одобряват“ за приятел на Джени несъмнено в резултат на онова, което тя им бе разказвала за него, тъй като самият той беше доста мълчалив тази вечер. След няколко учтиви въпроса кой какво работи разговорът премина върху спуканите от студа тръби на Тесърови и трите им деца.

— Грег ни се обади на няколко пъти, след като с теб се видяхме — обърна се Дик Тесър към Джени, докато пиеха кафе в хола.

— Така ли? — каза Джени.

— Дик, защо трябва да говорим за това? — намеси се Наоми.

— Аз мисля, че моментът е много подходящ, понеже вече се запознахме с мистър Форестър. Грег винаги говори за вас като за мистър Форестър — обърна се Дик към Робърт със сериозен тон. Беше пийнал повечко тази вечер.

— Грег е настроен скандалджийски — каза Наоми, сви рамене и се усмихна на Робърт. — Това е обяснимо.

— Съжалявам, че занимава и вас с тази история — извини се Джени.

— Иска да упражним влиянието си върху теб — продължи Дик. — Изглежда, смята, че ти си кукличка на конци. Конци, които ние с жена ми държим. Обади ни се три или четири пъти, нали, мила?

— Да, но да не му обръщаме повече внимание, отколкото заслужава, Дик. — Тя го погледна с присвити очи, за да го накара да млъкне, но Дик не разбра знака.

— Нямам високо мнение за хора — продължи Дик, — които се опитват да изместят съперниците си, като злословят срещу тях. Може би Грег си въобразява, че е кой знае какво? Той е най-обикновен младеж, а и работата му не е нищо особено. И завижда, разбира се. Сигурно защото мистър Форестър има по-хубава работа.

Наоми се засмя.

— О, не мисля, че е заради работата!

Робърт гледаше в пода, искаше му се да сменят темата. Явно беше, че и Джени се чувствува неудобно.

— Аз съм виновна. Не трябваше да обещавам нищо на Грег — каза Джени. — Трябваше да предвидя.

— Кой може да предвиди какво ще се случи, мила моя? — каза Наоми. — Всеки може да сбърка.

— Грег трябва да си намери едно добро момиче, може би някоя продавачка в дрогерия…

— Е, хайде, Дик — прекъсна го Наоми. — Спомням си, че когато Джени харесваше Грег, ти смяташе, че той е много симпатичен младеж, и недей сега да го изкарваш толкова черен.

— Добре, добре, но ти знаеш, че Грег ми каза нещо, от което ми стана много неприятно. — Дик погледна жена си със строгия израз на пийнал човек.

— Какво ти каза? — попита Джени.

— Дик, много те моля — обади се жена му.

— Разказа ми как около къщата ти се въртял някакъв човек — обърна се Дик към Джени. — Как отвън се чували странни шумове и как те престанали, след като си се запознала с мистър Форестър. Изводът на Грег е, че този човек е бил мистър Форестър. — Дик очакваше ефекта от думите си с намръщено лице.

Ефектът беше три секунди мълчание, след което Джени каза:

— Това просто не е вярно.

— И ние така си помислихме, мила — каза Наоми.

Дик наблюдаваше Робърт.

— В подкрепа на извода си Грег ми каза, че бил говорил с бившата жена на мистър Форестър в Ню Йорк — сега Дик говореше на Джени, — а тя твърдяла, че мистър Форестър е готов за лудницата.

Чашата на Джени изтрака върху чинийката и за малко не падна на пода. Джени се изправи.

— Това просто не е вярно, Дик, и не виждам защо го повтаряш.

Дик я погледна учудено.

— Извинявай, Джени, не исках да те разстройвам. Казах го, защото… защото…

— Мисля, че говори достатъчно тази вечер, Дик — сряза го Наоми.

Робърт обаче забеляза, че и тя остана учудена от реакцията на Джени. Чу как Джени си пое дълбоко въздух, сякаш беше готова да се разплаче.

— Защото — продължи Дик — исках ти и твоят приятел Робърт да го знаете, Джени. Опасно е, когато такива слухове се разпространяват в малко градче, чиито жители при това са толкова любопитни и приказливи. И второ, защото… искам да кажа, че трябва само да погледнеш мистър Форестър, за да разбереш, че той не е човек, който би дебнал около чужди къщи, още по-малко може да се каже, че е готов за лудницата.

— Аз мисля, че можеше да запазиш второто за себе си — каза жена му. — Какъв е смисълът да повтаряме онова, което е очевидно?

Дик Тесър погледна жена си, разтегли устата си в измъчена усмивка, изсумтя:

— Добре де! — И се сви във фотьойла си.

— Джени е третото момиче, което зарязва Грег, Робърт — каза Наоми, — така че не е трудно да се разбере защо е толкова сърдит. Познавах едно от другите момичета във Филаделфия. Тя разправяше, че никога не била давала особени надежди на Грег и въпреки това той побеснял, когато се омъжила за друг.

Робърт вдигна очи към нея, после прикова поглед в кафето.

— Съжалявам, че се получи такава бъркотия — промърмори той. Усети върху себе си продължителния поглед на Наоми, също и на Дик. Какво очакваха от него? Да се засмее? Да направи шеговита забележка? Чудеше се дали с присъщата си непринуденост Джени не им е казала в момент на въодушевление, че двамата с Робърт са се сгодили или най-малкото са на път да го сторят.

След известна пауза Джени попита:

— Иска ли някой още кафе?

— Мисля, че мъжът ми има нужда още от една чаша — каза Наоми.

Двамата с Дик останаха само двадесет минути след кафето, но сега нещата минаха много по-гладко. Тесърови разказаха няколко весели истории за един холандски фермер, който живеел малко по-надолу от тях и чийто единствен източник на препитание била разменната търговия. Робърт имаше чувството, че си тръгнаха толкова рано, за да могат двамата с Джени да останат известно време сами.

— Намерих ти таблетките за сън — каза Джени. — Ще отида горе да ги взема.

Робърт крачеше из хола и пушеше. На полицата под грамофона видя бяло плетиво, навито на руло, от което стърчаха игли. Виждаха се плетеници. Джени бе започнала пуловера, който бе казала, че иска да му изплете. Робърт се усмихна леко — беше трогнат, трогнат от труда, който тя щеше да вложи, когато нямаше да бъде с него.

— Заповядай. Таблетките са от по деветдесет милиграма. Много ли са силни?

Робърт се усмихна.

— Мисля, че по-силни няма. Ще пия по половин таблетка. — Взе шишенцето с червени таблетки от ръката й. — Радвам се, че ми ги намери. Много ти благодаря, Джени. Колко ти дължа?

— Нищо, моля ти се.

Очакваше го. Извади портфейла си.

— Настоявам. Ето ти пет. Стигат ли?

— А, не, пет няма да взема.

Той се приближи до нея, направи жест, сякаш искаше да пусне банкнотата в прибраната й ръка, ръката й се протегна напред, задържа неговата за минута, след това той я отдръпна. Тя срамежливо остави банкнотата на масичката.

— Как ти се сториха Тесърови?

— Мисля, че са много симпатични.

— Винаги се посдърпват, когато Дик си пийне. Харесаха те. И двамата ми го казаха, но когато ти не чуваше.

Робърт не отговори.

— Мога ли да ги доведа у теб някой ден?

— Защо не?

— Няма ли да седнеш?

— Мисля, че трябва да тръгвам. Вечерята бе чудесна.

Баналният му комплимент я зарадва.

— Нова рецепта за приготвяне на телешко месо. Скоро я научих.

Той взе палтото си от кухненския килер.

— Кога ще се видим? — попита тя. — Утре вечер?

Каза го така, сякаш правеше голяма жертва, като не настояваше да се видят следващия ден, събота.

— Джак Нилсън ме покани у тях — отговори той и видя как лицето й посърна. Знаеше какво се върти в главата й — защо не е попитал Нилсънови дали, може да отиде с нея?

— Бих искала да се запозная с тях някой път — каза тя.

— Ще се запознаеш. Някоя вечер ще ги поканя вкъщи. Ще ти се обадя утре, Джени. — Неизвестно защо и как, беше хванал дясната й ръка. Стисна я набързо и се измъкна през вратата.

Следващата седмица Робърт покани Нилсънови на вечеря и Джени приготви агнешко бутче. Вечерта мина добре, Нилсънови харесаха Джени, явно се радваха, че Робърт си е намерил „приятелка“, и беше ясно, че отсега нататък ще го канят на гости с нея. Робърт се държеше малко безразлично с Джени — така се бе държал по време на вечерята с Тесърови, така се държеше и когато двамата бяха сами. Сигурен беше обаче, че влюбените погледи, които Джени му отправяше, са направили на Нилсънови по-силно впечатление от неговото държание и те по всяка вероятност са предположили, че той е не по-малко влюбен в нея. Когато се видя с Джак Нилсън в завода, Робърт даде да се разбере, че между него и Джени няма интимни отношения, и каза, че са се виждали два или три пъти.

Тази седмица Робърт разреши проблема с цилиндровата част и представи чертежите си на мистър Джафи, който насрочи съвещание с инженерите от производството за петък. Бавно, но сигурно авторитетът на Робърт в самолетостроителното предприятие „Лангли“ растеше и той беше убеден, че в скоро време ще получи предложение от най-големия завод на предприятието във Филаделфия. По този начин щеше да избегне по-нататъшни усложнения с Джени просто защото щеше да бъде далеч от нея. Филаделфия беше на два часа път с кола и макар и да не беше изключено да си останат приятели, нямаше да се виждат толкова често. „Приятели“ обаче не беше най-точната дума, що се отнасяше до Джени; Робърт допускаше, че след заминаването му тя ще преживее известен период на самота, съжаление и огорчение и бе напълно възможно да поиска да скъса всякакви отношения с него. Тъй като очакваше всичко това, Робърт започна да се държи още по-предпазливо с нея. Нямаше повече целувки, нямаше докосване на ръце.

Джени не се разсърди, когато Робърт й каза за Филаделфия. Вече не изявяваше желание дори да преспива у Робърт, когато се заседяваха до късно. Изглеждаше доволна, че се виждат два пъти седмично. Робърт обаче усещаше, че по-редките срещи само задълбочават чувствата й. Джени сякаш се наслаждаваше на всяка минута, прекарана с него, и веднъж след една съвсем обикновена или по-точно необикновено лоша вечеря в Ритърсвил тя изтърси ни в клин, ни в ръкав:

— Ако в кафето имаше отрова и тя беше сложена от теб, мисля, че щях да го изпия.

За момент Робърт я погледна слисано, сетне се усмихна.

— Според мен то и без това е доста отровно.

Джени не се усмихна.

— Толкова съм щастлива с теб. Смъртта е продължение, ако умреш щастлив. Не е край.

Робърт се завъртя неспокойно на стола. Не искаше да отмине думите й с шеговита забележка, но не можеше и да измисли нещо, което да е подобаващо сериозно. Мълчанието, което последва, беше ужасно и ненужно.

— Джени, защо трябва да си говорим за смъртта? Искам да кажа, ти ми разказа как е трябвало да преодолееш ужаса си от нея. Може би аз не съм преодолял своя. Може би за мен тази тема е все още потискаща.

— Съжалявам, Робърт.

— Не е нужно да съжаляваш. Но е направо смешно, толкова си млада, а говориш толкова често за смъртта. Всички това ни чака, но не толкова скоро. Поне нас. — Съжали, задето бе казал „нас“, и отмести поглед от очите й.

— Съжалявам, но не защото говорих за смъртта, а защото ти се чувствуваш потиснат. Но аз те разбирам. За да преодолееш това чувство, известно време трябва да поживееш в близост до нея. Тя не е много по-различна от съня. Байрон го е казал. Според него смъртта е сестра на съня.

Робърт въздъхна.

На втори май Робърт получи писмо от Ърнест Гънароут, президентът на „Аробрит“ — така се казваше компанията във Филаделфия, чийто клон бе самолетостроителното предприятие „Лангли“. Канеха го да постъпи на работа в конструкторския отдел. Робърт реши да замине на първи юни, като междувременно щеше да се опита да даде под наем къщата до изтичането на договора му със собственика. Искаше да подари нещо на Джени — огърлица или брошка, — преди да замине, и започна да обикаля посредствените бижутерийни магазини на Ритърсвил и Лангли. Беше сигурен, че на сбогуване Джени ще му подари белия пуловер.

12

Робърт си подсвиркваше, докато се изкачваше по паянтовата стълба до островърхото таванско помещение. Хвана се с ръка за едно стъпало и отмести стълбата от гредата, на която тя беше подпряна, готов да я сграбчи, в случай че стълбата се подхлъзне, и вече си представяше как виси във въздуха метър и половина над земята. Стълбата не се подхлъзна. Робърт се качи на тавана, където бяха куфарите му. Отвори ги и ги прегледа набързо, тъй като не искаше да мисли за реликвите, които те съдържаха: чифт забравени чорапи, износена риза, програмата на едно представление, което бяха гледали с Ники. Спомняше си вечерта, но защо ли беше запазил програмата? В другия куфар видя летен костюм, който в най-скоро време щеше да облече. Хвърли куфарите върху червеното канапе. До отпътуването му оставаха цели шестнадесет дни; още не беше ходил до Филаделфия, за да си потърси квартира, но искаше куфарите да бъдат пред очите му, за да му напомнят, че заминава.

Прибра стълбата в ниския шкаф зад канапето. След това извади писалката си, шишенце туш и скицника с дървета и сложи шишенцето на перваза на прозореца. Беше си запазил върбата до прозореца за накрая, тъй като тя бе най-лесна за рисуване. Тридесет секунди за рисуване на дърво. В горната част на дясната страница над рисунката записваше името на дървото и рода, към който принадлежеше. Върбата беше Salix nigra. Когато я нарисува, извади от чекмеджето на писалището си пощенска картичка и нарисува дебела усмихната птичка с куфар под крилото, застанала на изтривалката пред една врата. В горния десен ъгъл написа със ситни печатни букви:

УПОРИТ НЕПОКЛАТИВЕЦ (Stat Semper)

РОДИНА: богаташки къщи.

ЦВЯТ: бели гърди, весело изпъстрени с червено; червени крила със сини краища; черна опашка, която се разделя на две.

КРЯСЪК: наподобява: „Тук съм! Тук съм!“

Това му беше десетата или дванадесетата птичка. Джени се радваше, когато получаваше картичките по пощата, и ги събираше в малък албум със синя копринена корица. Вече не помнеше какво й беше изпратил. Спомняше си само среброшиестата ласка, кривокракия търчивец и нейния любимец — просторничето.

Сепна се, когато видя, че е шест и петнадесет. В седем и половина имаше среща с Джени в „Джасерин Чейнс“, където не бяха ходили от първата им среща. Изкъпа се и си изми косата, облече панталона от костюма, който бе взел от химическо чистене същия ден, бяла риза и седна на машината да напише писмо на майка си. Започна със заминаването за Филаделфия — когато й писа за последен път, преместването още не беше сигурно. Сега й писа, че това е един вид повишение с по-висока заплата. Беше й споменал за Джени само веднъж, спомняше си го ясно, и то като за момиче от малкия кръг хора, с които се бе сприятелил. Сега написа: „Донякъде съжалявам, че напускам Лангли, тъй като със семейство Нилсън и някои други колеги станахме добри приятели; Джени Тийролф също ще ми липсва. Привързах се към нея, макар че е доста по-млада от мен. Всъщност е на двадесет и три години. Не е изискана, но в никакъв случай не е простовата — момиче като нея не се среща всеки ден.“ Стори му се неестествено, недовършено и не в негов стил, но не можеше да пише повече за Джени. Започна нов ред и написа, че се чувствува „много по-добре и, общо взето, с по-висок дух“.

Робърт избра лъкатушния път покрай реката, който водеше до Кромуел. Имаше и по-пряк път, но беше тръгнал рано и времето му беше предостатъчно, за да измине седемте или осемте мили. Обичаше тъмнината на крайречния път, макар от зимните студове асфалтът да бе покрит с дупки; обичаше сиво-черния рисунък на клоните, който се открояваше за миг пред погледа му, когато фаровете осветяваха дърветата. Видя зад себе си фарове и намали скоростта, за да може колата да го задмине. Колата зад него също намали. Робърт отново увеличи скоростта до тридесет и пет мили в час, погледна часовника си — седем и пет — и запали цигара.

Колата пак се доближи до него и Робърт отново намали. Тогава се изравни с неговата и Робърт видя цвета й — беше бледозеленият плимут на Грег. Видя, че Грег му направи някакъв знак с ръка и чу гласа му, но не разбра какво му каза. Грег искаше да го накара да спре и го избутваше надясно, към реката. Робърт спря отчасти защото колата на Грег почти се беше допряла до неговата, отчасти защото се ядоса на грубостта му и искаше да се срещне с него лице в лице. Грег спря пред Робърт и дръпна силно ръчната спирачка. Робърт отвори вратата и излезе от колата. Хвърли цигарата си и сви юмруци.

— Мистър Форестър? — каза Грег. — На среща с Джени ли отивате? — Приближи се до Робърт, след това спря и застана срещу него с разкрачени крака. Беше изгасил фаровете си, но Робърт бе оставил своите и сега те осветяваха лицето на Грег с черните му гъсти вежди.

Робърт се отмести, за да избегне удара, и юмрукът на Грег го улучи само по рамото, но успя да го повали, защото склонът, на който стоеше, беше стръмен и той загуби равновесие. Претърколи се няколко пъти и се изправи веднага, преди Грег да успее да го настигне. Юмрукът на Грег се стовари върху лицето му. Робърт сграбчи ръката на Грег, изкачи склона и блъсна Грег към едно дърво отзад. Разярен, Грег се хвърли срещу него и замахна с опакото на ръката си към устата му последва още един удар, този път в лявото око, и Робърт се свлече на колене; стори му се, че измина цяла минута, преди Грег да направи крачката, която беше необходима, за да стигне до върха на склона и да се опита да го ритне в десния си крак по лицето. Робърт хвана крака му и се изправи. Грег политна назад в тъмнината и храстите изпращяха. Робърт се приближи до Грег, видя безформената черна маса на главата, му точно срещу себе си и с всичка сила стовари десния си юмрук върху нея. Чу се продължително пращене, докато Грег се търкаляше надолу към брега. Робърт слезе бавно към реката, като очакваше, че Грег ще се заизкачва към него, но единственият звук беше слабото пращене на храсталака, а то идваше изпод краката му. Беше тъмно. Робърт не виждаше реката, но я чуваше.

Изведнъж Грег се появи от лявата му страна и сграбчи реверите на палтото му с две ръце. Блъсна го силно към реката и Робърт усети, че това вече не е бой, а опит за убийство. Едно тънко дръвче, наклонено над реката, го спаси да не падне, но още не беше успял да стъпи здраво, когато видя как Грег се хвърли към него и чу дишането му — въздухът се процеждаше през зъбите му със съскащ звук, подобен на този, който чуваше зад гърба си, където водата се разплискваше върху скалите. Робърт приклекна, макар че това едва ли щеше да го спаси, тъй като Грег се беше прицелил в краката му, но в последния момент той, изглежда, се подхлъзна. Тъмният му силует се стрелна покрай Робърт, после се чу плисък.

Робърт се спусна към него, придържайки се за храстите. Склонът стана по-стръмен. Тогава чу още един по-слаб плисък, последван от стенание. Наведе се, хвана Грег направо за глезена и го дръпна. Стоеше с единия крак в калта, с другия беше стъпил на един речен камък и се опитваше да изтегли Грег за реверите на палтото. Мократа коса на Грег докосна лицето му. Робърт го блъсна на земята и се изкачи един метър нагоре.

Грег седеше на склона и пъшкаше.

Робърт изтегли юмрука си назад и в този момент усети, че желанието да удари Грег се е изпарило. Обърна се и с учудваща лекота изкачи склона. Сякаш прелетя по пътя. Моторът на колата му продължаваше да работи. Включи на задна скорост, заобиколи колата на Грег и потегли напред. Усети, че левият му кучешки зъб го боли и че от ъгълчето на устата му се стича струйка топла кръв. Спря колата и извади носната си кърпа. Проклетият зъб беше счупен. С езика си усети неприятна нащърбеност. Болеше го и лявото око и след малко почувствува, че се затваря. Хубаво се бе подредил, чак му стана смешно. Още по-смешно беше, че излезе в известен смисъл победител. Грег можеше да се удави, ако не го бе издърпал от водата, тъй като едва се държеше на краката си. Защо ли не го остави да лежи в проклетата река? Горната му устна кървеше; усети, че се е цепнала точно над кучешкия зъб. Запали мотора. Просто да се чудиш как можеш да пострадаш само за няколко секунди.

Пристигна в „Джасерин Чейнс“ и тръгна да търси място в слабо осветения паркинг. Една възрастна жена, която излизаше от ресторанта, се дръпна леко назад, когато го видя, след това го подмина. Във фоайето оберкелнерът го изгледа и го попита с какво може да му услужи.

— Имам запазена маса. Робърт Форестър. Закъснял съм с пет минути.

Келнерът кимна стъписан.

— Да, разбира се, мистър Форестър. Да не би да сте претърпели злополука, сър?

— Не. Само за минутка — каза Робърт и хукна по застланите с килим стъпала към тоалетната на горния етаж.

Изчисти лицето си и охлузените стави на китката със салфетка, среса се и си оправи връзката. Сега видът му беше много по-приличен, въпреки че окото му бързо се затваряше. Слезе долу, даде палтото си на гардероб, помъчи се да изглежда самоуверен и влезе в бара, където имаше среща с Джени. Тя седеше в огромен фотьойл до камината и го чакаше. Подскочи, като го видя.

— Няма нищо, не се притеснявай. Ела да седнем на тази маса. — Държа й стола, за да седне.

— Но какво се е случило?

— Срещнах Грег. Аз бих пийнал нещичко. — До него беше застанал келнер. Поръча „Манхатън“ за Джени и двойно уиски за себе си. След малко дойде оберкелнерът, за да им се извини, че масата им ще бъде готова чак след двадесет минути. Робърт нямаше нищо против да си изпият аперитива там, където вече бяха седнали.

— Грег? Но къде?

Робърт й разказа какво се беше случило.

— Не може да се каже, че той победи. Всъщност не знам кой победи. Не ме питай защо го извадих от водата. Бях толкова вбесен, че можех спокойно да го оставя вътре.

— Ти си му спасил живота.

Робърт се засмя.

— Не бих казал. Мисля, че там е много плитко. Има и много скали. — Наведе се и приглади мокрите маншети на панталона си. Окото му се беше затворило, пареше го, сякаш някой натискаше клепачите му с горещи пръсти. Видя как Джени взе чашата си от кръглата маса и сам вдигна своята.

— Наздраве! Знаеш ли, струва ми се, че няма да имаме повече неприятности с Грег. Освен ако не му се иска да опита втори път.

— Според мен трябва да го арестуват.

Робърт изпита някакво странно чувство от забележката й.

— Роклята ти е чудесна — каза той. Тя знаеше, че той я харесва в черно, и му беше казала, че за тази вечер ще си купи някаква рокля, която видяла в Ритърсвил.

— Наистина ли ти харесва? — Лицето й грейна от комплимента, тя докосна ханша си срамежливо, след това погледна Робърт и отново стана сериозна.

— Счупил ти е един зъб.

Едва сега Робърт забеляза, че е сменила прическата си — косата й бе прибрана отзад и образуваше нещо като светлокестеняв облак, който се спускаше до средата на ушите. Вече не я носеше свободно пусната по раменете. Изглеждаше с три или четири години по-възрастна.

— Е, само един зъб — каза Робърт.

Поръчаха си по още един аперитив. Робърт се поотпусна. Усещаше приятна умора, която го накара да се отпусне. Вече нищо не го болеше и се чувствуваше едва ли не победител. Джени бе толкова красива — гладката й коса лъщеше, ноктите й бяха лакирани в хубав червен цвят, на устните си беше сложила червило така, че горната устна да изглежда по-пълна — винаги го правеше в по-специални случаи. Джени се притесняваше от тънката си горна устна, което Робърт намираше за смешно. При цялото й очарование и топлотата, която се излъчваше от нея, му се струваше наивно и детинско да се притеснява заради тънката си горна устна. Когато влизаха в трапезарията, Робърт остана зад Джени и забеляза, че е отслабнала, но реши да не го споменава. Джени можеше да го изтълкува като упрек към външността й.

Когато седнаха на масата, Джени каза:

— Тази вечер е може би последната, когато вечеряме заедно.

Робърт се намръщи.

— Защо трябва да е последната? Аз ще идвам от време на време. Ти също можеш да идваш във Филаделфия.

— Чудя се дали да не се преместя и аз във Филаделфия. Ще имаш ли нещо против?

Робърт помълча.

— Не, но…

— В края на краищата тук няма нищо интересно. Един ужасно малък град. Във Филаделфия ще мога да си намеря по-хубава работа. Като секретарка ще получавам повече, отколкото тук. Знам и малко стенография, не много, но достатъчно. А и къщата, в която живея сега… — Млъкна.

— Нали ти харесваше?

— Едва ли ще ми харесва, когато ти заминеш. Искам да кажа, когато ти няма да си наблизо и няма да ми идваш на гости от време на време.

Разговорът ставаше мъчителен. Беше безполезно да се опитва да оправи нещата с някаква глуповата забележка. Бяха поръчали предястието и сега пред Робърт стоеше листата с вината. Прегледа я и избра „Шато О-Брион“. Джени си беше поръчала филе миньон. Изведнъж Робърт видя нещата в различна светлина: ако двамата с Джени заминат, Грег ще остане тук самичък, защото Филаделфия беше извън района, в който той работеше. Щеше да му бъде по-трудно да ги безпокои. А може би и чувствата му към Джени щяха да се променят и след три-четири месеца той щеше да се влюби в нея така, както тя беше влюбена в него. Не беше невъзможно.

— За какво мислиш? — попита го Джени.

— Мислех си, че може би наистина няма да е толкова лошо, ако и ти дойдеш във Филаделфия. Ако наистина го искаш. Трябва обаче хубаво да си помислиш. В края на краищата аз ще остана две години там.

— Вече съм си помислила. Достатъчно.

Робърт се загледа в сериозните й сивосини очи. В погледа им сега нямаше нищо детинско. Може би заради прическата, може би и заради елегантната рокля, но Джени приличаше на зряла жена.

— Имаш ли нещо против да дойда да живея близо до теб?

— Ами… — Това вече не искаше. — И двамата имаме коли… смяташ ли, че е нужно?

Отговорът му я разстрои. Изглеждаше наскърбена, ъгълчетата на устните й увиснаха, въпреки че остатъкът от вечерта мина добре и, Робърт беше доста приказлив — разказа й за Албукърк и Сан Франциско, за военната си служба, която бе изкарал във Флорида и Аляска. Но разочарованият израз не слезе от лицето й. То вече не излъчваше щастие от това, че са заедно.

— Робърт, ти не вярваш, че някога ще се влюбиш в мен достатъчно, за да поискаш да се оженим, нали?

Робърт дръпна от цигарата си толкова силно, че димът почти го задуши.

— Не знам, Джени. Страхувам се от обещания. И не искам да разчиташ на това и да ме чакаш.

— Добре. Разбрах.

— Казвам ти го сериозно. Не искам да чакаш.

Когато излязоха от ресторанта, Робърт видя пощенска кутия и пресече улицата, за да пусне писмото до майка си и картичката с птичето до Джени. Следващата събота двамата с Джени щяха да отидат във Филаделфия, за да потърсят квартира за него. Или за нея.

13

В понеделник сутринта хазяйката на Грег, мисис Ван Влийт, се обади на Джени в банката. Попита я дали знае къде е Грег.

— Съжалявам, мисис Ван Влийт, но не знам. Не съм го виждала от няколко дни.

— Изчезнал е. Няма го от събота.

— Изчезнал? Може би е във Филаделфия.

— Едва ли е във Филаделфия. Вчера полицията е намерила колата му на пътя край реката, близо до Куинстаун. Била е изоставена с отворена врата. Полицията смята, че може би се е удавил. — Изговори последната дума с треперещ глас.

— Удавил?

— Точно така. Полицията каза, че по храстите на брега имало следи от боричкане. Започнали да наблюдават реката. Аз мисля, че е станал жертва на престъпление.

Джени усети как от израза „започнали да наблюдават реката“ я побиха ледени тръпки. Беше виждала във вестниците снимки на удавници, изхвърлени на скалите в бързеите.

— Не знам какво да ви кажа, мисис Ван Влийт. Надявам се, че е жив и здрав. Ще ви се обадя следобед, за да разбера дали се е прибрал.

Затвори телефона и се върна на гишето, където чакаше един човек със спестовна книжка. Джени го погледна за момент, след това каза:

— Извинявайте, не мога… — Обърна се и хукна към кабинета на мистър Стодард, който се намираше в задната част на банката. Каза му, че й се налага да излезе, за да се обади по телефона. Мистър Стодард държеше да знае кой кога излиза и защо и на служителите им беше неудобно да го молят да ги пусне, но Джени се обърна към него по такъв начин, сякаш нямаше никакво съмнение, че ще получи разрешение, и мистър Стодард каза:

— Разбира се, Джени.

Влезе в аптеката, където й развалиха пари на по пет и десет цента и отиде да се обади на Робърт. Минаха близо пет минути, преди да я свържат с него.

— Робърт, Грег е изчезнал.

— Изчезнал? Как така изчезнал?

— Вчера са намерили колата му край реката, но него самия го няма. Хазяйката му ми се обади преди малко. Да не би да е паднал във водата онази вечер?

— Едва ли. Когато си тръгнах, той седеше на брега. Освен… освен ако е бил толкова зашеметен, че е изгубил равновесие. Не е изключено.

— Той седеше на брега, когато ти си тръгна, така ли?

— Ами да, не го изпратих до колата му. Полицията е намерила колата, така ли?

— Да. Сега търсят в реката. — Чу как Робърт въздъхна дълбоко в слушалката:

— В такъв случай може би трябва да се обадя в полицията. Да не би пък да е отишъл у някой приятел? Куинстаун е наблизо.

— И мисис Ван каза същото. Но не съм чувала Грег да познава някого там. Не искам да се обаждаш на полицията, Робърт. Нали си го оставил на брега? Нямаш никаква вина и не могат да те държат отговорен.

— Не мисля, че ще ме държат отговорен, но ако Грег не се появи, ще трябва да се обадя на полицията.

— Не им се обаждай днес. Изчакай.

— Добре, ще изчакам.

— Хайде да се видим довечера! — Нямаха уговорена среща за тази вечер. Бяха се разбрали евентуално за сряда.

— Може. Да дойда ли у вас след вечеря? Имам час при зъболекар в Лангли в пет и половина и не знам колко време ще му отнеме да ми изпили зъба, за да му сложи корона.

— Няма значение, ще те изчакам за вечеря. Ела на вечеря, Робърт, когато и да свършиш. Дано не те боли много.

Робърт се засмя.

Джени се прибра в пет и петнадесет. Беше ходила на пазар в Хъмбърт Корнърс, откъдето купи и „Лангли Газет“, и щом влезе вкъщи, остави мрежата с продуктите и отвори вестника. На втора страница видя колата на Грег — лявата врата беше полуотворена, така както я бяха намерили край реката. В краткото съобщение под снимката се казваше, че двадесет и осем годишният Грегори Уинкуп от Хъмбърт Корнърс е изчезнал в събота вечер, когато хазяйката му забелязала, че не се е прибрал. Съдейки по пречупените клони на храстите и следите от стъпки между реката и колата, би могло да се заключи, че той се е борил с някого. Единствената улика, с която разполагала полицията, били три малки копчета от мъжки костюм.

От костюма на Робърт, помисли си Джени. А защо не и от костюма на Грег? В събота вечер не беше забелязала да липсват копчета от костюма на Робърт. Естествено бе вестниците да придадат мистериозен характер на случката, за да предизвикат колкото може по-голяма сензация. Накрая сигурно ще се окаже — както предполагаше Робърт, — че Грег е бил у някой приятел, с когото са си пийнали порядъчно. Грег имаше един приятел в Ритърсвил на име Мич. Той беше автомобилен монтьор и пиеше доста. Нямаше да бъде никак чудно, ако Грег бе прекарал няколко дни в пиене след свиването с Робърт. Беше й казал, че когато развалила годежа им, не бил изтрезнял цели два дни. Джени се опита да си спомни малкото име на Мич, но не можа. В телефонния указател на Ритърсвил имаше поне тридесет души, които се казваха Мичъл. Обади се на мисис Ван Влийт.

Грег не й се бил обаждал, но тя чула, че „ескадра“ от шест патрулни лодки претърсвали с прожектори реката в участъка между Куинстаун и Трентън. Джени беше чула сирените в банката в Хъмбърт Корнърс, която се намираше по-близо до реката, отколкото къщата й.

— Мисис Ван, знаете ли малкото име на Мич, приятеля на Грег? Този, който живее в Ритърсвил?

— Мич? Не, Грег не е споменавал името му пред мен. Защо? Смятате ли, че той има нещо общо?

— Не, но мисля, че не е изключено Грег да е с него. Грег не се е удавил, мисис Ван.

— Защо смятате така?

— Просто така ми се струва.

— Кога се видяхте с Грег за последен път?

— Мисля, че беше преди повече от месец.

— Той много страда, откакто се разделихте с него, Джени. От няколко седмици е толкова унил. Но това не го чух от него, а от друг човек. Мина ми през ум, че може да се е самоубил. Да се е хвърлил в реката.

— Едва ли. Съмнявам се, че се е хвърлил в реката. Нека изчакаме. Дочуване, мисис Ван!

Робърт пристигна в седем и половина с увиснала горна устна.

— Едно уиски с лед може да ми се отрази добре.

Докато той четеше вестника, Джени му сипа една чаша.

— Копчета? — Робърт погледна ръкавите си. След това отиде до кухненския килер, където си беше закачил палтото. — Ами да. Паднали са три копчета от десния ми ръкав. — Обърна се към Джени. — Мисля, че трябва да се обадя на полицията.

Джени стоеше в средата на кухнята с чаша в ръка.

— Само заради няколко копчета?

— Благодаря — каза той, като взе чашата от ръката й. — Поне ще им кажа, че съм го оставил на брега на Делауер.

— Ако се обадиш, кажи им и че си го извадил от водата.

Робърт се усмихна неспокойно и отпи от чашата си.

— Ще се обадя на Сузи — каза Джени.

— Защо?

— Може да знае малкото име на Мич. Мич е приятел на Грег. — Джени набра номера.

Обади се Сузи.

— Каква е пък тази история с Грег? Мислиш ли, че се е самоубил?

— Не, не мисля — каза Джени. Робърт я наблюдаваше от кухнята. — Кажи ми, знаеш ли малкото име на Мич? Нали го познаваш, приятеля на Грег от…

— Мисля, че е Чарлс. Точно така, Чарлс. Даде ми телефона си, когато бяхме на онази идиотска забава. Като че ли бих се обадила на това шимпанзе! Защо ти е?

— Пазиш ли го? Ще ми го дадеш ли?

— С удоволствие. Почакай малко.

Докато чакаше, Джени не снемаше поглед от Робърт, който крачеше из кухнята и отпиваше от чашата си.

— Кливланд, 7–3228 — каза Сузи. — Мислиш, че Грег се е сбил с Мич?

— Не, не мисля. Ще ти се обадя по-късно, Сузи. — Джени затвори телефона и набра номера на Мич.

Обади се женски глас и Джени предположи, че това е майката на Мич. Мич не си беше вкъщи.

— Знаете ли дали Мич е виждал Грег? Грег Уинкуп? — попита Джени. — Обажда се Джени Тийролф.

— А, вие ли сте, Джени? Не, не го е виждал. Прочетохме във вестниците. Мич излезе преди пет минути. Казваше, че Грег може да се е самоубил, защото бил много разстроен… откакто сте се разделили. Мич отиде да се види с някакъв човек, който според него може би знаел нещо за случая.

— Ако разбере нещо, помолете го да ми се обади. — Джени продиктува номера си. — Ще си бъда вкъщи цяла вечер. Може да позвъните по всяко време.

— Разбира се, Джени, ще му предам. Благодаря ви, че се обадихте.

Джени затвори.

— Мич е приятел на Грег — обърна се тя към Робърт. — Мислех, че си е вкъщи, но го няма.

Робърт не отговори нищо. Крачеше бавно из кухнята и гледаше в земята.

Джени сложи няколко замразени банички с пилешко месо в горещата фурна и започна да прави салата. Робърт отиде в хола. След малко на Джени й хрумна нещо. Застана на вратата и каза:

— Знаеш ли, Грег може да е при родителите си във Филаделфия. В полицията може би вече са разбрали, че не му се е случило нищо. Този вестник е отпреди няколко часа.

Робърт само кимна. Седеше на канапето с вестника в ръка. Остави го и стана.

— Единственото, което мога да направя, е да се обадя и да попитам — каза той и се запъти към телефона.

— На кого ще се обадиш? На родителите му?

— Не, на полицията. Сигурен съм, че вече са се свързали с родителите му.

— Робърт, не се забърквай с полицията! — каза тя с умолителен глас.

— Защо толкова те е страх от полицията? Нали се опитваме да го открием? — Постоя с лице, обърнато към нея, и с ръка върху слушалката, след това я вдигна. Поиска да го свържат с полицията в Ритърсвил. Когато го свързаха, каза името си и попита дали имат новини за Грегори Уинкуп. Отговориха му, че нямат.

— Аз съм този, с когото Уинкуп се би в събота вечер — каза Робърт.

Дежурният в Ритърсвил беше много заинтригуван от думите му.

— Откъде се обаждате? — попита го той.

Робърт му каза: от дома на една приятелка, Джени Тийролф, близо до Хъмбърт Корнърс. Дежурният заяви, че би искал да изпрати някой да поговори с него, и Робърт му обясни как да стигне до къщата на Джени.

— Робърт, как можа!

— Няма друг начин — каза Робърт, когато затвори телефона. — Ако не е днес, ще е някой друг ден. Така е най-добре, Джени. Ще се забавят поне половин час. Можем…

— Баничките няма да станат за половин час — отвърна Джени.

Робърт застана на вратата в кухнята.

— Съжалявам, Джени. Не можеш ли да ги извадиш и после пак да ги сложиш?

— Не! Мислиш ли, че имаш какво да кажеш на полицията? — Беше сърдита.

Робърт я погледна за момент, след това се обърна бавно и седна отново на канапето.

Джени включи фурната на по-силно. Поне да се стоплят отвътре, помисли си тя. Ще станат на нищо, ако не ги изядат сега. Грег пак им беше попречил и нея никак не я интересуваше дали той е жив, или пък се е хвърлил в реката. Разби с ярост заливката за салатата и я изсипа в препълнената със зелени листа купа. След това извика Робърт.

— Ще започнем със салатата — отсече тя.

Робърт не се възпротиви.

Джени осъзна, че на масата няма вино. Каква жалка вечеря! В момента, в който Джени наливаше кафето, пред къщата спря полицейска кола. Робърт стана от масата и отиде да отвори вратата.

Бяха двама — полицай и следовател, които се представиха като Макгрегър и Липенхолц.

— Робърт Форестър — представи се Робърт, — а това е Джени Тийролф. — Робърт им разказа какво се беше случило в събота вечерта. Още сутринта разбрал от Джени, че Грег бил изчезнал, но се обадил на полицията чак сега, защото смятал, че Грег ще се появи.

— Трите копчета са от ръкава на палтото ми.

Двамата го изслушаха спокойно и учтиво. Когато Робърт млъкна, Макгрегър, висок и едър мъж, го попита:

— Защо се сбихте?

Робърт пое дълбоко въздух.

— Според мен на Уинкуп му беше неприятно това, че се виждам с мис Тийролф. Тя развали годежа им. И преди ме беше заплашвал. Очаквах, че това ще се случи, сигурен бях, че той ще потърси повод за сбиване.

Липенхолц кимна.

— Същото чухме и от приятелите на Уинкуп. Доста буен младеж.

— Да. Между другото аз не съм сгоден за мис Тийролф. Тя каза на Уинкуп, че не разваля годежа им заради мен. Но Грег имаше друго мнение по въпроса.

Макгрегър записваше нещо в тефтерчето си.

Липенхолц погледна Робърт.

— Казвате, че когато сте го оставили, той е седял на брега. На какво разстояние беше от реката?

— Според мен на не по-малко от метър-метър и половина — отговори Робърт. — Но беше доста тъмно и не мога да определя точно.

— И вие го оставихте седнал? Не е бил ударен толкова силно, че да лежи на земята?

— Сигурен съм, че беше седнал. Не знам доколко е бил зашеметен.

— Но той е бил толкова зашеметен — продължи Липенхолц, — че няколко минути по-рано е трябвало да го извадите от водата, нали така? Не е излязъл сам?

— Не, доколкото си спомням, не излезе сам.

Мълчание; през това време другият полицай продължаваше да пише.

— Смятате, че той е станал и после пак е паднал във водата? — попита Робърт.

— Не е изключено — отвърна Липенхолц. Той беше дребен, слаб, със светлосини очи и следи от шарка по лявата буза. — В края на краищата кой си оставя колата насред пътя с отворена врата?

Двамата с Макгрегър погледнаха Робърт, после очите и на двамата се отместиха бавно към Джени сякаш за да видят каква ще бъде реакцията й.

— Проверихте ли дали не е при родителите си във Филаделфия? — попита Джени.

— Естествено — каза Липенхолц. — Това беше първото, което направихме. Говорихме и с негови приятели в района. Никой не го е виждал.

Робърт навлажни устните си.

— Каква е водата на това място? Не можах да видя в тъмното. Знам, че има скали…

— Близо до брега има скали. Не са много — каза Макгрегър. — Веднага след скалите става доста дълбоко. Около три метра.

— А ако човек падне; те… скалите… няма ли да го задържат? — попита Робърт.

— Ще го задържат. Ако преди това не се удари в тях — каза Липенхолц. — Ако се удари, може да си остане да лежи върху тях, да се удави и течението да го повлече надолу. — Липенхолц се намръщи. — Какво отговорихте на Уинкуп, когато той ви заплаши, мистър Форестър? Как точно ви заплаши?

— Каза, че ще ми счупи врата или нещо подобно, ако не престана да се виждам с Джени.

— Вие какво му отговорихте?

Робърт сви рамене.

— Казах му: „Добре.“ Нещо такова. Не отвърнах на заплахата му със заплаха, ако това искате да кажете.

— Държахте се хладнокръвно — каза Липенхолц.

— Да, и предполагам, че това го е нервирало.

— Не му казахте, че повече няма да се срещате с мис Тийролф?

— Не.

— Къде се намирахте тогава?

— В паркинга на самолетостроителното предприятие „Лангли“, където работя. Грег ми се обади и каза, че искал да се види с мен. Уговорихме се да се срещнем там.

— Кога беше това? — попита Макгрегър.

— Преди около месец.

— Обаждал ли ви се е оттогава?

— Не. Видях го едва в събота.

— Палтото ви тук ли е? — попита Липенхолц.

Робърт донесе палтото от килера. Липенхолц повдигна десния ръкав и го разгледа, сетне погледна другия ръкав, чиито копчета бяха на мястото си, и кимна.

— Ще продължаваме да наблюдаваме реката — каза Липенхолц мрачно и с въздишка.

Телефонът иззвъня. Джени се извини и отиде в хола. Докато говореше по телефона, двамата полицаи я наблюдаваха през вратата с интерес.

— Да, Мич… Не, не съм, затова ти се обадих. Говори ли с всичките му познати? — Джени видя как двамата полицаи се размърдаха, явно бяха разочаровани. — Ако разбереш нещо, непременно ми се обади… Не знам, Мич… Дочуване.

Джени се върна в кухнята.

— Един приятел на Грег — каза тя. — И той не знае нищо. — Исках да ви кажа — обърна се тя към двамата полицаи, — че от време на време Грег се запива за по няколко дни. Може и сега да се е скрил някъде и да пие.

— Имате ли представа с кого би могъл да бъде? — попита Макгрегър.

— Не, затова се и обадих на Мич, Чарлс Мичъл от Ритърсвил. Знам, че двамата е Грег понякога пият заедно. Не съм чувала за друг. Искам да кажа — Джени приглади косата си назад с неспокоен жест, — не му се случва много често, но може да се е случило сега, след онзи бой.

— Ъхъ — каза Макгрегър. — Трябва да ви задам един въпрос, мистър Форестър, просто такъв е редът. Някога да сте имали някакви неприятности с полицията?

— Не — отговори Робърт.

— Според вас кой от двама ви излезе победител онази вечер?

Робърт сви рамене.

— Никой. Мисля, че Грег пострада по-малко от мен.

— Добре, това е всичко. Благодаря ви, мистър Форестър — каза Липенхолц. — На вас също, госпожице.

Сбогуваха се и двамата полицаи си отидоха.

— Не знаех, че сте се виждали с Грег преди един месец — каза Джени. — Защо не ми каза?

— Не исках да те тревожа.

— И той те заплаши? Затова ли… започнахме да се виждаме по-рядко?

— Не, Джени. Започнахме да се виждаме по-рядко още преди да се срещна с Грег. — Отмести поглед от обиденото й лице. — Може ли малко горещо кафе?

— Той не направи ли опит да се сбиете тогава?

— Пред неколкостотин свидетели? Грег не би го направил. — Включи електрическия котлон под каната с кафе.

— Робърт, нали не вярваш, че Грег е паднал в реката?

— Не. Иначе щях да го кажа. Доколкото можах да видя скалите, там няма бързей. Трябва да залитнеш доста навътре, за да паднеш в дълбокото. Не е достатъчно само да се претърколиш по брега. Най-важното обаче според мен е, че Грег не беше толкова зашеметен.

Но Джени си мислеше, че може и да е бил. Къде можеше да е отишъл, докъде можеше да е стигнал, без да го забележат досега? Представи си как Грег се е изправил малко след като Робърт си е тръгнал и в желанието си да го настигне с направил няколко крачки, без да знае накъде стъпва, и е политнал към реката. Вероятно не е бил на себе си от ярост. Погледна сериозното лице на Робърт, който в този момент внимаваше да не изкипи кафето, и се запита какви ли мисли се въртят в главата му. Каквито и да бяха, Джени беше сигурна, че не са свързани с нея.

— Защо държеше толкова да кажеш на полицията, че не сме сгодени? — попита го тя.

— Защото… не сме и си помислих, че като им кажа, ситуацията няма да изглежда толкова мелодраматична. Може и да не е било необходимо. Но и с нищо не може да навреди.

— Как да навреди?

— Ох, Джени, не знам. Полицията обикновено се интересува и от най-малките подробности, когато се случи нещо такова.

— „Нещо такова“? Какво искаш да кажеш? — не преставаше тя, без да може да си обясни откъде идват въпросите й и защо; знаеше само, че не може да ги премълчи.

Робърт се намръщи; може би беше раздразнен, може би беше озадачен.

— Изчезнал е човек или поне така се предполага. Полицията не ме познава, хората от града не ме познават. Откъде да знаят, че не съм бутнал Грег в реката и не съм го оставил да се удави, за да се отърва от съперника си? — Изключи котлона и напълни чашата на Джени, след това сипа и на себе си. — Предполагам, че Грег ще погуляе и накрая ще се появи, но междувременно не е приятно да те разпитват и може би да те подозират, че лъжеш. — Седна на масата с кафето си.

— Според теб те подозират, че лъжеш, така ли?

— Не, не мисля, че ме подозират. На теб така ли ти се стори?

— Не знам. Трудно е да ги разбереш какво мислят. Но смятам, че не беше нужно да им разказваш всичко с толкова подробности.

— Имаш предвид това, че не сме сгодени ли?

— Да — каза тя решително и беше убедена, че е права. — Това не ги интересува. Интересува ги дали Грег наистина е седял на брега и дали е бил в състояние да стигне до пътя.

— Знам. Опитах се да ти обясня защо споменах, защо им казах, че не сме сгодени, Джени, и мисля, че постъпих разумно. Съжалявам, че и ти не мислиш така.

Каза го с мек тон, сякаш искаше да я успокои, но зад мекотата прозираше неумолимост, която я изненада и я накара да изпита болка. Не бяха сгодени, така беше. И може би никога нямаше да бъдат. Усети празнота, внезапна болка и във въображението си видя как Робърт удря Грег с всичка сила, как го блъска към скалите и отива, за да се увери, че е паднал в дълбокото.

— Какво ти е? — попита Робърт.

— Нищо, защо?

— Гледаше толкова…

— Не мога да те разбера — каза му тя.

Робърт стана.

— Джени, какво ти е тази вечер? Кажи ми. Уморена си, нали така? Тази история те разстройва. — Тръгна към нея и спря, протегнатата му ръка се отпусна. — Кое не можеш да разбереш?

— Теб. Ти си загадка. Странно ми е.

— Джени, недей така! Аз не съм по-загадъчен от… онова стъкло отсреща.

— Аз мога да преценя по-добре! Това е, което чувствувам.

— Какво искаш да кажеш, Джени — че не ми вярваш за онази вечер? Разказал съм ти всичко до най-малките подробности.

Не това я измъчваше. Забеляза, че Робърт започна да става нетърпелив, но вече и беше все едно.

— Какво искаш да кажеш? — повтори той.

— Не знам. Но ще разбера, и то скоро. — Забеляза, че очите на Робърт се поприсвиха, когато я погледна.

След това той запали още една цигара и започна да се разхожда из кухнята. Обиколи масата и каза:

— Тръгвам си, Джени. Ще те оставя да се наспиш.

Неговото отегчение, раздразнение и безразличие я изпълниха с негодувание.

— Добре.

Той я погледна.

Това беше първото им спречкване, почти скарване. Да, бяха се скарали, осъзна тя. Повечето неща останаха неизказани, на повърхността се беше показало само връхчето — онова, което бе изречено. Робърт извади палтото си. Облече го и се приближи към нея.

— Лека нощ, Джени. Извинявай, ако съм бил груб с теб.

В този момент тя се разкая и се засрами от себе си.

— Извинявай, Робърт, не исках да те обиждам. Повярвай ми, не исках.

Той се усмихна, докосна с върха на показалеца все още надутата си устна.

— Да забравим това. Обади ми се утре. Ако научиш нещо. Може и тази вечер. Още е рано — десет и петнадесет.

— Разбира се, че ще ти се обадя.

14

Грег не се появи нито на следващия ден, който беше вторник, нито на по-следващия. Вестник „Лангли Газет“ и дори филаделфийският „Булетин“ публикуваха снимки на Грег — както нови, така и по-стари, предоставени им по всяка вероятност от родителите на Грег. Поместено беше и интервю с родителите му: те се надявали и се молели, но страхът, че синът им е бил отнесен от течението на реката, се засилвал с всеки изминал ден.

Във вторник вестниците заговориха и за Робърт. Описаха боя между двамата и изтъкнаха, че причината била ревността на изоставения годеник. Обвиняваха Грег, че е започнал пръв, а за поведението на Робърт можеше само да се гадае и нямаше да е изключено, мислеше си Робърт, читателите да предположат, че той е влюбен в Дженифър Тийролф и е изместил Грег от сърцето й.

Във вторник Джак Нилсън дойде при него. В понеделник го беше попитал за насиненото око и разцепената горна устна и Робърт му описа случилото се, опитвайки се да го представи във възможно най-весела светлина, как срещнал в една тъмна уличка бившия приятел на Джени, който бил доста по-як от него. Във вторник сутринта Джак вече беше прочел историята във вестника. Робърт му разказа как Грег седял на брега, когато той си тръгнал.

— Случаят е точно такъв, какъвто го описват във вестниците — каза Робърт. — Трябва да кажа, че не се опитват да изопачат нещата.

— Как така да ги изопачат? — попита Джак.

— Ами биха могли съвсем спокойно да кажат, че аз съм го бутнал в реката и сега не искам да си призная.

— Хм, да. Но падне ли нещо в реката, то винаги се появява отново. Може да е в Трентън, може да е по-близо, но тялото винаги се изхвърля. Попитай Скрийвър. Разказвал ли ти е как…

— Да, каза ми — отговори Робърт. Чувал беше историята за трупа на стареца, който бил изхвърлен в задния двор на Скрийвър.

— Не се притеснявай — успокои го Джак. — Сигурно се крие у някой приятел просто за да ти създаде неприятности. Или за да те ядоса. Щом е способен да се сбие за такова нещо… — Джак поклати глава.

— А и аз нямам никакви намерения спрямо Джени — каза Робърт. — Всичко това е толкова безсмислено.

— Чувал съм за Уинкуп. И преди се е бил с някакви момчета, които му откраднали гаджетата. Имало е такова нещо, нали?

— Да. Явно нищо не остава скрито.

— В малките градчета не остава — усмихна се Джак. — Какво мисли Джени за всичко това?

— Доколкото знам, мисли, че Грег се е запил някъде.

Тази седмица атмосферата се промени. Грег не се появи. От реката се чуваше настойчивият вой на сирените, понякога през деня, понякога през нощта и Робърт се събуждаше. Не търсят непременно Грег, повтаряше си той. Обикновено сирените свиреха два или три пъти седмично, но сега се чуваха всяка нощ и Робърт смяташе, че воят им е свързан с усилията да се издири Грег. На два пъти вестниците описаха дрехите, с които е бил облечен — сиво палто, тъмен костюм (откъде знаят как е бил облечен, чудеше се Робърт), а след като изчерпаха източниците си на информация за Грег, приятелите и родителите му, започнаха да повтарят онова, което вече бяха казали: „Надяваме се и се молим“, казваше просълзената майка на Грег; „Един от най-добрите ми приятели“, поклащаше тъжно глава Чарлс Мичъл от Ритърсвил, сякаш нямаше никакво съмнение, че Грег не е между живите. Нищо не се случи в завода, никой не му задаваше въпроси, но Робърт имаше чувството, че колегите му странят от него и изчакват да видят какво ще стане и че всички, с изключение на Джак Нилсън, тайно се надяват полицията да открие тялото. В четвъртък вечерта Робърт отмени срещата си с Джени: позвъни й в шест часа вечерта и й каза, че му се налага да поработи, което беше вярно, но Джени се разсърди. Половин час преди това Ники му се беше обадила и го бе попитала с леко пийнал и доста нахален тон: „Е, Боби, сега пък в какво се забърка? В едно малко убийство може би?“ Накрая той затвори телефона, след като се бе опитал да й обясни какво се бе случило и тя бе заглушила думите му със смеха си. През нощта сирените продължиха да вият от реката. Робърт не можа да заспи и взе приспивателно — първата таблетка от шишенцето, което Джени му бе дала.

В петък следобед една от секретарките дойде при него и го извика навън. Двама господа го чакали в приемната, каза му тя със смях и повдигна вежди. Беше Нанси — русо момиче, което обичаше да се занася с всички.

— Господа? — попита Робърт и се изправи. Беше се досетил.

— Не, ченгета — отговори Нанси. — Да са ти налагали глоби напоследък?

На лицето на Робърт се появи нещо като усмивка.

Прекоси чертожната, минавайки по пътеката между дългите маси с луминесцентни лампи. Липенхолц и Макгрегър го чакаха прави в остъкленото фоайе. Същите двама, с които бе говорил в понеделник вечерта. Липенхолц и Макгрегър. Странно как имената им си подхождаха.

— Добър ден — каза Липенхолц.

— Добър ден.

Липенхолц обиколи с поглед празното фоайе, сякаш за да се увери, че никой не ги чува.

— Все още не сме намерили трупа — ако има такъв, — но продължаваме да търсим и смятаме, че ще го открием. Сега от вас искаме да ни кажете съвсем точно какво се случи онази вечер — подхвана той бавно, с увещаващ глас. — В най-лошия случай това е непредумишлено убийство. Уинкуп ви е нападнал. Вярваме ви, че е било така, защото сте имали среща с мис Тийролф в седем и половина и защото знаем, че Уинкуп обича да се бие с хора, които не са му симпатични. Дотук добре. Сега обаче искаме да научим бутнахте ли го в реката, или не? — Говореше почти шепнешком.

— Казах ви точно какво се случи — отговори Робърт също толкова тихо. — Нямам какво да добавя. Той падна в реката и аз го измъкнах веднага. След това не сме се били. Оставих го седнал на земята. Може да е станал и да се е подхлъзнал обратно в реката. Не знам.

— Защо сте толкова притеснен?

— Не съм притеснен.

— Тази сутрин говорихме с бившата ви съпруга, мистър Форестър — каза Липенхолц. — Тя ни разказа някои неща за вашия, как да кажа, характер.

Робърт потърси кутията с цигари в джоба си.

— Като например?

— Като например, че сте ексцентричен. Със склонност към насилие. Смятате ли, че това е вярно?

Робърт изгаси кибритената клечка и я хвърли в саксията до асансьора.

— Бившата ми съпруга може да ви наговори много неща за мен. Когато двама души се разведат, отношенията между тях не са винаги много приятелски, както знаете. — Двамата го гледаха втренчено с решителните си, но както му се стори, немного интелигентни погледи. Толкова по-зле за него самия, помисли си Робърт. — А що се отнася до насилието, Уинкуп беше този, който ме нападна.

— Да, но да не би вие да сте взели някое дърво от земята и да сте го праснали здравата по главата? — попита Липенхолц.

— Бихме се с юмруци — отговори Робърт търпеливо.

Липенхолц кимна и погледна Макгрегър.

— Как се запознахте с мис Тийролф?

Макгрегър отгърна бележника на нова страница.

— Какво значение има това? — попита Робърт.

— Може и да има. Бихте ли ни казали? — отвърна Липенхолц с окуражителна усмивка.

Робърт сви рамене.

— Не виждам какво отношение има това…

— Мис Тийролф също не пожела да ни каже как сте се запознали. Защо, мистър Форестър? Говорихме с нея тази сутрин. Какво толкова тайно има в това?

Робърт се питаше как ли е реагирала Джени на този въпрос. Не беше достатъчно сигурен, за да отговори небрежно: „Чрез една обща позната. Едно момиче на име Рита.“ Робърт дори не знаеше как изглежда Рита.

— Жена ви ни разказа една история — продължи Липенхолц. — Уинкуп и бил казал, че около къщата на мис Тийролф се навъртал някакъв човек. Известно време отвън се чували шумове. След това, когато сте се запознали, шумовете престанали. Да не би да сте се запознали по този начин?

— Не — отговори Робърт.

— Жена ви каза, че не е изключено. Уинкуп…

— Бившата ми жена — прекъсна го Робърт натъртено.

— Да, разбира се, извинявайте. Та тя каза, че Уинкуп попитал мис Тийролф как сте се запознали и тя му отговорила — чрез някаква приятелка, но се оказало невярно.

Робърт се обърна, за да изтръска цигарата си в саксията.

— Можете да благодарите на жена ми за милите й думи от мое име. И да й кажете, че ще й бъда признателен, ако не се бърка в живота ми.

— Защо се разстроихте? — попита го Липенхолц.

Макгрегър очевидно имаше достатъчно работа и не вдигаше глава от бележника.

— Не съм се разстроил, но ми стана неприятно от намеците ви. А и не виждам какво общо има тук жена ми.

— Тя ви познава, мистър Форестър, а ние, естествено, искаме да научим колкото може повече за вас — каза Липенхолц меко.

Но това не беше просто изучаване, а разпит, и то тенденциозен, което, разбира се, дължеше на Ники. Тя не би се поколебала да им каже, че е способен да убие човек. Двамата полицаи го гледаха изпитателно и секундите едва се нижеха.

— Търсите ли Уинкуп по хотелите? — попита Робърт. — Под друго име, разбира се.

— Да, естествено — отговори Липенхолц. — Доколкото разбрах, на вас ви се е налагало да се лекувате от психическо разстройство, нали така?

За това също можеше да благодари на Ники. В момента, в който Робърт понечи да отговори, един от чертожниците — Робърт не знаеше името му — влезе през външната врата и погледите и на тримата се насочиха към него. Робърт го изчака да прекоси фоайето и да влезе в чертожната.

— Когато бях на деветнадесет години, за известно време посещавах един психоаналитик — каза Робърт. — Отидох при него по собствено желание. Не са ме затваряли насила. Преди около две години — не, преди една, ходих пак, този път при един психотерапевт. За около шест седмици. Мога да ни дам имената им, ако желаете.

Липенхолц само го погледна.

— Жена ви ни разказа как един път сте насочили пушка срещу нея. Каза, че сте стреляли, но не сте улучили.

Робърт пое дълбоко въздух, но първите думи на изречението, което смяташе да каже, се изпариха от главата му.

— Вярно е… наистина насочих пушка срещу нея. Пушката не беше заредена. Един път стрелях с нея, но в камината и това беше при друг случай. Когато жена ми ме предизвика.

— Предизвика ви? — попита Липенхолц.

— Доколкото си спомням, ми каза, че нямам смелостта да стрелям или нещо такова.

— С ловна пушка ли стреляхте? — попита Липенхолц.

— Да — отговори Робърт.

— Стреляте ли с ловни пушки? Ходите ли на лов?

— Не. — Робърт беше сигурен, че Липенхолц и Макгрегър ходят. — Пушката беше на жена ми. Тя ходи на лов от време на време.

— Не е ли опасно да се държи заредена пушка вкъщи?

— Опасно е. Жена ми я беше заредила. Тя има разрешително, не аз.

Липенхолц сложи ръка върху стената до асансьора и се облегна на нея; единият му крак беше кръстосан върху другия и се подпираше на пръстите.

— Бившата ви жена ни разказа нещо по-различно, мистър Форестър.

Робърт усети, че погледът му е прикован в дупчицата точно над петата на тънкия тъмносин чорап на Липенхолц. Премигна с очи и погледна Липенхолц.

— Както вече ви казах, жена ми може да разправя каквото си иска за мен.

— Оказа се, че и мис Тийролф е чувала за тази случка. На нея сте казали, че пушката е била заредена, но не сте стреляли. На кого да вярваме, мистър Форестър?

— Това, което аз ви казах, е истината.

— Кое по-точно? — Липенхолц, изглежда, се забавляваше.

— Пушката не беше заредена, когато я насочих срещу жена си.

— Кой лъже? Мис Тийролф или жена ви? Или и двете? Или вие? — Липенхолц се изсмя, почти изскимтя тихо на три пъти.

— На Джени Тийролф казах, че пушката е била заредена — каза Робърт. — И естествено, тя ви е казала, че е била заредена. Жена ми знае много добре, че не беше.

— Защо казахте на мис Тийролф, че е била заредена? — попита Липенхолц все още усмихнат.

— Не знам. Звучеше по-интересно.

— По-интересно?

— Изглежда, и бившата ми жена смята така.

— А защо изобщо разказахте случката на мис Тийролф?

Имаше чувството, че е затънал в тресавище.

— Не знам.

— Всичко е много неясно. — Липенхолц поклати глава, сякаш подозрителността на Робърт беше извън всякакво съмнение и стига да пожелаят, той ще им бъде в ръцете. После се обърна към Макгрегър, който продължаваше да пише. — Готов ли си, Мак?

— Готов съм — каза Макгрегър.

— Ще ви помолим да не напускате града тази седмица, мистър Форестър — каза Липенхолц и се отлепи от стената. — Дано не ви проваляме плановете за уикенда. Може би ще научим нещо ново.

— Надявам се — каза Робърт.

Макгрегър натисна копчето на асансьора.

— Това е всичко засега. Много ви благодаря, мистър Форестър. — Кимване, усмивка — последни остатъци от учтивост, и Липенхолц си тръгна.

— Беше ми приятно — каза Робърт.

Робърт се върна в чертожната, запъти се към бюрото си, но изведнъж се обърна и тръгна към тоалетната, която се намираше в другия край на помещението. В продължение на няколко минути в главата му цареше безпорядък от мисли, който не доведе до нищо. След това Ники изплува в съзнанието му като символ на реална опасност. Тя ще направи всичко възможно, за да му навреди, и няма смисъл да си задава стария въпрос защо. Просто беше сигурен в това. В момент на яд реши да й се обади, но веднага се отказа. Няма да успее да каже и една дума. Ники ще започне да се присмива на притесненията и тревогите му, а той знаеше, че няма да успее да ги прикрие, защото гласът му ще го издаде. Можеше да й пише, но не искаше да оставя нищо черно на бяло, дори то да не хвърляше никакво подозрение върху него и да не доказваше, че приема сериозно онова, което тя е разказала на полицията. Само по себе си писмото ще означава, че го приема сериозно.

Осъзна откъде идват притесненията му — беше започнал да вярва, че трупът на Грег, може да бъде намерен в реката, че течението може да го изхвърли утре в нечий заден двор и тогава кой ще му повярва, че не го е бутнал нарочно или поне че не се е опитал да го спаси, когато е паднал вътре? Робърт изплакна очите си със студена вода с надеждата, че ще отмие изражението, което виждаше в огледалото. Погледна часовника си. Още час и половина до пет, когато можеше да се обади на Джени вкъщи. Утрешното пътуване до Филаделфия щеше да пропадне, защото не трябваше да напуска града. И без това не му беше до търсене на къща.

През целия следобед ръката му трепереше. Не беше ли типично за Ники да проявява толкова силен интерес към дребния скандал в Лангли, в който той беше замесен, та да си направи труда да разкаже на полицията как Грег не знаел по какъв начин се е запознал Робърт с Джени и че според него Робърт е бил човекът, който се е навъртал около къщата на Джени? Да си направи труда да им каже, че на два пъти е ходил на психиатър, и по всяка вероятност да намекне, че са го отвели в усмирителна риза? Не беше ли типично за нея да им разкаже в разкрасен вариант историята с ловната пушка? Ники я беше разказала на толкова много от приятелите им и накрая беше започнала да вярва в онова, което говореше — че той бил в състояние на умопомрачение, че пушката е била заредена, че се е борила с него и едва е успяла да отмести цевта встрани. Робърт беше забелязал, че тя не разказа историята на хора, които го познаваха по-добре или на които той беше по-симпатичен, отколкото тя, като например семейство Камбъл. Макар да нямаше свидетели, ето какво се бе случило в действителност: една вечер Ники му каза, че е истински психопат и не би стрелял с пушка, освен за да убие човек, което обяснявало и отвращението му към лова. Тогава тя зареди пушката, бутна я в ръцете му и го попита дали би имал смелостта да я застреля. В яда си Робърт вдигна пушката, прицели се в камината и натисна спусъка — за да се отърве от проклетия куршум или за да се чуе трясък, след който да настъпят поне няколко секунди благословена тишина. И той не знаеше защо беше стрелял, но го бе направил. Не дотича никой от съседните апартаменти, за да види какво става — всъщност нищо не беше станало, освен че Ники прибави още една към историите си. Беше намерила драскотината от куршума във вътрешната част на камината и обичаше да я показва на гостите им. Робърт си спомни как Ралф се беше навел със сковано движение, за да види драскотината от куршума. Това беше може би вторият път, когато двамата се срещнаха, преди намеренията на Ники да станат съвсем ясни. „Вие стреляхте?“ — попита го Ралф. „Да — отговори му Робърт, — в камината. Да не мислите, че бих стрелял в жена си?“ Ники не беше в стаята в момента. Смешно ли беше или просто досадно? И двете, помисли си Робърт. Не разбра на кого беше повярвал Ралф, а и не го интересуваше. Трябваше ли да се поинтересува сега — чудеше се той.

Изведнъж се сети: Грег е с Ники. Тя ще го скрие или ще му помогне да се скрие. Ще го направи с удоволствие. Моливът му застина на място и той се загледа в ослепително белите листове пред себе си. А Ралф? Дали ще се съгласи? Разбира се, стига Ники да го убеди, а тя умееше да съчинява убедителни истории — но дори и Ралф четеше вестници. А може би беше толкова слабохарактерен, че нямаше въобще да се възпротиви? Робърт не го познаваше много добре, но му се струваше, че е слабохарактерен. И, разбира се, сега, в началото на брака им, той изживява прекрасни моменти с Ники. Най-добре да приеме, че ще се съгласи с всичко, което Ники поиска.

В пет часа, точно преди да си тръгне от работа, Робърт влезе в една от телефонните кабини на края на коридора и се обади на Джени. Стори му се малко притеснена.

— Сама ли си? — попита я Робърт.

— Да. Сузи ще дойде след малко, но сега съм сама.

— Нещо случило ли се е? Чула ли си нещо?

— Не, защо?

— Струваш ми се малко особена. Днес говорих с полицията, с онези двамата. Казаха ми, че са разговаряли с теб.

— Да — каза Джени.

— Какво има, Джени? Не можеш ли да говориш?

— Нищо няма. Защо непрекъснато питаш?

Робърт прокара длан по намръщеното си чело.

— Казаха ми, че са те питали как сме се запознали. Чудех се какво си им отговорила.

— Казах им, че не е тяхна работа.

— Аха. Трябваше да се разберем предварително какво да им кажем — примерно, че сме се запознали в някое кафене или нещо…

— Мисля, че това не им влиза в работата — повтори Джени упорито.

— Изглежда, са се заловили здраво за това как сме се запознали. Грег е споделил подозренията си с Ники и казаното от нея пред полицията не ме представя в добра светлина. Аз… — Реши да премълчи подозренията си, че Грег се укрива с помощта на Ники и че сам смята да отиде в Ню Йорк, за да говори с нея.

— Аз вече съм го решила — каза най-сетне тя, изговаряйки думите бавно.

— Джени, струваш ми се много потисната. Ужасно съжалявам за тази бъркотия.

— Робърт, толкова те обичам! — въздъхна Джени и в слушалката се чу хлипане.

Каза го така, сякаш жестокостта на полицията я бе откъснала от него. Не това искаше да чуе.

— Как им каза, че сме се запознали? Каза ли им нещо изобщо?

— Казах им, че няма никакво значение.

— Мда. Джени, утре не можем да отидем във Филаделфия, защото от полицията ме предупредиха да не напускам града тази седмица.

— Добре — съгласи се тя примирено. — Робърт, още ли мислиш, че е жив?

— Убеден съм, че е жив.

15

Робърт замина за Ню Йорк в неделя вечерта. Смяташе да отложи пътуването си за понеделник вечерта, тъй като забраната включваше и неделята, но разговорът с хазяйката на Грег в неделя на обед го вбеси. Когато Джейн му звънна в три часа следобед, Робърт не й каза, че мисис Ван Влийт му се е обадила. Джени се пообиди, защото той не искаше да се видят в неделя. Обади му се, за да го покани на гости, предишния ден пак го беше поканила, когато се срещнаха в една закусвалня близо до гаража, където Робърт бе оставил колата си за гресиране. Срещата им беше мъчителна. През цялото време Джени го гледаше, сякаш бе на стотици километри от нея, сякаш го беше изгубила и може би от нейна гледна точка това наистина бе така. Разговорът им не потръгна и Робърт мечтаеше да си отиде вкъщи, където всяка минута можеха да му звъннат по телефона или на вратата и да му съобщят някаква новина — добра или лоша. Или пък да чуе неприятни гласове като този на мисис Ван Влийт. Вероятно му се беше обадила, за да му каже какво мисли за него, но това, което го учуди най-много, беше, че тя разговаря толкова продължително и самоуверено с човек, когото смяташе за убиец. Нали хората се страхуват от убийци? Ако наистина го смяташе за убиец, не я ли беше страх, че може да го разсърди и да стане следващата му жертва? Попита го дали все още работи в самолетостроителното предприятие „Лангли“ и когато Робърт каза „да“, тя възкликна: „Учудвам се, че още не са ви уволнили! Учудвам се, че можете да гледате хората в очите! Това е наистина… Такъв чудесен младеж като Грег… да си играете с момичето му… чудесно момиче като нея. Чувам, че дори не искате да се ожените за нея. И слава богу! Вие сте убиец или поне не сте много по-добър от един убиец!“ И Робърт през цялото време отговаряше: „Да… не“, с учтив глас, опитваше се да реагира на думите й с усмивка, но не успяваше, не успяваше да изрече повече от четири думи наведнъж, без тя да го прекъсне. Какъв беше смисълът? Но той знаеше, че когато живееш в малко градче, едно дребно, но кресливо малцинство, съставено от хора като мисис Ван Влийт, ще успее да те качи на въжето в буквален и преносен смисъл.

Робърт се движеше бързо по магистралата „Пуласки“ към тунела „Линкълн“. В края на краищата, спомни си той, последните два пъти, когато Тесърови му се обадиха, дружелюбният им тон му подействува много успокоително. Втория път Дик бе леко пийнал и му каза: „Разбрах, че си го оставил седнал на брега, но ако той е станал и е паднал вътре, никой не му е виновен, нали така?“

Робърт спря в една закусвалия на Девето Авеню и позвъни на стария им номер с Ники. В указателя от миналата година, който стоеше пред него, старият им телефон с Ники беше записан на моминското й име — Вероника Грейс. За негово учудване Ники вдигна телефона още след първото позвъняване.

— Гледай ти! И какво те води насам?… Да, миличък, но в момента вечеряме. След около, да речем, четиридесет и пет минути?… Девет и половина, чудесно.

Робърт се върна бавно при колата си — имаше повече от половин час на разположение и се чудеше дали да не се обади на Камбълови или на Вик Макбейн, докато чака. Миналата седмица бе получил писмо от Една Камбъл, която му пишеше, че искали да го видят, и го канеше да им гостува в Ню Йорк; надявали се, че неприятностите му в Лангли скоро ще свършат, и какво всъщност се е случило? Робърт още не беше отговорил на писмото й. Реши да не се обажда никому, преди да се види с Ники.

Беше му дала адреса си в източната част на Осемдесет и втора улица. Робърт караше бавно, при светофарите се мъчеше да улучи червена светлина, остави колата си в един подземен паркинг на Трето Авеню и измина пеш трите или четири преки, които оставаха до дома на Ники. Той се намираше в една пететажна сграда с мраморно фоайе, в което влезе, след като отгоре освободиха вратата. Качи се по стълбите, макар че имаше асансьор. Семейство Юрген живееха на третия етаж.

— Точно навреме — каза тя, отваряйки широко вратата.

Беше облечена в кремава вечерна рокля, която стигаше почти до земята, и изведнъж той си помисли, че може би имат гости, но вътре беше тихо. Окачи палтото му в малкото предно антре.

— Изглеждаш много добре — каза й той.

— Не мога да кажа същото за теб. Грег май добре те е понатупал. А и си отслабнал.

Да, и видът му е болнав, косата е оредяла, бенката е още по-ужасна и така нататък, помисли си Робърт, усмихна се и остра болка парна незаздравялата му устна. Последва Ники в хола, чийто под бе застлан с килим от единия край до другия и навсякъде се виждаха големи саксии с лъскави растения. Скъп апартамент в скъп квартал. Ралф Юрген изкарваше много пари. Единствената следа от Ралф беше една лула на страничната масичка. Повечето мебели му бяха познати — бяха ги купували заедно с Ники, затова сега се мъчеше да не гледа към тях. Над камината от черен и бял камък висеше някаква нова картина, която Робърт не беше виждал — аленочервено на черен фон. Яркото петно приличаше на обърната надолу бананова кора с разперени краища. В долния десен ъгъл се бе подписала в бяло и със замах — АМАТ. Той обича, тя обича, то обича. Амат беше третият или четвъртият псевдоним на Ники. Тя сменяше името си с всяка промяна в стила и смяташе, че по този начин навлиза в нов период от творчеството си; само че във всяка нова картина личеше приемственост с предишния стил. „Като рисуваш такъв боклук, как ще искаш под него да виси истинското ти име?“ Робърт беше чул някакъв човек да казва на една от колективните изложби на Десета улица, в която Ники бе участвувала; спомни си, че бе изпитал желание да се завърти и да го удари, но дори не се бе извърнал да го погледне.

Срещу камината бяха окачени три-четири големи акварела, обърнати наопаки. Робърт наклони глава, за да прочете името: Огъстъс Джон.

Ники седна, направо се хвърли в ъгъла на канапето, чийто цвят беше почти същият като на роклята й. Тя не беше отслабнала, може би бе и понапълняла. Погледът му се премести върху лицето й. Усмихваше му се, в кафявите й очи се четеше веселие, дори смях. Черната й коса беше по-къса и по-пухкава, пълните й устни — по-тъмночервени.

— Значи си имаш нова приятелка. Сядай.

Той седна на най-близкия стол, също бял, и извади цигарите си.

— Не съм дошъл тук, за да си говорим за това.

— А за какво дойде да си говорим? — И веднага извика: — Ралф! Ралфи! Не искаш ли да седнеш при нас? За какво дойде? Ще пийнеш ли нещо?

— Благодаря. Едно кафе би свършило по-добра работа.

— Каква работа? — попита тя. Беше се привела напред, неспокойните й ръце се подпираха на притиснатите колене. Усмихна му се закачливо. Беше се напръскала обилно с добре познатия му парфюм. — Ралфи май е задрямал.

Притеснена е, помисли си Робърт.

— Налей ми нещо — каза Робърт. — Кафето ще те затрудни.

— Ами! Нали знаеш, миличък, че за теб съм готова на всичко. Само че ти никога не си имал високо мнение за кафето ми. — Стана, отиде до количката с напитките, където сред десетината бутилки се виждаше сребърна кофичка за лед. — Ще ти правя компания — каза Ники. Ледът издрънча в чашите. — Разкажи ми сега за новата си приятелка. Доколкото разбрах, току-що е излязла от университета. Или от гимназията? Няма ли да ти пусне още някой от тежката категория, за да го пребиеш? Ще трябва да започнеш да тренираш. Всъщност не ми се слуша за нея. Познавам вкуса ти и той е ужасен. Само аз бях изключение.

Робърт дръпна от цигарата си.

— Не съм дошъл да си говорим за теб, нито за нея. Дойдох да те попитам дали случайно не знаеш къде е Грег.

Тя го стрелна с поглед и очите й, когато се задържаха върху него, не бяха нито усмихнати, нито съвсем сериозни. Стори му се, че иска да разбере той какво знае. Напълно възможно бе и да греши. Ники можеше да се престори, че знае повече, отколкото в действителност.

— И защо смяташ, че знам къде е Грег?

— Помислих си, че може да ти се е обаждал. Доколкото разбрах, доста често сте си говорили по телефона.

— Говорихме си. Преди да го бутнеш в реката. — Тя му подаде чашата.

Вратата, към която Ники бе извикала, се отвори и Ралф влезе в хола по халат и панталони. Беше разрошен и поруменял — или бе сънен, или пийнал. Имаше рядка руса коса и сини очи. Усмихна се сковано на Робърт и стисна сърдечно ръката му. Робърт бе станал.

— Здравей, Боб, как си?

— Благодаря, добре, а ти?

— Защо не си сложиш риза, миличък? Или пък пъхни една кърпа под халата си като боксьорите. Нали знаеш, че ми е неприятно да гледам косматите ти гърди. — Ники посочи с небрежен жест гърдите му.

Не се виждаше нито един косъм над фланелката, която едва се подаваше изпод халата му.

Лицето на Ралф стана още по-червено.

— Извинявай — промърмори той. Изглежда, нямаше желание да се върне в спалнята или поне се колебаеше, но накрая се обърна и се запъти към вратата, откъдето беше влязъл.

— Семейният живот май те изтощава — извика Ники след него.

След малко, когато Ралф затвори вратата, Робърт каза:

— Не ми отговори на въпроса.

Тя се обърна към него.

— На кой въпрос? За Грег ли?

— Да.

Ралф се върна, наметнат със сгъната хавлиена кърпа; опитваше се да напъха краищата й в копринения си халат на черни и сиви шарки. Отиде до количката с напитките.

— Да, за Грег — повтори Робърт и забеляза как Ралф вдигна заинтригуван глава.

— През живота си не съм го виждала — каза Ники.

— Това не означава, че нямаш представа къде се намира.

— Напротив, означава. Нямам представа. — Ники се обърна с предизвикателен израз и с усмивка към Ралф и в този момент Робърт разбра, че тя лъже. Ники го погледна.

— Боби, миличък, откажи се от момичето. Остави я на по-добър човек. При положение, че той е жив.

— Въпросът не е в момичето. Грег ме интересува.

— Виж ти! Въпросът не бил в момичето! — каза Ники подигравателно.

Робърт погледна Ралф. Слабоватото му четиридесетгодишно лице беше просто сериозно и безизразно. Малко прекалено и умишлено безизразно, помисли си Робърт.

— Знаеш ли за какво става въпрос, Ралф?

— Недей да разпитваш Ралф! — извика Ники.

— Нали той нищо не знае?

Робърт видя как очите й почти се затвориха, което значеше, че се готви да го нападне, и се обърна към Ралф. — Мисля, че знаеш за неприятностите ми, Ралф. Трябва да разбера къде е Грег Уинкуп, ако изобщо е някъде. Могат да ме обвинят в непредумишлено убийство. Могат да ме уволнят…

Лицето на Ралф продължаваше да е безизразно и спокойно, но на Робърт му се стори, че той чака знак от Ники.

— И защо дойде тук? — попита Ники. — Може би искаш да претърсиш апартамента. Хайде, започвай! — Неочаквано и с ясно удоволствие тя се засмя — главата й беше отметната назад, тъмните й очи искряха.

— Говорех с Ралф, Ники — каза Робърт.

— Но доколкото виждам, той не говори с теб.

— Мисля, че си чувал за онзи бой в Пенсилвания — продължи Робърт.

— Да, да, чух. — Ралф си търкаше носа. С чаша в ръка направи няколко крачки към средата на хола и заобиколи голямата кръгла маса. След това надигна високата си кехлибареножълта чаша и изпи наведнъж половината от съдържанието й.

— Ралфи, нали не искаш да имаш нищо общо с тази глупост? — каза Ники. — Напомня ми за безкрайните идиотски разговори, които водех едно време с мистър Форестър. Този разговор също се очертава безкраен.

— Ралф още не ми е дал ясен отговор. Имаш ли представа къде се намира Грег, Ралф?

— Ух, че досадник! — възкликна Ники, завъртя се рязко и полата на роклята й се разпери. Взе запалката, запали си цигарата и захвърли запалката обратно на масата.

— Не — отговори Ралф.

— Видя ли? — каза Ники. — Сега доволен ли си?

Робърт не беше никак доволен. Но Ралф отново се бе запътил към спалнята. Затвори вратата.

— Да търсиш Грег у нас? Ти си мухльо, който си намира момичета, като дебне около къщите им. Да, да. Грег знае как сте се запознали. Или знаеше. А и тя сигурно също не е в ред. Може би сте си лика-прилика.

Гърлото на Робърт беше сухо.

— Какво друго ти каза Грег?

Ники изсумтя и вирна глава.

— Това не е твоя работа. Наистина, Боби, съвсем си се побъркал. Погледни се на какво приличаш. Насинено око, разцепена устна. Направо на нищо не приличаш! — Когато Робърт не отговори, тя продължи: — Хубаво си помисли, Боби, и ще видиш, че ще си спомниш как си му държал главата под водата, докато се удави. — Изкикоти се. — Не си ли спомняш, миличък?

Робърт допи бавно чашата си и стана. Също като едно време — порой от лъжи и обиди и нищо повече. Нямаше смисъл да остава тук. Имаше чувството, че Грег е в Ню Йорк и че Ники го знае. Той щеше да направи всичко по силите си, т.е. ще каже на полицията да го потърсят тук, но дали ще го сторят?

— Къде си тръгнал, Боби? Още не сме си поговорили както трябва — каза Ники. — Да не мислиш да се жениш за тази Джени? Ще й погодиш мръсен номер, дори и тя да не е в ред.

— Въпросът не е в момичето — каза Робърт. — Да не си оглушала тази вечер?

— Съвсем не.

Ралф се бе върнал в хола. Беше си сложил сако, риза и връзка. Погледна Ники, след това отиде при вградения гардероб до вратата и извади палтото си.

— Излизаш ли? — попита го Ники.

— Само за малко. Довиждане, Боб, всичко хубаво — каза той и устните му се разтеглиха в нещо като усмивка. Отвори вратата.

Секунди преди вратата да се затвори, Робърт се втурна към него. Излезе на площадката и вратата зад гърба му хлопна.

Ралф се обърна.

— Какво има, Боб?

— Ти знаеш къде е Грег, нали?

Ралф хвърли поглед към затворената врата на апартамента.

— Не мога да кажа нищо, Боб — каза тихо той. — Извинявай, не мога.

— Това означава ли, че знаеш нещо, но не можеш да го кажеш? Ако знаеш нещо… — Робърт спря, защото Ралф се беше загледал в бузата му или в цепнатината на устната.

— Значи това е бенката — каза Ралф. — Не е чак толкова голяма.

— Не ме виждаш за пръв път — каза Робърт смутено. — Ралф, ако знаеш… — Чу как вратата на апартамента се отвори.

Вратата на асансьора също се отвори и Ралф влезе в него. Робърт се обърна към Ники. Тя стоеше облегната на касата на вратата, поставила едната си ръка на извивката на ханша.

— Да не би да искаш да останеш отвън? Е, сега ще бъдем сами.

— Колко хубаво! — Робърт мина покрай нея и влезе вътре. Палтото му беше метнато върху един стол от бяла кожа близо до гардероба.

Тя сложи ръце на раменете му.

— Защо не поостанеш, Боби? Знаеш ли, липсваше ми. И как няма да ми липсваш? Най-добрият любовник, който някога съм имала и сигурно някога ще имам.

— Ники, престани. — Той се отдалечи от приближаващите устни и за момент тя също се дръпна назад, за да може по-добре да изучи лицето му. Той се отмести встрани и тръгна към вратата.

— Ела да си легнем, миличък. Ралф ще се забави поне един час. Познавам го. А и на вратата има резе. Имаме и задно стълбище — добави тя с усмивка.

— Ники, престани! — Робърт се пресегна и хвана дръжката, но тя му препречи пътя и застана с гръб към вратата.

— Нали знаеш, че ще бъде страхотно. Не бъди толкова целомъдрен. Да не искаш да кажеш, че онова момиченце в Пенсилвания е по-добро от мен в леглото?

Робърт се пресегна през нея и за да стигне до дръжката, трябваше да докосне кръста й. Тя се облегна на ръката му и започна да се смее с гукащия си смях, без да отваря уста. Робърт познаваше този смях — беше го чувал както в моментите, когато бе най-отвратителна, така и в онези, когато бе най-нежна. Сега бе просто подигравателен. Робърт отвори вратата толкова рязко, че я удари по главата.

— Само не ми казвай, че не искаш.

— Не съм в настроение. Довиждане, Ники.

— Ти ли? Ти винаги си в настроение, винаги искаш — извика тя след него.

Робърт тръгна пеш по стълбите.

— Страхливец! — изкрещя тя. — Страхливец!

Робърт заслиза бързо надолу, като държеше едната си ръка точно над лъскавите перила, готов да се хване, в случай че се подхлъзне.

— Страхливец! Ти си ненормален! — чу той гласа й. — Не-нор-ма-лен!

16

Когато излезе от апартамента на Осемдесет и втора улица, Ралф тръгна надолу по Първо Авеню и влезе в първия бар, покрай който мина. Поръча си уиски със сода, изпи половината, след това отиде при гардероба и в телефонния указател потърси номера на хотел „Съсекс Армс“. Поиска да го свържат с мистър Грешъм. Колко странно, че Уинкуп бе избрал именно това име, помисли си Ралф. Това му напомни за закона на Грешъм, за който Уинкуп едва ли бе чувал и положително не знаеше какво гласи — закона, според който пълноценните пари се изместват от обезценените и хората започват да трупат истински ценности, — и макар да не бе изключено да съществуваше някаква връзка между този закон и може би наистина ценното момиче в Пенсилвания, за което се бореха двамата мъже, или поне той си мислеше, че Робърт се бори за нея, Ралф не можа да достигне до някакво определено заключение, преди Грег да вдигне телефона.

— Обажда се Ралф Юрген. Искам да се видим тази вечер.

— Тази вечер? Случило ли се е нещо?

— Н-не. Ще си бъдеш ли в хотела?

— Смятах да се поразходя или да отида на кино по-късно.

— Няма значение. Искам да се видим. — Ралф беше леко пийнал, беше и ядосан, иначе едва ли би говорил толкова твърдо, но тонът му даде резултат. Грег обеща, че ще го чака.

Ралф взе такси. „Съсекс Армс“ беше третокласен хотел близо до Четвърто Авеню. Във фоайето не беше много чисто и обстановката бе толкова мизерна, та човек не би могъл и да допусне, че някога хотелът може би е виждал и по-добри дни и е познавал и по-изискана клиентела. Интересно какво е накарало Уинкуп да отседне в такъв хотел — помисли си Ралф, — може би отчасти защото в по-скъп би привлякъл повече внимание, но може би най-вече за да изпита смирение, да признае пред себе си, че върши нещо нечестно, а може би дори и за да се накаже. Нямаше съмнение, че Ники би платила сметката му във всеки хотел. Грег, разбира се, си бе свършил парите. Ралф се изкачи с асансьора до четвъртия етаж. Дори и момчето в асансьора беше с изтъркана униформа. Ралф Юрген бе израснал в бедно семейство. Всяка следа от бедност шокираше чувствителността му, влизаше в конфликт с естетическия му усет, дори с етичните му принципи. Бедността беше грозна, трагична и ненужна.

Грег беше по риза, разкопчана жилетка и по чорапи.

— Е, какво има? — попита той, когато затвори вратата, но зададе въпроса си учтиво и с усмивка:

Ралф се съблече и седна на един стол, като продължаваше да държи палтото си в ръка.

— Боб Форестър беше тази вечер в Ню Йорк. Дойде, за да говори с Ники.

— Ники току-що ми се обади — каза Грег с лека усмивка.

— Да, така си и помислих — каза Ралф. — Грег, защо не престанеш с всичко това? Създаде достатъчно неприятности на Боб. Какво още искаш?

— Джени — отвърна Грег.

— Хм. Разбира се. — Ралф погледна стиснатите си пръсти. Пушеше му се, но лекарите му бяха забранили да пуши повече от десет цигари на ден. Пазеше си десетата цигара за по-късно, преди да заспи.

— За да спечелиш едно момиче, трябва да общуваш с него. А като труп няма да можеш да общуваш.

— Ще го съсипя онзи — каза Грег и хвърли кибритената клечка към металното кошче за боклук. — Вече ви го казах и мога да го направя. Ще видите. Искам да се махне от града. От щата. Преди това ще го уволнят. Имам приятели, които пишат на шефа му.

— Какво пишат на шефа му?

— Че е психопат. Ники го знае. И вие също. Опитал се е да застреля Ники. Вие го знаете.

— Знам за пушката. И двете версии. Научих версията на Боб от един негов приятел — Питър Камбъл. Ники казва, че онази вечер съм искал да я ударя със запалката. Не е вярно. Вярно е, че се карахме и аз взех запалката, за да си запаля цигарата. Тя твърди, че съм искал да я убия с нея. — Ралф се изсмя и кръстоса крака. — Вярваш ли го?

Грег се приближи до Ралф и дръпна силно от цигарата си.

— А вие защо вярвате на приятеля на Форестър, който е чул историята само от него? Какво ще кажете например за шумовете около къщата? Как мислите, че Форестър се е запознал с Джени? Нито тя, нито той могат да ми кажат как са се запознали.

Ралф повдигна вежди. Не знаеше какво да вярва за шумовете, а и в случая това му се струваше без значение. Ралф забеляза половин бутилка уиски върху очуканата кафява тоалетка.

— Ще пийнете ли? — предложи Грег.

— Благодаря, не искам. Грег, дойдох тук, за да ти кажа нещо. Достатъчно си поигра. Това, което правиш, е нечестно и непочтено, да не говорим, че е безсмислено.

— Безсмислено? Вие ли ще ме учите кое е почтено и кое не? Цялата рекламна индустрия не е ли непочтена? Станете вие почтен.

— Да се върнем на въпроса. Съветвам те да престанеш да си играеш.

— Плашите ли ме? — попита Грег. — Захванал съм се с нещо и ще го доведа докрай.

— И мислиш, че щом Боб изчезне, момичето ще дойде при теб ей така. Вижда ми се глупаво.

— Тя ме обича, знам го. Сега просто се е увлякла по него. Аз съм първият, с когото е била, първият, с когото е спала — каза Грег и се чукна с палец по гърдите.

От наивността на забележката Ралф почти се усмихна. Но в нея имаше и гордост, която беше опасна. Глупавите юмруци, които висяха от дългите отпуснати ръце на Грег, сякаш едва се сдържаха да не ударят нещо.

— Какво каза Ники тази вечер?

— Тя е с мен — отговори Грег и взе бутилката с уиски. Сипа си малко в чашата, отиде зад паравана в ъгъла на стаята и пусна чешмата. — Спомена, че според нея започвате да съчувствувате на Форестър — каза Грег, като се върна. — Господи! Не знаех, че трябва да защитаваме хора, които крадат чужди момичета.

— Аз пък не знаех, че момичетата се крадат. Те да не са… бучки захар.

— Джени е точно това — каза Грег замечтано, — бучка захар.

Ралф видя, че Грег е малко пиян.

— Тази вечер Боб каза, че момичето не го интересувало.

— Какво?

— Чух го да казва, че въпросът не е в момичето. Това, което иска, е да намери теб.

— Разбира се, че иска да ме намери. Но Джени го интересува, и то как! Може би няма смелостта да го признае. Може би не е хлътнал по Джени толкова, колкото тя по него, но не може да се каже, че не го интересува. Вижда се с нея три или четири пъти седмично. Съвсем сигурно е, че спи с нея. Вероятно и Джени го иска. — Направи жест, сякаш щеше да хвърли чашата о стената, след това я допи.

Ралф стана.

— Защо не се върнеш утре? Кажи на шефа и на хазяйката си, изобщо на когото трябва, че си отишъл да се поразсееш в Ню Йорк. Убеден съм, че ще постигнеш много повече, ако си до нея, отколкото тук, в тази дупка.

Тъмните очи на Грег блеснаха.

— Няма да мръдна, докато не видя резултата от писмата на приятелите ми. Те ще се обадят и на Джени. Ще й кажат какво представлява Форестър. Тя трябва да го знае. Полицията трябва да го знае. Освен това я е прелъстил, мръсник такъв.

— А ти какво направи с нея?

— Поне не съм мръсник! — Грег се обърна с гръб към Ралф.

— Искаш да кажеш, че в Пенсилвания имаш приятели, които знаят къде се намираш?

Грег отново се обърна към него и ръцете му се олюляха като тежест на махало.

— Вземам си обратно думите за приятелите. Не, не знаят. Не са те, които пишат писмата. Те мислят, че съм умрял. Аз написах едно писмо. До шефа на Форестър.

Телефонът звънна.

— Няма ме — каза Ралф — и не съм идвал тук.

Грег му се усмихна разбиращо и вдигна слушалката.

— Здравей — каза Грег. — Не, не е.

На бюрото лежеше програмата на едно кино на Четиридесет и втора улица. Ралф хвърли поглед към нея: „Сексуалните удоволствия на пигмеите“… „Дом на удоволствията за гимназисти“.

— Да — каза Грег по-меко. — Спомних си. Не се притеснявай за нищо… Не… Може, да… Да… Довиждане. — Затвори. Ралф стоеше срещу него с ръка на бравата и го гледаше. Грег отмести поглед от очите му.

— Смятам, че трябва да напуснеш Ню Йорк най-късно утре. Върни се в Лангли или там, където живееш.

— Хъмбърт Корнърс, където живее и Джени. Онзи живее в Лангли.

— Просто напусни града, Грег.

— Така ли? — усмихна се Грег. — Защо?

— Първо, защото Боб положително ще сигнализира на полицията да провери хотелите в Ню Йорк. Той знае много добре, че си тук и че Ники е замесена.

Грег сви рамене.

— Добре, ще се преместя другаде.

— А кой ще ти плаща сметките?

— Слушай, Ралф, Ники ми дава само пари на заем. Аз имам мангизи в банката, само че в момента няма как да подпиша чек.

— Ако не се махнеш до утре, ще кажа на полицията, че си тук — каза Ралф.

— А защо не сега?

— Искам да имам колкото може по-малко вземане-даване с теб. — Гласът на Ралф изведнъж потрепери от гняв. — Но мога да им кажа още тази вечер.

— Само да посмееш… — Грег пристъпи към него.

Ралф не се помръдна.

— Какво ще стане? — Ралф отвори вратата и излезе. Затръшна я зад гърба си. Отиде до асансьора и натисна копчето, погледна вратата на Грег, която продължаваше да бъде затворена, после пак се обърна към асансьора. Очите му премигваха бавно, но дишането му бе тежко, сякаш се беше бил с някого. Ники си играеше с Грег и Ралф съзнаваше, че смелостта, която бе проявил, идваше от ревност. Подозираше Ники, а да подозираш нея, бе все едно да си сигурен. Случило се е някоя сутрин или следобед, докато той е бил на работа. Или ако не се е случило, щеше да се случи. Грег щеше да бъде още една, макар и жалка, победа за Ники. Още един дребен начин да му „покаже“, като му изневери на четвъртия месец след сватбата с един посредствен младеж. Още един начин да обвърже Грег, както бе обвързала или се опитваше да обвърже безброй нищожества, пияници и мошеници, които се въртяха в къщата им — ласкаеше ги, правеше им дребни услуги, оказваше им пищно гостоприемство и понякога споделяше леглата им.

Щом излезе на улицата обаче и тръгна на север, за да се поуспокои, преди да вземе такси, Ралф разбра, че нито тази вечер, нито дори утре ще се обади на полицията. Беше изплашил Грег достатъчно, помисли си той. Грег ще напусне града утре, а може би още тази вечер. Глупавата игра ще продължи във Филаделфия или някъде другаде, но поне няма да е под носа му.

Когато се прибра, Ники не беше вкъщи.

Изведнъж в главата му започнаха да се въртят неприятни мисли. Усети, че се усмихва глупаво, сякаш искаше да убеди сам себе си, че не го е грижа. Спомни си, че Робърт се бе усмихвал по същия начин преди два часа. Ралф беше сигурен, че с първото си „да“ по телефона Грег е потвърдил, че е там, а с второто вероятно е искал да й каже, че може да дойде при него.

Свали си сакото и палтото и обиколи апартамента, надникна в спалнята с огромното двойно легло, в главата му нахлуха объркани мисли и той отвърна поглед, направи няколко крачки по-нататък и спря точно пред ателието на Ники. От дървената релса, която опасваше стените, висяха накриво закачени платна. В очите му се хвърлиха ярки цветни петна, той замижа и се намръщи. Очевидно Ники беше стъпила в разсипана тюркоазена боя, защото по целия под се виждаха сини стъпки, които приличаха на цветен мотив в картина на Полок[30]: На триножника Ралф разпозна една обърната наопаки картина на Огъстъс Джон, чиито контури бяха очертани с малки точици. На Ники й беше хрумнала идеята да използува „ритъма“ в картините на Огъстъс Джон и като ги прерисува, обърнати наопаки, да ги претвори в абстрактни творби. Не бе споделила с него това свое хрумване, но един ден Ралф я попита защо има толкова много преобърнати картини в апартамента и тя му обясни. Никой нямаше да разбере, че са взети от картини на Джон и той не трябваше да казва никому. Ралф се обърна и се отдалечи. Съзнаваше, че няма право да наднича в ателието й. Нищо, че тя четеше личните му писма, отваряше ги и ги залепваше нескопосно, без дори да изтрие лепилото, преди той да се прибере. Такава беше Ники — мнителна там, където нямаше основание за мнителност. Един ден обаче, помисли си мрачно той, можеше и да има.

Ралф се изкъпа, легна си и половин час разглежда съсредоточено диплянките, възхваляващи продукцията на една компания за безалкохолни напитки, за която агенцията му трябваше да организира шестмесечна рекламна кампания. Агенцията беше изготвила подробна програма за кампанията, но компанията не остана доволна. Сега Ралф трябваше да прегледа материалите, да реши кое може да стане по-хубаво и около каква нова идея може да се организира. Идваха му наум само отвратителни игрословици. Беше му дошло до гуша от игрословици. Десетата му цигара отдавна беше загаснала. Остави диплянките на пода заедно с програмата и изгаси лампата.

Събуди го хлопването на външната врата. Ралф премигна и погледна циферблата на електронния часовник — 2:17.

Ники отвори вратата на спалнята и каза:

— Здравей! — като се подпираше на дръжката. — Как си?

Ралф веднага разбра, че не е пияна. Държеше се малко смутено и може би виновно.

— Благодаря, добре. Хубаво ли прекара?

— Грег напуска Ню Йорк още тази нощ. Надявам се, че си доволен — каза тя, обърна се и небрежно смъкна палтото си.

Лампата в хола хвърляше бледи и потискащи отблясъци в спалнята. Ралф погледна издутината, която палците му образуваха под бледожълтото вълнено одеяло.

— Къде отива? — попита той.

Ники свали белия си мохерен пуловер, изтръска го и го сложи на гърба на един стол. Никога не носеше сутиени и не изпитваше свян — нито истински, нито фалшив. Застана срещу Ралф с ръце на кръста.

— Не каза.

— Да се надяваме, че ще се върне в Хъмбърт Корнърс — нали там живее?

— А, не, няма да бъде Хъмбърт Корнърс.

Разкопча сандалите си и ги хвърли, след това отиде до гардероба и свали ципа на панталона си.

— На теб какво ти влиза в работата, Ралфи? Защо е трябвало да му казваш, че ще се обадиш на полицията, след като знаеш, че няма да го направиш? Откога стана толкова праведен? — Сложи панталона си в гардероба и закачалките издрънчаха.

Ралф не каза нищо. Спомни си, че го бяха предупредили преди да се ожени за Ники: „Тя си избира мъже, с които смята, че може да прави каквото си поиска.“

— Да не си му дала чекове?

— Не, само пари в брой, миличък, и съм съвсем сигурна, че ще ми ги върне.

Чу как Ники пусна водата в банята. По една или друг причина вечерта явно е била успешна за нея. Личеше си доброто й настроение. Грег щеше да продължи играта си, тя го беше подкрепила морално, несъмнено го бе успокоила, че не трябва да се притеснява от Ралф. Грег щеше да отиде другаде, под друго име. „Какво толкова ти е направил Робърт Форестър?“ — искаше му се да я попита, когато тя приближи до леглото по пижама, но знаеше какъв отговор ще получи: „То си е моя работа, скъпи“, или още по-насмешливото: „Аз ще си играя моите игри, а ти си играй твоите“. Настръхна, когато тя се строполи по корем до него. Имаше чувството, че ще му каже още нещо. Но след по-малко минута чу равномерното и тихо дишане, което означаваше, че е заспала дълбоко.

17

Робърт се обади на Джени рано сутринта още преди да е излязла. Попита я дали могат да се видят тази вечер.

— Ами… не знам.

Робърт се засмя.

— Не знаеш? Среща ли имаш?

— Не.

— Искам да се видим само за няколко минути. Мога да дойда у вас или пък ти ела у нас. Както искаш.

— Не можеш ли да ми кажеш сега?

— Не е за телефон. Няма да ти отнема повече от няколко минути, Джени. В колко часа ще ти е удобно?

Накрая се разбраха, че Джени ще отиде у Робърт около девет.

Робърт затвори телефона намръщен. Джени се държеше много странно. Беше разтревожена за Грег, естествено, и може би приятели й бяха наговорили какво ли не в събота и неделя. Сузи Ескъм например. Сузи беше напълно способна да каже на Джени просто за да бъде по-интересно: „Все пак не е изключено Робърт да го е бутнал вътре, нали? Естествено, той няма да си признае.“ А тъй като познаваше Сузи, Грег по всяка вероятност й е разказал за „мъжа, който дебнел Джени“. Още колко ли такива като Сузи познава Джени, помисли си Робърт.

Към десет и половина Нанси дойде при него и му каза, че мистър Джафи го вика в кабинета си.

Робърт го очакваше.

— Добре. Благодаря, Нанси — каза машинално, след това усети, че го обзема страх, който се разлива по тялото му като студена вода. Стана от бюрото си и я погледна. Тя не му се усмихна, а отмести поглед.

Мистър Джафи беше прекият началник на Робърт и кабинетът му се намираше от другата страна на фоайето. Имаше квадратно лице, мустаци и носеше очила, тялото му беше отпуснато, със склонност към пълнеене. Между изреченията правеше паузи, свиваше пълните си устни и дъхът излизаше през гъстите му мустаци с въздишка, докато чакаше Робърт да възприеме казаното. Създаваше впечатлението, че се стреми да подбира думите си, но беше не по-малко ясно, че не е имал време да ги обмисли предварително. Мистър Джафи му съобщи, че сутринта при него е идвал „представител на полицията“ и накратко това, което мистър Джафи искаше да му каже, беше, че заминаването му за Филаделфия, насрочено за след десет дни, трябвало да се отложи, докато нещата тук се изяснят, и че това било решено не толкова от него и от мистър Джерард — президента на самолетостроителното предприятие „Лангли“, — колкото от полицията, която, естествено, държала той да остане тук известно време.

Робърт кимна.

— Разбирам. Надявам се, че нещата ще се изяснят, преди да са минали десет дни. Всъщност до заминаването ми остава една седмица. Но, разбира се, няма да правя никакви планове, преди да са се изяснили.

Мистър Джафи също кимна. Седнал на стол до вратата, Робърт чакаше — мистър Джафи стоеше прав до бюрото, пъхнал ръце в джобовете на широкия си сив костюм, явно не беше свършил. Робърт се безпокоеше от онова, което мистър Джафи премълча, от мислите и съмненията, които долавяше, че се въртят в главата му в петте секунди след всяко изречение, докато кафявите му очи зад дебелите стъкла го наблюдаваха напрегнато и с някакво съжаление. Робърт беше сигурен, че „представителят на полицията“ — по всяка вероятност Липенхолц — му е разказал как той е надничал през прозорците на Джени, как се е опитал да застреля бившата си жена и може би, че е ходил на психиатър. Вероятно ще последва уволнение под формата на продължителен отпуск, помисли си Робърт.

— Мисля, че трябва да ви кажа още нещо — продължи мистър Джафи с наведен надолу поглед. — Тази сутрин получихме едно писмо, по-точно получи го мистър Джерард. Беше адресирано до президента.

Робърт проследи погледа на мистър Джафи до бюрото, където върху синята попивателна хартия видя сложени един върху друг два листа, изписани на машина.

— Вътре пише за вас. Няма съмнение, че човекът, който го е писал, е малко смахнат, но все пак… — Мистър Джафи го погледна.

— Мога ли да го видя? — попита Робърт.

— Да — каза мистър Джафи и взе листата от бюрото. — Много неприятно. Разбира се, не бива да смятате, че сме повярвали на всичко това, но… да, мисля, че трябва да го видите. — Подаде листата на Робърт.

Робърт започна да чете, след това погледът му само се плъзна по черните редове, написани със съвсем нова лента. Нямаше подпис, разбира се, но Робърт беше сигурен, че писмото е писано от Грег. Горчивият и ожесточен тон не можеше да бъде на никой друг, помисли си той. Вътре се описваше как Робърт е надничал през прозорците на Джени, как е вдигнал пушка срещу бившата си съпруга; твърдеше се, че Форестър е „психопат, който е омагьосал Джени Тийролф — едно невероятно невинно момиче на двадесет и три години, върху което той упражнява пагубната си власт и чийто годеж успя да провали“… Накрая авторът казваше, че е приятел на Грег Уинкуп и че по една или друга причина желае да остане анонимен, но заедно с това настоява за справедливост. „Една уважавана компания като самолетостроителното предприятие «Лангли» не бива да търпи…“ Робърт стана, понечи да върне листата на мистър Джафи, но тъй като Джафи не направи никакво движение, Робърт ги сложи обратно върху синята попивателна.

— Мисля, че писмото е писано от Уинкуп — каза Робърт. — Какво пишеше на пощенското клеймо?

— Ню Йорк. Централна поща — отговори Джафи.

Робърт остана прав.

— Много съжалявам за всичко това, мистър Джафи, но имам основания да смятам, че Уинкуп е жив и че ако полицията действително се постарае, не може да не го открие.

— Какви са основанията ви?

— Първо, не съм го бутнал в Делауер и второ — самото писмо. Мисля, че то е писано от Уинкуп, мисля също така, че той се крие в Ню Йорк.

Мистър Джафи потри мустаци.

— А има ли нещо… хм… нещо вярно в това писмо, мистър Форестър?

Робърт погледна тъмните страници, понечи да обясни, но после поклати бързо глава и каза:

— Не. Така както е написано, няма. Няма нищо вярно.

Мистър Джафи го погледна, очевидно нямаше какво да каже или пък очакваше да чуе още нещо от Робърт.

— Мистър Джафи, струва ми се, че трябва да спомена и друго: Уинкуп се заблуждава относно намеренията ми към Джени Тийролф. Нямам такива. Не беше нужно да се бие с мен. Не беше нужно да се стига до всичко това.

Мистър Джафи продължаваше да го гледа. Накрая кимна.

— Добре, мистър Форестър. Благодаря ви, че дойдохте.

В дванадесет часа както обикновено Робърт отиде да обядва с Джак Нилсън в закусвалнята срещу завода. Много често с тях идваха и двама колеги — Сам Донован и Ърни Чиофи, но днес Джак и Робърт бяха сами. Може би незабелязано от Робърт Джак беше направил така, че двамата да са сами. На Робърт му мина през ум, че Сам и Ърни може би го отбягват. Може да са си помислили, че Джафи го е уволнил. Положително всички в чертожната вече знаеха, че Джафи го е викал в кабинета си сутринта. Робърт каза на Джак, че заминаването му за Филаделфия се отлага, че до Джерард е бил изпратен донос с пощенско клеймо от Ню Йорк и че според него той е бил написан от Грег.

— Какво пишеше вътре? — попита Джак.

Робърт се поколеба. Запали цигара, въпреки че му бяха донесли храната.

— Някой ден ще ти кажа. Но не сега. Не се сърди, Джак.

— Добре.

— Обещавам да ти кажа — продължи Робърт, без да снема поглед от него. Изгаси цигарата и се опита да хапне.

— Просто изчакай няколко дни — каза Джак уверено, сякаш можеше да направи нещо друго.

Веднага след работа Робърт отиде при зъболекаря, за да му сложи коронката. На два пъти бе променял часа си. Зъбът му се струваше прекалено бял, но зъболекарят го успокои, че ще потъмнее и че е „практически нечуплив“ — Робърт обаче нямаше желание да изпробва здравината му дори и върху твърда ябълка.

Джени дойде в девет, сериозна и мълчалива. Робърт беше направил една кана с кафе, предложи й и бренди. Седнаха — тя на червеното канапе, той в кожения фотьойл, масичката бе помежду им.

— Не съм ти довършила пуловера — каза Джени. — Остава ми още малко от единия ръкав.

За пръв път споменаваше пуловера.

— Ще го пазя като зениците си — каза Робърт. — Досега никой не ми е плел пуловер.

Тя кимна разсеяно. Около очите й се забелязваха тъмни кръгове.

— Какво искаше да ми кажеш?

— В събота вечерта ходих в Ню Йорк. Обадих се на Ники. Видях се и с мъжа й. Струва ми се, че те знаят къде е Грег, и според мен той е в Ню Йорк.

— Защо?

— Ами… просто защото познавам Ники, номерата и лъжите й и я знам как гледа, когато лъже. Мисля, че Грег е в някой нюйоркски хотел и че Ники знае точно в кой. Освен това тази сутрин президентът на самолетостроителното предприятие е получил писмо с клеймо от Ню Йорк и според мен то е било писано от Грег. Прочетох го.

— Какво пишеше вътре?

Робърт стана, извади запалката от джоба си и запали цигара.

— Нали знаеш: за надничането през прозорците ти, за това, че според бившата ми жена съм психопат. Не — според всички, които ме познавали добре, точно така. Беше анонимно. Пишеше, че е от приятел на Грег. — Очите на Джени бяха приковани в него и изведнъж Робърт осъзна, че Джафи го беше гледал по същия начин тази сутрин, само че изразът на Джени беше много по-тъжен. — Обадих се и на полицията в Ню Йорк, макар да не съм сигурен, че ще има някаква полза. Казах им, че според мен трябва да проверят в нюйоркските хотели. Или пък че е възможно да е у някой приятел. Както и да е, трябваше отново да описвам как изглежда Грег. Очевидно нямаха отличителните му белези, поне в участъка, където се обадих. Нюйоркската полиция смята, че това е работа на полицията в Пенсилвания. И, естествено, това, че се обадих аз, не им направи особено впечатление. Казах името си, разбира се. Какво ти е, Джени?

Стори му се, че тя всеки момент ще се разплаче.

Седна до нея на канапето, много внимателно я прегърна, но почти веднага се отдръпна.

— Изпий си брендито. Не си се докоснала до него.

Тя взе чашата си, но не отпи.

— Вчера видях Тесърови — каза тя. — Звъннах най-напред на теб, но понеже те нямаше, им се обадих. Останах само половин час, защото ме хвана яд. Сега те казват, че ти си онзи, който е дебнел около къщата ми, че може би ти си убил Грег и се правиш, че все едно нищо не е станало.

— Джени, това е напълно естествено. В края на краищата Тесърови не знаят нищо за мен.

— Какво искаш да кажеш?

Безпокойството в очите й го накара да се усмихне.

— Та те са ме виждали само един път, нали така? И откровено казано, сториха ми се възглупави.

— Глупави?

Вече съжаляваше, че го каза; трябваше да премълчи поне епитета.

— Ами… какво друго да си помисля? Искам да кажа, за тях? Виждал съм ги само един път — онази вечер. Дик пи повече, отколкото може да носи. Трябва ли да имам много високо мнение за тях?

— Те са ми приятели.

— Знам това, Джени. Но понеже стана въпрос кой какво мисли… — Робърт се изправи. — Добре, не казвам нищо лошо за Дик. Виждал съм го само един път и той беше леко пийнал.

— Тогава той те защитаваше.

— Но сега, изглежда, е започнал да пее друга песен.

— Да, Наоми също.

Робърт пъхна ръце в джобовете си.

— Чудесно. И твоето ли отношение промениха?

Джени стана от канапето.

— Казах ти — тръгнах си, защото ми стана неприятно от това, което ми наговориха.

Джени тръгна към банята, върна се и взе чантичката си от канапето.

— Джени…

Тя не се обърна, влезе в банята и затвори плътно вратата зад себе си. Робърт чу как пусна чешмата. Пушеше намръщен и отпиваше от брендито. Сипа си още. Джени се върна.

— Джени, защо не ми кажеш какво има? В края на краищата нищо не може да ме уплаши след всичко, което преживях тази седмица.

Тя мълчеше, застанала права с чантичката си в ръка, и вече не го и поглеждаше.

— Помолих те да дойдеш тази вечер, защото мислех, че ще ти бъде интересно да чуеш онова, което имах да ти кажа. Знам, че не е много. Нищо определено и все пак… — Осъзна, че тя не го и чуваше. — Няма ли да седнеш да си допиеш кафето и брендито?

Сега тя го погледна; погледът й беше далечен и тъжен.

— Не. Мисля, че е по-добре да си вървя.

— Джени, какво има? Ако мислиш, че… съм бутнал Грег в реката, кажи ми го. Кажи нещо.

Джени направи няколко крачки към камината, празната и черна камина, която Робърт беше изчистил от пепелта, и втренчи поглед в нея. Стори му се, че е отслабнала още след онази вечер, когато бяха в „Джасерин Чейнс“.

— С кой друг се видя в събота и неделя?

Тя го погледна, сви леко рамене като дете, което отговаря без желание на въпросите на голям човек.

— В неделя бях при мисис Ван Влийт.

Робърт въздъхна дълбоко.

— И какво ти каза тя?

— Разгледах стаята на Грег. Заедно с нея.

Робърт се намръщи — нямаше търпение.

— Откри ли нещо?

— Не. Мислех, че може да открия някакви следи, но нямаше нищо.

Робърт запали нова цигара.

— Някакви дрехи да са изчезнали? Да е изнасян куфар или нещо друго?

Джени го погледна — в очите й имаше огорчение и негодувание.

— Мисля, че не трябва да се виждам повече с теб, Робърт.

Думите й го сепнаха.

— Добре, Джени. Това ли е всичко, което имаш да ми кажеш?

Тя кимна. Сетне със скования вид на човек, който усеща, че го наблюдават, взе от масичката цигарите си, до които така и не се бе докоснала, сложи ги в чантичката си и отиде до гардероба за палтото си. Робърт го взе преди нея и й помогна да се облече. Стори му се, че докато се обличаше, тя избягваше ръцете му и нарочно се прегърби, за да не се докосне до тях.

— Няма нужда да ми казваш какво ти е наговорила мисис Ван Влийт — каза Робърт. — Мисля, че се досещам.

— Не е това — каза Джени на вратата. — Сбогом, Робърт.

18

Тази нощ Джени не спа и на следващия ден — във вторник, не отиде на работа. В понеделник вечерта дори не си легна — ходеше из къщата, сядаше за по няколко минути със стихосбирките на различни поети, заставаше до тъмния прозорец, за да погледне навън и да чуе кукумявката — един от символите на смъртта, помисли си тя. Полежа малко на леглото със скръстени зад главата ръце, без да гаси лампата. Беше облечена само с късия си хавлиен халат. Беше се изкъпала преди няколко часа, преди цяла вечност, както й се струваше. Едно време, когато дойдеше сряда или събота вечер — или може би три пъти седмично, — майка й изпращаше братчето й Еди, което тогава беше на осем или десет години, да се изкъпе, а то й отговаряше: „Да се окъпя?!“ — с такъв тон, сякаш не можеше да повярва на ушите си. Малкият Еди, който почина на дванадесет години. Толкова време беше минало и понякога й се струваше, че той е бил нейно дете.

Заспа призори във вторник и се събуди към единадесет. Спомни се, че пощата идва в десет, но тя изобщо не я интересуваше. Обади се в банката и каза на Стийв, който вдигна телефона, че е болна и няма да отиде на работа. Минаваше дванадесет, когато си облече джинсите и една риза и излезе за пощата. В кутията имаше само една картичка от магазин за дамско облекло в Ритърсвил. Взе я и на дъното на кутията видя друга, жълта пощенска картичка, надписана с почерка на Робърт. Още една картичка от серията с птичките. На нея пишеше: „По-малкото зло“, известна още като „Перипатетичен утешител“. „Родина: мрачни долини. Цвят: тъмносин с черни краища. Крясък: Има и по-зле! Има и по-зле!“ Джени не се усмихна. Сякаш не я видя. Спомни си обаче колко щастлива беше в деня, когато той й показа просторничето. Джени пусна двете картички на масичката пред канапето. Когато разглеждаше другите картички от Робърт преди три или четири дни, изпита странно чувство на страх, почти шок. Беше ги подредила в малък албум, подвързан със синя коприна, който стоеше в най-горното чекмедже на шкафчето й. Но сега вече не изпитваше страх от тях.

Няколко пъти каза думата „смърт“, за да опита вкуса й върху устните си. „Брат Смърт“, беше казал Робърт и се бе престорил, че не обича този сън, но Джени беше сигурна, че е излъгал. Трябваше да се досети още в деня, когато той й разказа съня си, помисли си тя. Все пак не беше сигурна дали Робърт наистина е знаел. Човек може да знае, да символизира и да бъде, но, предположи тя, може и само да символизира и да бъде, без да знае. Странно. Може би Робърт беше нещо като медиум. Но дори и така да беше, Робърт бе подвластен и затова не искаше да се ожени за нея, не искаше дори да я целуне, освен само веднъж.

Влезе в кухнята, напълни една чаша до половината с уиски и отпи, без да сложи лед или вода. Почете още малко поезия. Кийтс. После Дилън Томас. Спусна транспарантите в хола, след това излезе навън и затвори капаците на кухненските прозорци. Електрическото осветление й създаваше илюзията, че нощта вече е дошла, а тя я чакаше с нетърпение. Робърт й беше казал, че е правил същото, преди да се запознаят. Мина й през ум да се обади на Сузи и да я помоли да полива цветята и ако и хареса нещо в къщата, да го вземе — майка и нямаше да разбере, а и щеше да й бъде все едно, тъй като не бе намерила време да й дойде на гости, — но в следващия момент плановете и вещите загубиха всякакво значение. Дали да остави бележка на майка си? Една проста бележка може би щеше да смекчи мелодраматичната нотка, но нищо подходящо не й идваше наум, а може би и нищо не би било подходящо. Допи си уискито чак към шест часа. Сипа си още половин чаша. В бутилката беше останала една трета.

В девет часа седеше в хола, отново в синия си хавлиен халат, и допиваше последните капки от уискито, което си бе сипала в шест. Погледна изтърканите ръбове на жълтите си индийски мокасини, реши, че са ужасно грозни, но практични, и се запита колко ли крачки трябва да е направила сигурно с някаква цел, за да ги износи толкова. От скъсаната каишка се подаваше розово-белият й палец. Нямаше да плаща нищо освен телефона и тока, помисли си тя, а спестяванията й щяха да бъдат предостатъчни. Щяха да стигнат и за наема, докато хазяинът й, мистър Кавено, си намереше нов наемател. Не си заслужаваше да става, за да подпише чек. Представи си за момент стъписването и ужаса на родителите си, когато научат, но това също и се стори далечно и без значение и в края на краищата можеше да прави каквото поиска със собствения си живот. Докато отпиваше от чашата, си спомни как само преди няколко дни Робърт бе отворил бутилката и бе сипал на себе си и на нея. Радваше се, че той бе пил от същата бутилка.

Телефонът я накара да подскочи. Съвсем бавно отиде до него.

— Здравей — каза Сузи. — Какво правиш?

— Нищо.

— Мислех да мина покрай теб. Искаш ли да гледаме Роб Малой в десет?

— Не.

— Какво ти е? Плачеш ли?

— Разбира се, че не.

— Гласът ти е странен. Случило ли се е нещо?

— Нищо… не се е случило.

— Какво стана с Робърт? Надявам се, че си му казала „чао“?

— Да — отговори Джени.

— Първите няколко дни е трудно, но ще ти мине. Нека дойда, а, Джени?

— Не, моля те, недей. Нищо ми няма. Всъщност пийвам си уиски. — Реши, че това ще прозвучи по-весело.

— Има ли някой при теб?

— Не.

— Битов алкохолизъм значи — засмя се Сузи. — Джени, виждам, че се тръшкаш по онзи, само недей да прекаляваш. Говоря ти от опит. И да се появи Грег, и да не се появи, нали ми каза, че Робърт е надничал през прозорците ти? Божичко, Джени, защо трябваше да чакаш толкова дълго, за да ми кажеш?

Да, беше й казала в неделя — и какво от това?

— Това са само подробности — каза Джени.

— Джени, ти си пияна. Идвам след малко.

Джени дръпна слушалката от ухото си, за да затвори, но ръката й се движеше толкова бавно, че телефонът на Сузи щракна пръв. Изкачи се до банята и отиде право — бавно, но право — при таблетките със сънотворно в аптечката. Имаше три шишенца, едното от които бе взела от аптечката на Робърт предната вечер, а другите две — от куфара на Грег, когато той дойде да й донесе таблетките за Робърт. Беше му казала, че иска малко „Секонал“ за себе си. Трябваше доста да го убеждава, защото Грег не искаше да й дава таблетки за сън, но понеже искаше да я види, дойде с куфара си, поупорствува още малко и накрая й даде едно шишенце. После, когато той излезе от стаята за минутка, тя бръкна в куфара му и извади и другите две шишенца, които бе видяла вътре. Сигурно не беше забелязал липсата им. Беше починал две седмици след това. Джени си представи как тялото му се е захванало за някой подводен храст, чепат дънер или скала в Делауер. Може би тялото му никога нямаше да бъде изхвърлено, никога нямаше да бъде намерено. Вече не можеше да си представи, че в продължение на близо седмица бе вярвала на Робърт, че не го е бутнал в реката и Грег е жив. Мисис Ван Влийт никога не се бе съмнявала, че Робърт е удавил Грег. Родителите й също знаеха. Когато й се обадиха в събота следобед, Джени им каза, че Робърт я е гледал през кухненския прозорец. Джени не го разказа на майка си като ужасяващ факт, нито пък сякаш Робърт й бе сторил нещо ужасяващо, но майка й бе потресена. Тя каза на баща й и двамата я накараха да обещае, че повече няма да се вижда с него. Убеждаваха я да си отиде вкъщи и Джени им каза, че може би ще успее в сряда или четвъртък. Тялото й сигурно щеше да пристигне дотогава.

Едно след друго хапчетата изчезваха от шишенцата и за да ги глътне по-бързо, Джени пиеше вода от червената пластмасова чаша. Когато изпи всичките, за момент се изплаши да не би да е взела толкова много, че стомахът й да не може да ги задържи. Вече нищо не можеше да направи. Взе малкото смачкано пакетче с ножчета за бръснене от горния рафт на аптечката и слезе долу. Изведнъж почувствува вдъхновение да напише бележка. Откъсна листче от тефтера, на който пишеше бележки на млекаря, намери парченце молив и подпряна на плота в кухнята, написа:

Скъпи Робърт,

Наистина те обичам. Вече по друг начин и много по-дълбоко. Сега те разбирам. Доскоро не знаех, че символизираш, смъртта, поне за мен. Било е предопределено. Не знам дали се радвам, или съжалявам, но знам, че това, което трябва да стане, ще стане.

Вдигна поглед към единия ъгъл на кухнята. Бележката й беше толкова мрачна. Трябваше да й сложи красив и нежен финал, за да не си помисли Робърт, че е била сърдита или тъжна, но не можеше да измисли друго освен „да сложи край без болка в полунощ“.

Джени отвори вратата на кухнята. Беше почти тъмно. Слава богу, на Сузи винаги й трябваха поне петнадесет минути, за да се гримира, преоблече или за нещо друго, дори и когато казваше, че ще дойде „ей сега“, но Джени не беше сигурна колко време бе изминало след разговора им. Обърна се, понечи да влезе в хола и да си допие уискито, но се отказа, вместо това се наведе под грамофона и вдигна от полицата недовършения пуловер на Робърт заедно със стърчащите от ръкава игли. Спокойна и усмихната, взе картичката с „по-малкото зло“ и излезе навън, стиснала нея и пуловера. Затвори кухненската врата и тя се заключи. Сега къщата беше заключена, ключовете бяха вътре и тя нямаше никога повече да влезе в нея. Джени стъпваше внимателно по ивицата трева покрай алеята, защото неизвестно къде и как беше събула мокасините си. Дребните камъчета боцкаха краката й, но след малко стъпи в по-гъстата, полузелена-полусуха трева в ливадата. Робърт беше стоял тук. Обърна се, за да види прозореца на кухнята, към който Робърт толкова често бе гледал. Капаците образуваха два тъмни правоъгълника, очертани от ивици светлина. Продължи нататък, докато светлината, която струеше от горните прозорци, остана далеч зад нея. Изглежда, беше оставила абсолютно всички лампи в къщата да светят. В левия си джоб напипа пакетчето с бръснарските ножчета. Сигурно ги е взела от аптечката, но не помнеше кога и как.

В алеята влезе кола. Джени се смъкна върху високата трева и се спъна в тъмнината; беше допряла бузата си до белия пуловер, а с дясната си ръка бе стиснала и почти превила на две картичката от Робърт. Светлината на фаровете не падаше върху нея, но тя се чувствуваше незащитена в светлия си халат. Зарови лице в тревата — мразеше Сузи, мразеше хората. Сузи хлопна вратата на колата си. Чу я как почука, почака само за момент, след това се опита да отвори вратата.

— Джени! Аз съм, Сузи! Отвори ми! — „Дум, дум, дум“ по вратата.

Не може да влезе, дори и през прозорците, помисли си Джени. По някое време днес, спомняше си го ясно, беше залостила всички долни прозорци, защото не искаше свеж въздух в къщата.

— Джени! — Пискливият глас на Сузи я дразнеше. Сузи заобиколи, за да отиде до входната врата.

Джени разтвори широко ръце и ги постави върху разперените ръкави на пуловера. Тя и Робърт, и Смъртта прегърнаха земята. „Чук-чук-чук“ — чуваше се откъм входната врата. Колко ли ще продължава това, чудеше се Джени. Нещо каза „зънн“ в ушите й и тя се понесе плавно и стремително напред. Беше от сънотворното и тя повдигна глава и пое дълбоко въздух. Да не би Сузи да се обади на полицията, преди хапчетата действително да й подействуват? Защо не бе изгасила всички лампи и не бе тръгнала нанякъде с колата си? Помисли си дали да не отиде още по-нататък зад къщата, но я беше страх, че ако стане, ще я видят.

— Джени! Аз съм, Сузи! — Викът бе отправен сякаш към небето. — Знам, че си вътре! Отвори ми! Поне се покажи на прозореца и кажи нещо! — И след една по-продължителна пауза: — Джени, сама ли си? — Отново чукане по кухненската врата.

Някъде над нея изграчи гарван. Много късно е за гарван, помисли си Джени. Гарванът е черен. Съвсем подходящо.

Гласът на Сузи отново проехтя, но сега той й се стори по-далечен, защото в ушите й звънтеше. Стомахът й простена и пред очите й една планина се разцепи на две и отвътре се показа пещера, украсена със сталагмити и сталактити в бяло, розово и тъмнорозово — такъв беше цветът на сьомгата. Имаше и вода — подземна река, в която плуваха слепи риби. Рибите бяха бели, не много големи. По повърхността се носеше лека лодка и изведнъж Джени се видя как стъпва по водата. Наоколо беше пълен мрак и въпреки това тя виждаше всичко. Сетне водата се покачи до над глезените й — беше много студена, но освежителна. Протегна ръка и докосна един хладен и влажен розов сталактит, докосна кристалночистата капчица на върха му, подържа я за секунда на пръста си, след което тя се търкулна и падна. Джени! Гласът идваше от пълния мрак дълбоко вътре в пещерата.

Джени се обърна на една страна и почувствува огромната тежест на тялото си върху земята, сякаш бе станала десет пъти по-тежка, после извади ножчетата от джоба си. Свали обвивката и разряза лявата си ръка над китката. Беше много тъмно, за да види, или пък очите й се затваряха, но усети как по повдигнатата й ръка се стича топла кръв, после духна вятър и я охлади. Избута десния си ръкав нагоре, стисна ножчето с всичка сила и направи кръст. Ръката й омекна. Не стана толкова добре, колкото би искала, но вероятно беше достатъчно и сега можеше да положи глава и да се отпусне. На всеки няколко секунди усещаше как кръвта се стича и по двете й ръце. Струйките се стичаха в белия пуловер. Усети миризмата на вълна в ноздрите си и си спомни как, докато плетеше пуловера, много често заравяше лице в него и стоеше така със затворени очи, докато самата миризма се превърнеше в Робърт.

Видя как Робърт тича нагоре по една стълба, като прескача по две и три стъпала наведнъж. Беше в тъмни панталони и бяла риза с навити ръкави. Спря и се обърна, усмихна се, след това продължи да тича и да прескача стъпалата. Джени проплака тихо, като бебе. Тогава Робърт се превърна в малко кльощаво момченце в къси панталонки, русо момченце, което спря, за да й се ухили, показвайки два големи предни зъба, и това беше малкият й брат, който бе починал.

19

Няколко минути преди полунощ във вторник телефонът на Робърт иззвъня.

— Обажда се Ралф Юрген — каза тихо гласът. — Искам да ти кажа, че доскоро Уинкуп е бил регистриран в хотел „Съсекс Армс“ в Ню Йорк под името Джон Грешъм.

— Наистина ли? Сега там ли е?

— Не, напуснал е. Напусна в неделя вечерта, знам това.

— Аха. — Робърт беше стиснал силно слушалката. — Ники знае ли къде е сега?

— Не знам. Наистина не знам. И да знае, няма да ми каже.

— Разбирам. Откога…

— Слушай, Боб, искам да те помоля за нещо. Нямам нищо против да кажеш на полицията. Затова ти се обадих, за да им кажеш. Но не искам името ми да се споменава като…

— Бъди спокоен — каза Робърт.

— Разбираш ме, нали?

— Напълно. Не се притеснявай, Ралф.

— Това е, което исках да ти кажа. Дочуване, Боб. Много бавно Робърт остави слушалката. Усмихна се. След това плесна силно с ръце над главата си. „Джон Грешъм! Мистър Джон Грешъм!“ Вдигна слушалката и набра номера на Джени. Когато никой не отговори, той реши, че е сбъркал номера, затвори и набра отново. Помисли да звънне на Сузи Ескъм, да не би Джени да е у тях, но се отказа. Новината можеше да почака до следващия ден. Остави слушалката, помисли няколко секунди, пак я вдигна и се обади на полицията в Ритърсвил.

Следователят Липенхолц не беше там. Робърт не знаеше, че той се води следовател.

— Имам да му съобщя нещо важно. — Робърт разказа на дежурния това, което чу от Ралф.

Дежурният го попита колко време е останал Грег в хотел „Съсекс Армс“.

— Не знам, но може лесно да се провери. Обадете се в хотела.

— Как се казва вашият приятел?

— Предпочитам да не споменавам името му. Помоли ме да остане анонимен.

— Много е важно да знаем името, мистър Форестър. Как можем да направим проверка…

— Поискайте от хотела описание на външния вид на Грешъм. Това не е ли достатъчно?

— Не съвсем. Вашият приятел може да е видял някой, който прилича на Уинкуп. Вашият приятел познава ли Уинкуп?

— Да. Искам да кажа — сигурен съм, че го е виждал и вероятно е разговарял с него. — Робърт обаче не беше сигурен.

Продължиха да спорят. Знаел ли Робърт как се казва „приятелят“?

— Знам как се казва, но обещах да не споменавам името му. Съжалявам, но наистина не мога да ви кажа.

— Ще помогнете както на нас, така и на себе си.

— Но няма да помогна на приятеля си в Ню Йорк.

Накрая човекът отсреща се отказа с явно неудоволствие, но обеща да предаде на следователя Липенхолц.

Сигурно се е досетил, помисли си Робърт, че приятелят в Ню Йорк е помагал на Уинкуп. Липенхолц положително ще си го помисли. Ако Липенхолц заподозре Ники, направи проверка и Ралф си изпати — значи такъв му е бил късметът на Ралф, който сигурно е знаел в продължение на една седмица и три дни за Грег и къде се намира той.

Робърт си легна, но след като лежа буден цял час, стана, за да си вземе един „Секонал“. Шишенцето не беше в аптечката. Качи се обратно горе, за да види дали не е на нощното му шкафче, огледа мъничката спалня, след това слезе долу и погледна в кухнята. Накрая потърси в хола. Отказа се. Ще го намери, и то на някое невероятно място, където го е бутнал в момент на разсеяност — в хладилника например. Не беше в хладилника. Отново си легна.

Малко след девет на следващата сутрин Робърт направи знак на Джак Нилсън да отидат за по една цигара в задния коридор. Пушенето в чертожната беше разрешено, но служителите предпочитаха задния коридор, където можеха да останат насаме и да побъбрят. Коридорът беше в сиво и черно и нямаше къде да се седне, но, както казваше Джак, това беше единственото място в целия завод, където човек не се чувствуваше като в аквариум. Робърт съобщи на Джак новината, която беше чул снощи от Ралф. Смяташе да я разкаже като нещо съвсем обикновено, но още към края на първото изречение се ухили като малко момче.

— Гледай ти! — възкликна Джак и също се ухили. — Сега всичко ще свърши. Ченгетата ще го открият. Кой беше приятелят в Ню Йорк?

— Не мога да ти кажа. Важна клечка и не иска името му да се споменава във вестниците.

Джак кимна.

— Случайно е видял Уинкуп или…

— Не знам. Но съм сигурен, че може да му се вярва.

— Отивам да кажа на Бети — каза Джак.

Малко след десет повикаха Робърт на телефона. Беше на съвещание с Джафи и главния инженер в кабинета на Джафи, когато Нанси почука на вратата и му каза, че го търсят, и понеже знаеше, че Джафи мрази да го прекъсват, Робърт я помоли да запише номера и да каже, че той ще позвъни по-късно. Нанси излезе от кабинета, но след малко се върна.

— Казаха, че е много спешно.

Робърт се извини, смутен от гримасата на Джафи. Нямаше съмнение, че го търсят от полицията, и Джафи се беше досетил.

Беше Липенхолц.

— Мистър Форестър, обадихме се в хотел „Съсекс Армс“ в Ню Йорк и тяхното описание на Джон Грешъм съвпада с онова, което ние знаем за него — каза Липенхолц бавно и спокойно. — Искам да кажа, прилича на Уинкуп.

— Чудесно. Знаете ли дали нюйоркската полиция го търси изобщо? И дали го търси сериозно?

— Търсят — отговори Липенхолц. — Но това още не е доказателство, мистър Форестър. Ако ни кажете името на приятеля, който…

— Вече обясних на вашия колега, че приятелят ми държи да остане анонимен.

— Дори и ако обещаем, че името няма да се появи във вестниците?

— Дори и тогава.

Липенхолц изсумтя.

— Жена ви има ли нещо общо с това? Искам да кажа, бившата ви жена?

— Доколкото знам, няма.

Ново сумтене.

— Мистър Форестър, научихме нещо лошо тази сутрин. Предполагам, че не знаете. Или вече знаете?

— Не. Какво се е случило?

— Към осем часа тази сутрин Джени Тийролф е била намерена мъртва след…

— Джени?!

— Погълнала голяма доза сънотворно. Млекарят я намерил тази сутрин на ливадата зад къщата й. Според лекарите смъртта е настъпила три или четири часа преди това. Оставила е бележка.

— Боже мой! — каза Робърт. — Снощи се опитвах да се свържа с нея, беше към…

— Искате ли да ви прочета бележката?

— Да.

— „Скъпи Робърт, наистина те обичам. Вече по друг начин и много по-дълбоко. Сега те разбирам — четеше Липенхолц с безизразен глас. — Доскоро не знаех, че символизираш смъртта, поне за мен. Било е предопределено. Не знам дали се радвам, или съжалявам, но знам, че това, което трябва да стане, ще стане…“ Разбирате ли нещо, мистър Форестър?

— От кое?

— От това, което е написала. Кога я видяхте за последен път?

— В понеделник. Понеделник вечерта.

— Как беше тя тогава?

— Стори ми се, как да кажа, малко депресирана. Каза, че не искала да ме вижда повече.

— Защо?

— Не знам защо, освен… освен ако е започнала да мисли, че съм се опитал… че съм убил Грег.

— Много заеквате, мистър Форестър — каза Липенхолц остро. — Изпила е три флакона сънотворно. Във всеки случай в банята имаше три празни флакона. Знаете ли откъде ги е взела?

— Единия е взела от мен. Едва снощи забелязах, че липсва. Не можах да го намеря и помислих, че съм го забутал някъде. Тя ми го беше донесла. Каза ми, че го е взела от лекаря си. Предполагам, че оттам е взела и другите два флакона.

— На тези флакони няма нито номера на рецептата, нито пише от кого е издадена. Освен това са доста големи — приятелят й е продавал такива флакони и това ни кара да мислим, че ги е взела от него.

— Да, да, възможно е — каза Робърт машинално. Какво значение имаше откъде ги е взела? Спомни си, че на флакона наистина нямаше етикет. Защо не бе попитал Джени?

— Много интересно е и това, че Джени Тийролф е казала на Сузи Ескъм как сте се запознали — въртели сте се около къщата й. Така ли е?

— Да — отговори Робърт.

— Защо не си признахте по-рано? А? Какво ви е, мистър Форестър?

— Нищо.

— Нищо?

Робърт затвори телефона. Тръгна обратно към чертожната с наведена глава и не видя как летящата стъклена врата го удари по челото. Нанси влизаше през нея. Робърт отстъпи назад.

— Хеей! — каза Нанси.

Робърт я погледна, погледна закръгленото й задниче, което се отдалечаваше бързо по коридора. Бутна с ръка стъклената врата и отиде до масата си. Запремигва срещу светещата луминесцентна лампа.

— Какво ти е, Боб?

Джак Нилсън беше сложил ръка на рамото му.

Робърт го погледна и каза:

— Джени е мъртва.

— Мъртва?!

— Хапчета за сън. — Робърт понечи да се строполи върху стола, но Джак го дръпна за ръкава и го поведе към фоайето.

Джак натисна копчето на асансьора.

— Ще пием по едно кафе. Или нещо по-силничко — каза той. — Кой ти го съобщи?

— Току-що ми се обадиха от полицията. Станало е през нощта. Призори.

Качиха се в колата на Джак. Робърт не виждаше накъде отиват. След малко се озова в едно барче, пред него беше сложена чаша с кафе и още една с уиски, както му се стори. Срещу него седеше Джак, също с чаша кафе.

— Изпий ги и двете — каза му Джак, — страшно си пребледнял.

Робърт отпи от кафето, след това от уискито. Изведнъж си спомни, че трябваше да се върне на съвещанието в кабинета на Джафи.

Прокара длан по лицето си, започна да се смее и почти веднага очите му се напълниха със сълзи.

— Така, така, изкарай си го — каза Джак. — Такова нещо…

— Бележката — каза Робърт през зъби. Пъхна ръце между коленете си. — Джени е оставила бележка. Написала е, че аз съм смъртта.

— Какво, какво? Нищо не разбрах.

— Написала е: „Доскоро не знаех, че символизираш смъртта“ — каза Робърт шепнешком. — Тя непрекъснато говореше за умиране и за смърт. Не знам дали съм ти казвал, че тя често ми говореше за малкия си брат, който починал на дванадесет години или нещо такова, от менингит на гръбначния мозък. Джени казваше, че трябвало непрекъснато да мисли за смъртта, за да престане да се страхува от нея. Странното е… — Робърт погледна съсредоточеното и намръщено лице на Джак. — Разбираш ли? Ясно ли ти е какво искам да кажа?

— Да — отговори Джак, но го каза малко разсеяно и направи знак да донесат още по едно уиски.

— Спомням си, че когато я видях за пръв път, тя ми каза: „Не знам какво символизирате, но някой ден ще разбера.“ Това беше, когато… когато стоях пред къщата й. Така се запознахме. Да, вярно е. Запознах се с нея, като дебнех около къщата й. — Робърт затвори очи и изпи остатъка от уискито на един дъх.

Джак се намръщи — лицето му беше озадачено, сякаш Робърт говореше безсмислици.

— Като дебнеше около къщата й? Какво искаш да кажеш?

— Точно това. Един ден тя ме видя, по-точно една вечер. Така се запознахме. Не ми казвай, че не си чувал. Грег…

— Да — каза Джак. — Сигурно е бил Грег. Обади ми се едно анонимно лице по телефона, беше преди около месец. Не знаех дали да ти кажа, или не и накрая реших да не го споменавам.

— Значи си чувал. — По лицето на Робърт премина усмивка и пръстите му докоснаха току-що донесената чаша с уиски. Откъде е разбрал Грег, че Джак му е приятел? Може би от Джени. А и какво значение имаше това?

— Гласът по телефона ми каза, че е приятел на Грег — продължи Джак. — Каза, че трябвало да знам какво представлява приятелят ми Боб Форестър — той бил… не бил с всичкия си, надничал през чужди прозорци, когато някое момиче се съблича, и така се запознал с Джени Тийролф. Спомням си, че му казах: „Вървете по дяволите!“, и му затворих телефона. Помислих си, че може би наистина е приятел на Грег и че при създалото се положение Грег гледа да разпространи колкото може повече клюки за теб.

— Е, вярно е. С тази разлика, че винаги гледах Джени в кухнята. Докато готви. Изпитвах такова… — Не можеше да говори повече, но не защото се задъхваше от вълнение. Чувствуваше се съвсем спокоен, дори скован.

— Какво? — опита се да му подскаже Джак.

Робърт пое въздух и погледна дългото сериозно лице на Джак. Изразът му беше все още озадачен, може би малко предпазлив.

— Миналата зима бях изпаднал в депресия и тя ме караше да се чувствувам по-добре. Изглеждаше толкова щастлива! На няколко пъти Грег й беше на гости и аз си мислех — ето едно щастливо младо момиче, което скоро ще се омъжи. Все се заричах, че няма да ходя повече, но пак отивах. Бях шест-седем пъти там. И една вечер тя ме видя. Извиних й се, колкото и смешно да звучи това. Помислих, че ще извика полиция, но тя не го направи. Покани ме на кафе. — Робърт сви рамене и се усмихна. — Би могло да се каже, че беше много щастлива, преди да ме срещне. Преди да реши, че аз символизирам смъртта.

Джак поклати бързо глава, разроши късата коса по темето си.

— Но тя беше влюбена в теб. Това беше повече от ясно. Като те слушам, имам чувството, че приказваш някакви фантастични измислици. Сериозно ли говориш, Боб? Искам да кажа, за дебненето?

— Да. Казах ти истината.

— Хм. — Джак се облегна назад и отпи от чашата с вода, която стоеше до кафето му. — Не е нужно да го казваш на друг. На твое място бих си мълчал. Какъв е смисълът? — Със съсредоточен израз запали цигарата си.

Робърт усещаше, че отношението на Джак към него се е променило — коренно и трайно. Човек, който наднича през чужди прозорци, спада към определена категория — независимо от това дали гледа как едно момиче се съблича, или пък пържи пиле.

— Току-що казах на полицията — каза Робърт.

— Аами! В края на краищата какво пък? Какво общо има това с Грег? Грег е жив. Ако ти… — Джак млъкна.

Настъпи мълчание. Всеки избягваше погледа на другия.

— Мога ли да ти задам един личен въпрос? — попита Джак.

— Да.

— Спал ли си с Джени?

— Не — отговори Робърт. — Защо?

— Защото… може би от това чувствата й щяха да станат още по-силни. Изглеждаше толкова млада. Наистина беше много влюбена в теб, нали, Боб?

— Мисля, че да. Но аз не бях. Непрекъснато й давах да го разбере. Не се оправдавам, Джак, но…

— Разбирам.

— Но трябваше да се досетя докъде могат да стигнат нещата. Не трябваше изобщо да се виждаме след онази вечер, когато се запознахме. Нямах и желание да се виждам с нея, но тя ме намери. Една вечер дошла до завода, открила колата ми и ме проследила до къщи. — Робърт затвори очи, собственият му глас и собствените му думи му бяха противни.

— И после?

— Остана да спи вкъщи. Главата й се замая от алкохола — всъщност беше изпила само две чаши, спомням си го, но не искаше да си тръгне и затова остана да спи на канапето в хола. Случи се още няколко пъти и Грег, разбира се, го забелязал — забелязал, че тя не си спи вкъщи. И една вечер Грег ме нападна. Разбираш ли, Джак?

Джак кимна бавно.

— Трябваше да скъсам с нея, но не го направих. Настоявах да се виждаме по-рядко, но не се разделях с нея. Джени изглеждаше толкова нещастна. Един път обаче се разделихме — това беше още докато живеех в Лангли, преди да се преместя в къщата. Казах й, че не искам да се виждаме повече, че е най-добре да не се виждаме изобщо. Опитвах се да я убедя да се омъжи за Грег.

— И после?

Робърт подпря чело на дланта си.

— После… дошла един ден в завода и ме проследила с колата. Беше няколко седмици, след като се разделихме.

— Ясно.

Наистина ли му беше ясно? „Никога не съм й обещавал нищо“, искаше да каже Робърт, но му се стори срамно да хленчи и да се оправдава.

— Трябва да се връщам — каза Робърт и извади портфейла си.

— Не се връщай днес, не бъди глупав — каза му Джак. — Обади се на Джафи. Или, ако искаш, да му се обадя аз.

— Не, аз ще отида при Джафи.

Робърт отиде при Джафи и му съобщи накратко, че имал „лични неприятности“ — съобщи му го направо и рязко, като човек, който няма какво повече да губи. Беше почти сигурен, че вече е загубил работата си, и му се струваше, че ще бъде най-правилно сам да подаде молба за напускане.

В дванадесет часа на обяд Робърт си беше вкъщи. Свали си сакото и ризата и се строполи върху червеното канапе. Полежа няколко часа, докато започна да се здрачава. Не беше спал, а му се струваше, че през главата му не е минала нито една мисъл; нямаше ги дори и отегчителните повторения на случки и разговори, които обикновено го тормозеха. Все едно, че е бил мъртъв, а в часове като тези, мислеше си той, научаваме за смъртта толкова, колкото живите изобщо могат да разберат. Отиде до Лангли за вестниците. Купи „Инкуайърър“ и „Лангли Газет“. И двата пишеха на първа страница за самоубийството на Джени, а в „Газет“ имаше и снимка. Робърт седна в колата и прехвърли статиите. Джени била издъхнала с пуловера му в обятията си, стискайки картичката с „по-малкото зло“ в ръка. Беше препечатан пълният текст на бележката в курсив. На фона на вестникарския стил тя звучеше поетично, трагично и въпреки това — малко нереално. На втора страница на „Газет“ беше поместена снимка на Сузи Ескъм със затворени от плач очи и разтворени устни. Отдолу тя разказваше как предната вечер минала покрай Джени малко преди десет и как никой не й отворил. Сузи беше казала също така, че „преди три дни Джени ми призна, че се е запознала с Робърт Форестър, когато той обикалял около къщата й. Грег Уинкуп отдавна го подозираше. Мисля, че Джени се страхуваше от Робърт и затова се самоуби“. Робърт стисна зъби и запали колата.

Когато се прибра, телефонът звънеше. Не го вдигна. Седна и прочете внимателно статиите в двата вестника. И в двете се разказваше как Форестър и Уинкуп са се сбили в събота — шестнадесети май, и се споменаваше, че Уинкуп е изчезнал преди десет дни. Разбира се, вестниците бяха имали достатъчно време, за да съобщят, че Уинкуп е бил видян в Ню Йорк, но очевидно за тях това не бе достоверна информация и не си заслужаваше да бъде публикувана.

Телефонът отново иззвъня. Все пак трябваше да го вдигне. Още повече, ако беше полицията, помисли си той, те просто ще дойдат до дома му, за да го намерят.

— Ало? — каза Робърт с пресипнал глас.

— Добър вечер, Робърт, обажда се Наоми Тесър.

Лицето на Робърт се изопна.

— Добър вечер.

— С Дик току-що прочетохме вестниците. И аз… как си, Боб?

— Как съм?!

— Мога да си представя. И двамата сме толкова потресени… Джени беше странно момиче с нейните меланхолии и мрачни настроения. Бяхме го забелязали.

Робърт не отговори.

— Междувременно има ли нещо ново около Грег?

— Грег… — каза Робърт. — Чух, че са го видели в едни нюйоркски хотел преди няколко дни.

— Наистина ли? Кой го е видял?

— Не знам.

— Разбирам, сега не ти се говори.

— Права си.

— А и тази Сузи Ескъм, ей богу…

— Ако имаш предвид, че е казала как сме се запознали — то е самата истина.

— Истина? Искаш да кажеш, че е истина и онова, което Грег твърдеше?

— Да, и ми дойде до гуша да го крия. А и какъв е смисълът вече?

— Но… искаш да кажеш, че Джени затова се е страхувала от теб?

Новият страх на Наоми, новото й отношение чудесно допълваха убеждението й, че той е убил Грег.

— Да, сигурно има някаква връзка. Нали нямаш нищо против да затворя, Наоми? Моля те! Благодаря ти. — Затвори телефона в момента, в който тя извика: „Почакай!“

Новината щеше да се разпространи мълниеносно: фактът, че се е запознал с Джени, като е обикалял около къщата й, и че са видели Грег в един нюйоркски хотел, само че първото щеше да се разчуе по-бързо и да направи по-силно впечатление. Глътна няколко аспирина и направи кана с прясно кафе.

Джак и Бети Нилсън му се обадиха към девет. Попитаха го как се чувствува и дали не иска да спи у тях тази вечер? Робърт им благодари и отказа. След това се обади Ники. Изрази му съчувствието си по повод смъртта на Джени и думите й прозвучаха почти нормално, но в тона й имаше сарказъм. А и думите й не достигаха до съзнанието му. Слушаше, отговаряше учтиво и накрая млъкна, стиснал слушалката в ръка.

— Нямаш ли какво друго да кажеш, Боби? Чуваш ли ме? Кажи нещо, Боби миличък, или си онемял? Да не би да се чувствуваш малко виновен?

Бавно и спокойно Робърт затвори телефона. Легна отново на червеното канапе. Беше си облякъл пижамата и халата и понеже главоболието му се бе влошило, а сънят беше далеч, реши да си спести доколкото може мъчителните часове на будуване в спалнята. Във вестниците пишеше, че утре ще дойдат родителите на Джени, за да приберат трупа. Представи си как го обвиняват и проклинат.

Нощта беше кошмарна. Робърт полежа около час в леглото си, след това слезе в кухнята и си сипа горещо мляко с уиски, за да може да заспи. Още нямаше полунощ. Беше се облегнал на хладилника с чашата в ръка и отпиваше на бавни глътки. Отиде да я остави на мивката и в следващия момент от предната част на къщата се чу трясък. Робърт се хвърли на пода. За момент остана неподвижен, с широко отворени очи. Беше сигурен, че това, което чу, бе изстрел, а не фишек или експлозия от ауспух. Вероятно този, който бе стрелял, сега ходеше около къщата и надничаше през някой от прозорците, за да види дали куршумът го е улучил — може би през прозореца на кухнята, който се намираше точно зад него. Без да мърда, Робърт се опита да разбере дали нещо го боли и дали отнякъде не тече кръв. Защо се беше хвърлил на пода? Рефлекс от военната служба?

Отвън не се чуваше нищо.

Робърт се изправи бавно — в ярко осветената кухня с нейните два прозореца фигурата му беше като мишена — и щракна ключа на осветлението до вратата. Влезе в тъмния хол. Горе в спалнята не светеше. Освен мрак от прозорците друго не се виждаше, тъй като светлината от уличните лампи не достигаше до къщата му. Робърт отиде до предния прозорец вдясно от вратата, откъдето предполагаше, че се е стреляло. Погледна към кухнята и видя смътните бели очертания на хладилника. Прозорецът на хола беше вдигнат с около десет сантиметра. Робърт се наведе и погледна навън. Наоколо имаше само тишина и мрак. Черни и кръгли храсти, черните очертания на високо дърво — а може би и тях нямаше да забележи, ако не знаеше, че са там.

Дали беше Грег, питаше се той, или някой от приятелите му? Робърт запали лампата в хола и отиде бавно до масичката, за да си вземе цигара. Може би трябваше да съобщи на полицията, ако наистина бяха стреляли по него. Отиде в кухнята и потърси следа от куршум. По предната част на хладилника не се виждаше нищо. Робърт разгледа стената от двете му страни. После — стената на хола откъм кухнята. Нищо. Вдигна телефона, обади се на полицията в Ритърсвил и съобщи за случилото се. Човекът отсреща беше просто отегчен. Попита го дали е намерил следа от куршум, след това дали е сигурен, че е било пистолетен изстрел. Робърт каза, че е сигурен.

Служителят каза, че ще изпрати човек при него.

Беше повече, отколкото Робърт очакваше.

След около час дойдоха двама полицаи. Попитаха го в колко часа е чул изстрела — Робърт смяташе, че е било около дванадесет — и откъде. Робърт не беше пипал леко отворения прозорец. Но не можаха да открият следа от куршума. Беше логично да е ударил хладилника или стената зад него, но нямаше никаква следа.

— Когато навън е тихо, една експлозия в ауспуха може да ви се стори като изстрел — каза един от полицаите.

Робърт кимна. След като те не можеха да се досетят сами, нямаше смисъл да им казва, че според него е стрелял Грег. Полицаите очевидно знаеха за него. Когато пристигнаха, единият от тях каза: „Вие сте Форестър, който се е познавал с мис Тийролф.“ Липенхолц беше човекът, който щеше да направи връзка между Грег и изстрела. Може би. Тия двамата му се струваха най-обикновени ченгета, изпратени на адрес, защото някой се е оплакал от странни шумове.

— Знаете ли дали Липенхолц е дежурен утре? — попита Робърт.

— Липи ли? — Единият полицай погледна колегата си.

— Май да. От девет. Или от осем.

Тръгнаха си.

Робърт си легна, вече му беше все едно дали ще заспи, или не. Много малко беше останало от нощта.

На следващия ден разгледа кухнята на дневна светлина с чаша кафе в ръка. Издърпа купата за салата няколко сантиметра напред към средата на хладилника. И тогава го видя — куршумът се беше забил по цялата си дължина в тъмното дърво. Вероятно от удара купата беше излетяла до стената и Робърт си спомни как предната вечер един от полицаите я издърпа, за да огледа стената зад нея, и след това я бутна обратно навътре. Е, намери куршума. Опита се да го извади, но той не искаше да излезе.

Сложи купата на предната седалка до себе си и потегли към Ритърсвил. Един полицай го упъти до полицейското управление. Там Робърт завари някакъв старши полицай, седнал зад бюрото си в помещение с широка врата. Робърт каза името си и го продиктува буква по буква, за да може полицаят да го запише. След това онзи разгледа купата и каза небрежно: „Тридесет и два.“

— Кога ще дойде Липенхолц? — Робърт беше попитал за него още когато пристигна в управлението. Беше осем и половина.

— Не знам — каза полицаят. — Може да дойде след пет минути, може и чак в дванадесет. Излезе по работа.

— Благодаря. — Робърт си тръгна, оставяйки доста преживялата и лъхаща на домашен уют купа върху бюрото на старшината. Обектът „А“. Обектът „Б“ можеше да бъде той самият, помисли си Робърт.

Грег сигурно смяташе, че го е улучил с единствения си изстрел. Робърт се беше хвърлил на пода и остана там неподвижен няколко минути. Грег сигурно е погледнал през прозореца, изчакал е няколко секунди и е избягал. Робърт не чу шум от кола. Може би Грег не беше дошъл с кола. Щеше да му е трудно да си намери кола, освен ако не открадне, а това би било рисковано. Ники би му услужила, разбира се, но Робърт не вярваше, че тя може да постъпи толкова безразсъдно. Нищо чудно, мислеше си Робърт, да е стрелял някой от приятелите на Грег. Чарлс Мичъл от Ритърсвил например. Много по-вероятно обаче беше да е стрелял Грег. Кой друг освен Грег можеше да го мрази толкова, че да поиска да го убие?

20

Този ден Робърт не беше в състояние да работи и знаеше, че няма да се почувствува по-добре нито утре, нито вдругиден. Докато пътуваше от Ритърсвил до Лангли, реши, че трябва да говори с Джафи още тази сутрин и да му каже, че според него ще е най-добре да напусне. Ще изпрати официално писмо. Ще прати писмо и на мистър Гънароут от „Аробрит“ във Филаделфия, за да му се извини и да подаде оставката си. Робърт предполагаше, че след всичко това хората ще започнат да си мислят, че се е оттеглил, защото се е почувствувал виновен. И по-добре. Наоми Тесър сигурно вече е успяла да съобщи поне на десетина души, че Робърт се е запознал с Джени Тийролф, като е дебнел около къщата й, а тези десетина души щяха да го разкажат на много, много други. За Робърт тази история беше станала безкрайно скучна, но за хората щеше да е нещо ново и безкрайно интересно. Тя или щеше да потвърди онова, което вече бяха подочули, или пък да ги порази като гръм от ясно небе — при всички случаи обаче нямаше да има съмнение в истинността й, тъй като самият Робърт Форестър си беше признал.

Пристигна в завода с десет или петнадесет минути закъснение и когато влезе, всички бяха заели местата си по масите. Много от колегите му вдигнаха глава и Робърт поздрави някои с „Добро утро“ или „Здрасти“. Не го измъчваше неловкото чувство, с което бе влязъл вчера сутринта и всички сутрини от миналия вторник насам. Видя как Джак Нилсън става от масата си и се приближава към него. Робърт си свали палтото, взе го в ръка и се запъти към гардероба си.

Джак го погледна разтревожено. Направи му знак да отидат в задния коридор.

Робърт поклати глава.

— Искам да говоря с Джафи — каза Робърт тихо, когато Джак дойде при него. Никой не вдигна глава от масите около тях. — Защо ли си заключвам палтото?

— Кажи му, че искаш отпуск до края на седмицата — посъветва го Джак. — Всеки би те разбрал, за бога.

Робърт кимна. Отново се обърна към масата си и към кабинета на Джафи.

— Боб! — Джак отново беше дошъл при него. — Струва ми се, че преди няколко минути видях едно цивилно ченге — каза той шепнешком. — Говореше с Джафи във фоайето. Не съм сигурен, но… — Джак млъкна.

— Да, благодаря ти. — Изведнъж му призля. Остави палтото си на облегалото на стола.

— Какво ти е? Добре ли си? — попита Джак.

— Да — отговори Робърт.

Около тях започнаха да вдигат глави.

— Ако излизаш в отпуск от днес, ела да пием по едно кафе или нещо друго в „Хангара“.

— Разбира се — съгласи се Робърт, махна с ръка и се запъти към кабинета на Джафи. Хвърли поглед към фоайето и през стъклото видя как Липенхолц, в светлосив костюм и с шапка, излиза от асансьора. Липенхолц също го видя и кимна рязко с глава за поздрав. После спря, очевидно го чакаше. Робърт отвори стъклената врата в дъното на приемната.

— Ето ви и вас — каза Липенхолц. — Все още на работа, а?

— С мен ли искахте да се видите? — попита го Робърт.

— Да, ще седнете ли? — Посочи му зеленото канапе близо до асансьорите, на което можеха да седнат само двама души.

Не му се седеше, но седна машинално.

— Чух за изстрелите — каза Липенхолц. — Май не сте ранен? — Пушеше цигара.

— Не съм. Тази сутрин намерих куршума. Калибър тридесет и две. Може би сте чули?

— Не съм.

Робърт му разказа къде го е намерил и че е занесъл купетата в Ритърсвил. Липенхолц слушаше с интерес, но това, което чу, изглежда, не му направи особено впечатление.

— Знаете ли дали Уинкуп има разрешително за оръжие? — попита Робърт. — Не че не би могъл да си намери пистолет без разрешително, но все пак…

В продължение на няколко секунди Липенхолц изучаваше мълчаливо лицето на Робърт.

— Не, няма разрешително. Помня това от една проверка, която извършихме по друг повод. Сигурно смятате, че Уинкуп е стрелял срещу вас?

— Подозирам го силно.

— Искам да ви кажа, мистър Форестър, че снощи се натъкнахме на нещо, което е не по-малки интересно. Тялото на Уинкуп е било изхвърлено точно над Трентън. Или поне това, което според нас е тялото на Уинкуп. Огледът още не е приключил. — Липенхолц го погледна и разтри с показалец сипаничавата си брадичка. — Та при тези обстоятелства не смятате ли, че срещу вас може да е стрелял някой друг? Например някой от буйните приятели на Уинкуп?

— Какви доказателства имате, че тялото е на Уинкуп? — попита Робърт.

— Засега никакви, но ръстът е същият — метър и осемдесет и шест. Няма дрехи, с изключение на един колан с обикновена катарама без инициали и част от панталон. Няма коса, това е най-лошото. Според специалиста тялото е престояло във водата между десет дена и две седмици. И се е удряло в много скали, разбира се. Има счупване на черепа. Не е изключено главата да се е блъснала в скала, но прилича повече на удар с тъп предмет или пък с камък. Как ви се струва това, а? Открили са го снощи към осем часа. Някакъв човек си завързвал лодката и го намерил на вълнолома.

Робърт сви рамене.

— Как да ми се струва? Според мен не е Уинкуп. Вие самият казахте, че нямате доказателства.

— Вярно е, но има две важни обстоятелства. Няма сведения в района да е изчезнал човек със същия ръст. Освен това, изглежда, че този човек е бил убит.

Тази сутрин на Робърт му беше изключително лесно да запази спокойствие.

— Но трябва да се установят и други неща, нали така? Например възрастта. Не могат ли да я определят по костите? А и очите му — какъв цвят са те?

— Не говорете за очи! — каза Липенхолц.

Робърт се изправи притеснен. Трупът сигурно представлява ужасна гледка, помисли си той.

— Къде отивате?

Робърт запали цигара, без да отговори.

— Не смяташе ли и приятелката ви, че вие сте убили Уинкуп, мистър Форестър? Не беше ли това причината да се самоубие и да напише, че за нея символизирате смъртта?

Робърт се намръщи.

— Какво искате да кажете с това „не смяташе ли и приятелката ви“?

— Питам ви дали не го е подозирала, дали не е била убедена?

Робърт отиде до чешмата, сипа си вода в картонена чашка, отпи една глътка и хвърли чашата в кошчето.

— Не знам. Но знам, че приятелите й са й втълпявали подобни мисли. Някои от тях. Но това не е най-важното, нали така? По-важно е дали трупът е на Уинкуп, или не.

Липенхолц само го погледна, тънките му устни се разтеглиха в нещо като усмивка.

— И докато вие се опитвате да разберете, мен може и да ме застрелят. Може би още тази вечер.

— Ааа… съмнявам се, мистър Форестър.

Робърт изпита желание да го удари.

— Винаги съм смятал, че полицията търси виновния. Не се хващайте за мен просто защото съм ви подръка.

— Мистър Форестър, може би ще сторим именно това.

Робърт хвърли цигарата си в сандъчето с пясък и сви рамене.

— Всъщност в затвора може би ще съм на по-сигурно място, отколкото в собствения си дом. — Но си представи как и последният лекар заключава, че трупът е на Уинкуп, може би още днес. И тогава? Колко години дават за непредумишлено убийство? Или ще решат, че е било предумишлено?

— Искате ли да отидете в затвора, мистър Форестър?

— Не. — Робърт пъхна ръце в задните джобове на панталона си. — Странен начин на процедиране. Винаги ли питате заподозрените дали искат да отидат в затвора?

— Не, невинаги. Защо не дойдете да видите трупа? Бихме искали да го видите.

— Добре, разбира се — каза Робърт също толкова безгрижно. — Само една минутка да си взема палтото. — Робърт се върна в чертожната, мина покрай масата си, след това трябваше отново да се върне, защото палтото му беше на стола, а не в гардероба. Джак го погледна въпросително, Робърт поклати глава и махна отрицателно с пръст. Отиде право при Липенхолц.

Докато чакаха асансьора, Липенхолц го оглеждаше от горе до долу.

— Защо пък с тренчкот? Навън не вали — каза Липенхолц, — вижте какво слънце грее.

— Харесва ми — отговори му Робърт. Липенхолц изглеждаше толкова щастлив, забеляза Робърт, сякаш беше разрешил случая.

Отидоха до Ритърсвил с черната служебна кола на Липенхолц. Липенхолц каза, че нямал нищо против да го върне след това в завода или пък да помоли някой от полицаите да го закара.

— Видяхте ли се с родителите на мис Тийролф? — попита го Липенхолц по пътя.

— Не.

— Не се ли опитахте да се свържете с тях?

— Не — отговори Робърт. — Не ги познавам — добави той.

— Симпатични хора.

Робърт въздъхна — чувствуваше се ядосан и нещастен.

Когато пристигнаха в Ритърсвил, Липенхолц остави колата на паркинга до участъка и влязоха вътре заедно. Липенхолц отпрати с пръст побелелия полицай, който искаше да ги придружи, и направи знак на Робърт да го последва надолу по дървените стъпала в дъното на помещението. Металните маси бяха шест, но само върху една от тях имаше труп, покрит със сиво-бял чаршаф. Полицаят в ъгъла четеше списание и не им обърна никакво внимание.

— Ето го — каза Липенхолц, повдигна единия край на чаршафа и го дръпна назад.

Робърт се беше подготвил, но онова, което видя, го накара да отстъпи назад. Дори и долната челюст я нямаше. Виждаха се оголените кости на черепа и на раменете. По скелета висяха парчета бяла безкръвна плът. Трупът изглеждаше стар — стар на години.

— Зъбите — каза Робърт. — Останали са няколко зъба в…

Липенхолц го погледна ведро.

— Да, опитваме се да се свържем със зъболекаря на Уинкуп. За съжаление той е отишъл на гости у роднини в Юта. И което е още по-лошо, тръгнали на лов или нещо подобно. — Липенхолц го погледна, сякаш този факт го бе развеселил. Продължаваше да държи чаршафа дръпнат назад, за да може Робърт да вижда добре трупа.

Робърт му направи знак да го покрие.

— Колкото и да го гледам, нищо не мога да кажа.

— Виждате ми се пребледнял, мистър Форестър.

На Робърт му се искаше да повърне. Обърна се и тръгна към вратата, вдигна глава, но така миризмата в помещението стана още по-осезаема. Робърт нарочно вървеше бавно, без да бърза, и Липенхолц стигна до вратата пръв.

— Благодаря ти, Чарли! — обърна се Липенхолц към човека зад списанието и онзи изсумтя нещо в отговор.

— Колко време смятате, че ще ви бъде нужно, за да се свържете със зъболекаря? — попита Робърт.

— Не знам.

— Картоните му не са ли тук? Не може ли някой друг да ги вземе?

— Зъболекарят на Уинкуп не е известен специалист. Кабинетът му в Хъмбърт Корнърс е заключен.

— Съобщихте ли му, че случаят е спешен?

— Дори не сме се свързали с него в Юта. Само с роднините му. Той е заминал някъде.

— Как му е името?

— Макуин — отговори Липенхолц. — Томас или Тиодор. — Не снемаше поглед от Робърт. — Какво мислите за трупа? Метър и осемдесет и шест, стройно телосложение…

Робърт само го погледна; чувствуваше, че краката му едва го държат и че не е в състояние дори да се замисли върху въпроса. Липенхолц излезе да го изпрати, но се спря на края на каменните стъпала с един полицай и Робърт заобиколи към паркинга, където набързо се освободи от няколкото глътки кафе, които бе изпил тази сутрин. Беше запалил цигара, когато Липенхолц се появи усмихнат.

— Господинът ще ви закара обратно в Лангли — каза Липенхолц и посочи с жест едрия полицай до себе си. Сниши глас и каза: — Имах няколко въпроса към вас, мистър Форестър, но така като ви гледам, не сте във форма тази сутрин.

— Какви въпроси? — попита Робърт.

— Е, нека изчакаме заключението на зъболекаря.

Робърт каза:

— Дали ще можете да изпратите охрана довечера… да кажем, един полицай, който да стои в колата си пред къщата ми?

— Охрана?! — Липенхолц се усмихна още по-широко.

— Преди няколко минути ме попитахте дали искам да отида в затвора. Мисля, че ще е по-лесно и по-евтино да изпратите един човек.

Липенхолц се колебаеше, усмихваше се и очевидно се мъчеше да измисли нещо остроумно.

— Аз нямам оръжие, а този, който се опитва да ме застреля, има — каза Робърт.

— Хайде, хайде, не пресилвате ли малко…

— Вие не сте шефът на полицията тук, нали, господин Липенхолц? — Робърт усети как по челото му избива студена пот.

Усмивката изчезна от лицето на Липенхолц. Светлите му вежди се смъкнаха и образуваха напрегната хоризонтална линия.

— Вие не сте този, който…

— Вие, изглежда, не вярвате, че Уинкуп иска да ме убие, просто защото не искате да го повярвате. Може би защото Уинкуп няма разрешително за оръжие? — Робърт се изсмя.

Едрият полицай до Липенхолц започна да ръмжи като куче, което само чака знак от господаря си.

Липенхолц вирна сипаничавата си брадичка.

— Слушайте, мистър Форестър, с такива приказки само ще си докарате още по-големи неприятности до главата. Какво си въобразявате? Направихте сума бъркотии. Заслужавате да бъдете арестуван за хулиганство, знаете ли това? И както е тръгнало, ще бъдете арестуван за убийство. А вие стоите тук и…

— Стоя, да! И какво от това?

Липенхолц направи гримаса и погледна към едрия полицай до себе си.

— Добре, ще изпратим човек. По кое време да дойде?

— Няма значение. Колкото по-рано, толкова по-добре.

— Добре — каза Липенхолц със самодоволна усмивка, сякаш изпълняваше някакъв каприз.

— Мога ли да разчитам, че ще има човек? Поне тази нощ?

— Да — отговори Липенхолц.

Робърт не беше сигурен, че може да му вярва.

— Закарайте го обратно в Лангли — обърна се Липенхолц към полицая.

Полицаят хвана Робърт за ръката, но Робърт я издърпа грубо. Тогава полицаят му посочи една черна кола и Робърт го последва. Липенхолц се върна в участъка. Може би отива да се порадва на трупа, помисли си Робърт.

Докато пътуваха към Лангли, полицаят мълчеше с каменно изражение. Робърт се поуспокои. Това бе първият му контакт с полицията, с грубостта на полицията; беше чувал за толкова много случаи на грубо отношение и поведение от страна на полицията, че нямаше защо да се притеснява. Често се случваше да се държат по същия начин и онези от пътната полиция, само че поводите, за които те се захващаха, бяха много по-незначителни. Радваше се, че най-сетне им се беше изрепчил. И го бе направил може би защото знаеше, че няма какво повече да губи.

— Къде искате да отидете? — попита го полицаят, когато влязоха в Лангли.

— Самолетостроителното предприятие — отговори Робърт.

Полицаят спря пред входа на паркинга, Робърт излезе и се запъти право към колата си, влезе в нея и потегли към къщи. Ще се обади на Джак Нилсън по-късно. В момента нямаше желание да разговаря с когото и да било. Багажът му беше почти опакован, с изключение на някои кухненски принадлежности. Куфарите му лежаха на пода отворени и почти пълни.

Трябваше да се изнесе след два дни, на тридесет и първи, в неделя, и смяташе да отседне в хотел във Филаделфия. Сега, разбира се, за пътуване и дума не можеше да става, но на тридесет и първи трябваше да се изнесе — така се бяха уговори с хазяина. Впрочем нищо не го спираше да се изнесе още сега, нищо освен надеждата да види Грег, безумната надежда да го хване жив или мъртъв и да го закара в полицията, защото кой би му повярвал, ако каже чисто и просто, че го е видял? За да се поуспокои, си сипа уиски с лед. Хвана се, че мисли за родителите на Джени. Какво беше казала, че работи баща й? Изпита желание да им напише писмо, да се опита да им обясни — не да оправдае себе си, а да им обясни доколкото може причините за това, което се бе случило. А дали причините ще имат някакво значение за родителите й? Не беше ли смъртта единственото, което имаше значение? Погребението щеше да се състои утре, бяха писали вестниците, в Скрантън.

Стържещ звук откъм предния прозорец го накара да подскочи. Отиде бързо до прозореца и застана от едната му страна. Яркото слънце го накара да зажуми. Отвори очи — малко по-надолу, към пощенската кутия, подтичваше куче на кафяви и бели петна, с муцуна, наведена към земята. Приличаше на коли. Стори му се, че го е виждал и друг път. Робърт отиде до предната врата, отвори я и му подсвирна. Кучето спря и се обърна, пристъпи към Робърт, пак спря и го погледна въпросително. Свирна му още един път, излезе на верандата и се наведе с протегнати напред ръце.

Тогава кучето отпусна главата и корема си надолу, махна с опашка и тръгна бавно към Робърт. Робърт го погали по главата, благодарен за дружелюбността му.

— Добричкият ми той! Гладен ли си? — Ама че въпрос, каза си Робърт. Ребрата на кучето се брояха под дългата козина.

Робърт отиде в кухнята, в хладилника намери остатъци от пържола, но те бяха твърде малко и затова извади кутия смляно говеждо месо. Кучето го чакаше на верандата — не се решаваше да влезе вътре, та Робърт му сложи храната в чиния и я изнесе навън. Кучето се нахвърли върху нея, гръдният му кош се изду. От време на време хвърляше поглед към Робърт — може би подозрителен, може би благодарен. Робърт го гледаше как яде и му се радваше. След това кучето влезе вътре. Цял следобед спа и всеки път, когато Робърт правеше няколко крачки, то се събуждаше, сякаш се страхуваше да не би да го изостави. Робърт забеляза, че е женско.

В пет часа Робърт излезе да вземе вестниците и извика кучето навън, за да не го държи заключено, ако пожелае да се върне при господаря си.

Липенхолц може би беше забранил на сутрешните вестници да публикуват новината за намерения труп, но във вечерните тя фигурираше на първа страница. „Полицията очаква окончателно потвърждение от зъболекаря на Грегори Уинкуп, д-р Томас Макуин от Хъмбърт Корнърс, който в момента не е в града.“ „Окончателно“ потвърждение, сякаш разполагаха с цял куп факти, че трупът е именно на Грегори Уинкуп.

Кучето го чакаше на верандата и изскимтя, когато Робърт се изкачи по стъпалата. Смяташе да се отбие в някой магазин и да купи кучешка храна, но беше забравил. Нахрани го с няколко сурови яйца и купичка мляко, после свари няколко яйца и за себе си.

Телефонът иззвъня.

Скоро щеше да падне нощта. Робърт хвърли уморен поглед към трите прозореца в хола, помисли си, че трябва ако не друго, поне да спусне транспарантите, и то веднага, защото не видя нито полицейска охрана, нито полицейска кола, когато излезе за вестниците. Вдигна телефона.

— Обажда се Липенхолц — каза гласът рязко. — Доктор Макуин ще се върне в събота следобед. Реших, че това ви интересува.

— Благодаря ви. Радвам се. — До събота следобед оставаха близо четиридесет и осем часа.

— Вкъщи ли ще си стоите тази вечер?

— Да — отговори Робърт. — Изпратихте ли човек да наблюдава къщата?

— Изпратихме — отговори Липенхолц след известна пауза. — Сигурно ще пристигне всеки момент.

Робърт му благодари и добави сухо:

— Надявам се.

— Пак ще се чуем — каза Липенхолц и затвори телефона.

Робърт спусна транспарантите и запали настолната лампа.

Яйцата вряха. Изключи котлона и ги изяде, застанал прав до мивката. Помисли си дали да не отиде на кино просто за да се махне от къщи. Беше му неприятно, че трябва да го направи, толкова неприятно, че реши да не ходи никъде. Хвърли поглед към прозорците на хола, сетне към кучето, което го гледаше, подпряло глава на земята между лапите си. Сигурно цяла вечер щеше да поглежда към кучето, за да разбере дали е чуло нещо.

— Ако чуеш, ще излаеш, нали? — Наведе се и погали мършавия гръб.

Учудваше се, че любопитството не бе накарало Джак Нилсън или Тесърови да му се обадят. Да не би новината за намерения труп да е била за тях последната капка, от която чашата е преляла? Може би смятаха, че вече е в затвора? Тази вечер вестниците, спомни си Робърт, дори не бяха споменали името му. Съобщенията бяха от около десетина реда и в тях се говореше предимно за трупа — къде е бил намерен и от кого.

Робърт звънна на Нилсънови. Обади се Бети: Беше любезна и загрижена, защото Джак й казал, че Робърт изглеждал зле тази сутрин. Робърт я увери, че се чувствува добре. След това се обади Джак.

— Радвам се, че си вкъщи — каза Джак. — Когато прочетох в пет часа вестниците — за този труп, — се чудех къде ли си.

— В затвора може би ще бъда на по-сигурно място, както казах тази сутрин на моя приятел Липенхолц — онзи цивилния, нали го видя? Заведе ме да видя трупа тази сутрин и после… — Робърт млъкна.

— Какво казват? Наистина ли е Уинкуп?

— Според мен не е. — Робърт му разказа за изстрела предишната нощ. — Аз мисля, че стреля Уинкуп — каза Робърт уморено, — и затова не вярвам трупът да е неговият.

— Ясно. Във вестника не съобщаваха за изстрела. Нищо чудно, че беше толкова пребледнял тази сутрин.

Говориха десетина минути, но това му струваше толкова усилия, че след като затвори телефона, се строполи в креслото. Засмя се горчиво — Бети не бе успяла да прикрие недоверчивостта си. Не беше споменала нищо за трупа. Беше се ограничила с няколко, както забеляза, банални фрази, чиято цел бе да запълнят паузите в разговора. Когато Джак му предложи настойчиво да отиде да спи у тях, му се стори — макар да не бе сигурен, — че чу Бети да казва: „А, не!“ Робърт благодари на Джак и отклони поканата му да прекара нощта на сигурно място.

Телефонът звънна.

Обаждаше се Питър Камбъл от Ню Йорк.

— Слава богу, че те намерих — каза Питър. — Какво става при теб?

Разпита го, разбира се, за повече подробности около трупа и Робърт му разказа колко отвратителен е бил и че развръзката се очаква в събота, когато зъболекарят на Уинкуп ще се върне в града.

— Все още има едно обстоятелство в моя полза — каза Робърт.

— Кое е то?

— Нещо, което може да ме спаси от обвинение в непредумишлено убийство, а именно, че Уинкуп стреля по мен. Но първо трябва да го хванат и да установят, че оръжието, с което са стреляли по мен, е негово притежание. А те не се престарават да го търсят. — Разказа на Питър за куршума в купата за салата. С Питър можеше да се шегува за случилото се.

— Боб, защо не ни дойдеш на гости за няколко дни?

— Благодаря ти за поканата, но ми забраниха да напускам града.

— Какво? — Питър не можеше да повярва на ушите си.

— Положението е доста тежко. Радвам се, че не си го разбрал от нюйоркските вестници. Не мисли, че не би ми било приятно да съм в Ню Йорк с теб. Как е Една?

Поговори и с Една Камбъл. Много тактично тя го попита дали е бил влюбен в момичето, което се е самоубило.

— Не знам — каза Робърт. — Държах на нея, но любов… не знам.

След като затвори телефона, Робърт осъзна, че Питър и Една не бяха споменали нищо за надничането през прозорците на Джени. А и не бяха внимавали да не изтърват някоя дума, помисли си Робърт, бяха прекалено близки приятели, за да направят такова нещо. Очевидно за тях тази история не бе толкова важна, че да си заслужава да я споменават. Това вече бе нещо.

Към девет и половина Робърт се събуди потен след кратък сън. Беше легнал на червеното канапе. Беше сънувал нещо неприятно, но не можеше да си спомни какво. Кучето си спеше на същото място на пода. Настолната лампа светеше. Прозорецът, през който бе влязъл куршумът, стоеше отворен, но транспарантите бяха спуснати. Дали да затвори прозореца? Остави го така.

Отиде до пишещата машина и прочете писмото до родителите на Джени, което беше започнал.

29.05.19…

Уважаеми мистър и мисис Тийролф,

Пиша ви, за да ви разкажа някои факти, някои случки, с които не съм сигурен, че сте запознати, тъй като не знам какво и колко сте чули от Джени. Започвам с последните събития: миналия понеделник вечерта тя дойде у нас, за да ми каже, че не искала да ме вижда повече. Не се бяхме карали. Тя не беше…

Затвори очи. Писмото му прозвуча банално, студено, малко като хленч.

Телефонът изпищя и Робърт усети как по гърба му, а след това и по раменете премина болезнен шок. Може би пак беше Ники. Беше му се обадила няколко минути след Камбълови. „А сега знаеш ли къде е Грег? — беше го попитала тя. — Той е мъртъв, мъртъв.“ За да я прекъсне и да я накара да млъкне, той повиши глас и поиска да говори с Ралф. Но Ралф, каза тя, бил излязъл на разходка и щял да се прибере много, много късно. Робърт постоя втренчен в звънящия телефон в продължение на няколко секунди, но накрая грабна слушалката.

— Провинция. Търсят ви от Чикаго… Говорете.

— Мамо, ти ли си? — попита той.

— Аз съм, Боб. Как си, момчето ми?

— Добре съм, мамо. Аз…

Кучето скочи и изръмжа срещу прозореца и Робърт видя как транспарантите се повдигат.

— Извинявай, мамо, трябва да… — Чу се трясък и нещо го парна по лявата ръка.

Пусна слушалката и блъсна настолната лампа на пода. Тя изтрополи и в същия момент се чу още един изстрел. След това още един и кучето изквича.

Още два изстрела.

Робърт лежеше неподвижно в тъмнината. Кучето виеше. Изведнъж Робърт скочи бързо и отиде до прозореца, повдигна транспарантите, зад които нямаше нищо освен пълен мрак. Изтича в кухнята, намери опипом фенерчето върху плота, бутна го на пода, вдигна го и се върна при прозореца. Освети бързо пространството отпред, след това по-бавно и погледна навсякъде, докъдето стигаше светлината на фенерчето, но не видя нищо да се движи. Изгаси лампата, хвана фенерчето като тояга и излезе на верандата, движейки се наперено и шумно, скочи от верандата и отиде зад храсталаците до оградата. Хвърли поглед към пътя, където нямаше дълбоки канавки, но човек можеше да се скрие, ако легнеше изпънат встрани. Изведнъж усети, че от лявата му ръка тече кръв, и то доста силно. В далечината вляво по посока към Лангли видя червените светлини на кола. Може би на Грег? Имаше ли смисъл да я проследи? След три секунди се изгуби от погледа му. Безсмислено беше да се опитва да я открие.

Върна се в къщата и запали лампата в хола. Тогава видя кучето. Лежеше на една страна, главата му беше обърната към прозореца и между ребрата се виждаше малка рана. Беше мъртво.

Вдигна слушалката и веднага я остави, загледан безизразно в телефона. Осъзна, че не помни номера на полицията в Ритърсвил. После пак вдигна слушалката.

Поиска от телефонистката да го свърже с полицията.

— Кой отдел търсите? Всички отдели са записани в указателя.

— Не ми се търси в указателя — каза Робърт. — Трябва ми управлението. — Докато чакаше, се загледа без интерес в разцепения ъгъл на писалището и в счупеното стъкло на картината, увиснала накриво на стената пред него.

— Ало? — каза Робърт. — Обажда се Робърт Форестър. Искам да ви съобщя…

Чу как някой силно почука.

Вратата беше открехната. Влезе висок посивял мъж в работни дрехи, с полуотворена от удивление уста. Беше Колби, неговият съсед.

— Знам, знам, изстрелите. Тъкмо се обаждам на полицията — смутолеви Робърт, сякаш беше пиян.

Мъжът гледаше кучето — беше се навел намръщен над него.

— Но това е кучето на Хъксмайер — каза сърдито той. Дрезгавият мъжки глас от другата страна на линията не млъкваше:

— Ало? Говорете! Кой сте вие?

— Искам да ви съобщя, че преди малко стреляха по мен. Обажда се Робърт Форестър — каза Робърт и пусна слушалката. Опита се да се изправи, но припадна.

21

Около него се чуваше какофония от гласове и трополене на крака. Робърт дочуваше думи, свистящи като куршуми, откъслечни думи, които се сливаха в монотонно бръмчене: „… пияница… изстрели!… пет бяха… не е тукашен, но защо трябваше… горкото куче… Не ни трябват такива!… Няма ли да млъкнете? Ще направите по-добре, ако… В съзнание ли сте? Полежете така още малко.“

Последният глас беше тих и идваше отблизо.

Робърт се повдигна, подпирайки се на лакът, но политна и щеше да падне от канапето, ако някой не го беше хванал за рамото и не го беше бутнал назад. Робърт се намръщи. В стаята се беше събрала цяла тълпа — полицаи, мъже, няколко жени. Едната от тях носеше косата си на плитки и се беше загърнала в тъмно палто, облечено върху нощница, стигаща до земята. Главата му беше повдигната на няколко възглавници. Левият му ръкав беше изрязан и до него седеше лекар, който почистваше ръката му със спирт. Робърт изобщо не чувствуваше ръката си, но острата миризма на спирта му действуваше успокояващо.

— Вземете това — каза лекарят и му подаде мокър тампон — и го подръжте до носа си. Имали сте късмет. Няма счупвания. Не е засегнал костта. — Лекарят беше дребен и усмихнат човек, над ушите и зад лъскавото му плешиво теме висяха няколко посивели кичура. Чевръсто развиваше руло чист бинт.

В този момент Робърт забеляза Липенхолц: той вървеше към него в светлосивия си костюм и със смъкната на темето шапка.

— Посъвзехте ли се вече? Какво се случи?

В стаята настъпи тишина и присъствуващите насочиха поглед към Робърт. Лицата им бяха сърдити, обезпокоени, безизразни, някои от тях любопитни. Нито едно не изглеждаше дружелюбно.

— Стреляха — каза Робърт. — През прозореца. Същият прозорец. — Посочи прозореца с очи.

Липенхолц се обърна към прозореца, след това отново към Робърт.

— Колко изстрела?

— Пет или шест. Не съм сигурен. Попитайте охраната.

— Пет — обади се високият, този, който беше дошъл пръв.

Липенхолц се намръщи.

— Охрана имаше. Каза, че отишъл за пет минути да си купи кафе и… този, който е стрелял, се е възползувал от отсъствието му.

Липенхолц излъга, помисли си Робърт, и то заради тълпата.

— Кажете му да си носи термос.

— Ще му кажа — кимна Липенхолц. — Та какво се случи след изстрелите?

Лекарят продължаваше да навива бинт около ръката му.

— Изтичах навън, с фенерче — каза Робърт. — Но не видях нищо освен…

— Освен?

— Видях стопове на кола, но тя беше далече, към Лангли. След това се скриха от погледа ми. Според мен колата не е имала нищо общо с това. Беше твърде далече.

Липенхолц кимна и каза:

— Намерихме няколко куршума — отново тридесет и втори калибър.

Робърт се вгледа по-внимателно в лицата около себе си. Изразът им беше станал враждебен.

— Кучето какво правеше тук? — попита мършавата жена с нощницата и палтото.

— Само дойде — отговори Робърт. — Дадох му малко храна — беше гладно.

— Кучето беше наше и вие нямахте право! — извика жената и пристъпи напред. Заедно с нея пристъпи и един мършав мъж, по-нисък, и сложи ръка на рамото й.

— Марта! — каза той.

— Не ме интересува! Да доведе кучето ни в тази ужасна къща, за да го убият просто защото стрелят по него! Заслужавате си го! Да, заслужавате си го!

— Недей, Марта, полицията ще…

Около нея обаче някои измърмориха в знак на съгласие, други пък изсумтяха, за да изразят одобрението си. Един от полицаите се обърна назад, изсмя се беззвучно и размени поглед с колегата си.

— Той уби човек, нали? — изкрещя жената, наречена Марта. Въпросът й беше насочен към Липенхолц и когато той не отговори, тя се обърна към тълпата: — Нали?

— Да — обадиха се няколко души тихо и в хор.

— А сега уби и кучето ми, невинното ми куче! Освен това е и долен мръсник, който наднича през чужди прозорци!

— Хм — изсумтя един старец с огромно презрение и се обърна към вратата. Входната врата беше отворена. — Аз какво правя тук? — промърмори той на себе си.

— И аз се питам същото — каза друг и го последва.

— Ще ми платите кучето! — заяви Марта.

— Добре, добре — каза Робърт.

Докторът продължаваше да работи, безучастен към всичко. Дори си тананикаше тихичко. В момента изрязваше краищата на здравите възли, които беше направил в бинта.

— Двадесет и пет долара! — извика Марта и съпругът й измърмори нещо. — Тридесет и пет! — каза тя.

— Добре — въздъхна Робърт.

Липенхолц, който говореше с един от полицаите, изведнъж се разсмя високо и тъй като в стаята беше тихо в момента, всички погледи се насочиха към него. Липенхолц забеляза погледите и отново се приближи към Робърт.

— А сега искате ли да отидете в затвора, мистър Форестър?

На Робърт му се дощя да скочи и да изкрещи срещу Липенхолц и всички останали, но желанието му се изпари моментално.

— Не — отговори той.

— Там му е мястото! — обади се един мъжки глас в дъното.

— Точно така! — додаде Марта с кресливия си глас. — Да излъже едно младо момиче и да го накара да се самоубие!

„Господи!“ — въздъхна мислено Робърт. Затвори очи и обърна глава към стената, обзет от пристъп на силна ярост и срам. Гласовете отново забръмчаха: „… съвсем непознат, точно тук ли трябваше да дойде… не беше на повече от двадесет години, че дали и толкова имаше… идваше тук вечерно време. Виждал съм я… Казват, че имал жена в Ню Йорк… Ц-ц-ц!… Защо полицията не си върши работата?… Да убие момичето, че и годеника й — кой знае какво още ще направи, ако не му попречат!“

Робърт се повдигна и застана полуизправен въпреки натиска, който докторът оказваше върху раменете му.

— Искам да направя едно изявление за вас. Проклетите ви приказки хич не ме интересуват. Разбрахте ли? Само се махайте оттук, махайте се, чухте ли? — После изтощен се остави да го накарат да легне.

Никой не се помръдна. Към малкото им общество беше отправено предизвикателство и сега те очевидно бяха готови за групов отпор.

— Виж го ти! Не го интересувало! — изписка една жена.

Докторът се намеси.

— Не се ли наприказвахте тази вечер? Човекът е загубил много кръв…

— Виж ти!

— Нищо чудно, че си е спечелил някой и друг враг.

Докторът се обърна към Липенхолц.

— Господин следовател, моля ви, има ли смисъл това да продължава? Дал съм на ранения успокоително и сега трябва да почива.

Робърт почти се усмихна. Гласът на разума, малкият глас на разума беше проговорил. Сам срещу тринадесет или четиринадесет, или може би двадесет души. Подпрян на възглавници, Робърт премигна няколко пъти, за да му се избистрят образите. Липенхолц вървеше срещу него. Робърт никога не го бе виждал да се отдалечава, а само да върви срещу него.

— Майка ви се обади преди няколко минути — каза му Липенхолц. — Пак ще ви се обади или пък вие й се обадете. Това трябваше да ви предам. Казах й, че са ви ранили в рамото.

Робърт се усмихна едва-едва.

— Ранили в рамото — повтори той.

Липенхолц погледна доктора и сви рамене.

— Дадох му силна доза — каза докторът. — Защо не ги накарате да си тръгнат?

— И се усмихва! Вижте го! — чу се гласът на Марта.

Робърт затвори очи — беше му все едно. До ушите му достигаха гласовете на Липенхолц и доктора и по тона им долавяше, че спорят — говореха за болница, загуба на кръв, артерия.

— … понеже е сам тук — казваше докторът. — Аз съм лекар и…

— Добре, добре — каза гласът на Липенхолц. — Ей, Пийт… Ето тръгват си. Вижте!

Чу се тътрене на крака, последни подмятания — или поне така се стори на Робърт, — които той не направи усилие да чуе. Хлопването на вратата и последвалата тишина го накараха да отвори очи. Дребният доктор с тъмния костюм се върна при него. Празната къща беше утихнала.

— Искате ли да си облечете пижамата, или ще останете така? — попита го докторът.

— Ще се оправя — каза Робърт и понечи да стане.

— Недейте става — опита се да го убеди докторът.

— Трябва да се обадя на майка си. Ще чака.

— Да, разбира се. Искате ли да набера номера?

— Ако няма да ви затрудни. Но не си го спомням. Записан е в онова синьото тефтерче на масата. — Робърт гледаше как докторът го търси, как погледна в чекмеджето на масата и накрая каза: „Ето го!“ — и го вдигна от пода, където лежеше наполовина скрито под фотьойла.

— На Форестър ли да го търся?

— Не, на Каръл. Мисис Филип или Хелън Каръл, не си спомням точно. — Робърт отново се отпусна върху възглавниците и затвори очи, заслушан в това, което докторът казваше по телефона.

— Не, не е за сметка на отсрещната страна… Да, точно така. — Гласът на доктора беше ясен и чист. — Мисис Каръл? Един момент, ако обичате. — Докторът сложи телефона на един стол, премести стола до Робърт и му подаде слушалката.

— Здравей, мамо — каза Робърт. — Не, не, добре съм… Напълно. — Робърт я успокои, че не е ранен тежко. — Според мен Уинкуп. Кой друг?

Гласът й беше вълшебен. Добър, енергичен и вълшебен. Утре сутринта заминавали с Фил за Албукърк, със самолет. Настояваше и Робърт да отиде с тях, за да си почине.

— Мамо, ти, изглежда, не разбираш колко сериозно е положението ми — каза Робърт. — Едва ли ще ми разрешат да напусна щата. Искат да ме пратят в затвора.

— Знам, Боб, и ние четем вестници, но… те нямат никакви доказателства. Фил казва, че полицията трябва да има доказателства. Даже и аз знам това.

— Права си, мамо. По мен е стрелял Уинкуп, а той е два пъти по-жив, отколкото съм аз, особено тази вечер. — Робърт се усмихна, чувствуваше се толкова щастлив, сякаш докторът му бе сложил райски газ.

Докторът пушеше цигара и бе наклонил главата си на една страна, за да прочете заглавията на малкото останали книги върху лавицата вляво от камината.

— Да, мамо, да — каза Робърт. — Много добър лекар. Добре се грижат за мен. — Той се засмя. — Извинявай, но ми сложи успокоително и затова гласът ми е малко странен. Иначе съм добре. Не се притеснявай, добре съм.

— Но няма ли да дойдеш с нас? — попита го тя за трети път. — Хайде ела! На ранчото.

Робърт смръщи замислено лице.

— Добре, защо не? — каза той.

— Тръгни утре. Веднага щом можеш. Мислиш ли, че утре ще се чувствуваш по-добре? Чуваш ли ме, Боб?

— Аз и сега съм добре — каза Робърт.

— Ще ни се обадиш ли пак, за да знаем с кой самолет да те чакаме?

— Да, мамо.

— Сега си легни да спиш, Боби. Ще ти се обадя утре сутринта. Към десет. Удобно ли ще ти бъде?

— Да. Лека нощ, мамо. — Затвори телефона, после си спомни, че Фил искал да говори с него, и се намръщи. Е, не беше толкова важно. Отпусна се бавно върху възглавниците. През полуотворените си клепачи видя как докторът обърна гръб на книгите и тръгна към него леко усмихнат. Предполагаше, че идва, за да се сбогуват.

— Много ви благодаря — каза Робърт. — Ако ми кажете колко е сметката, мога да ви платя веднага.

Докторът поклати глава. Беше прехапал горната си устна и очите му бяха насълзени. Робърт се намръщи и за момент си помисли, че може би сънува.

— Не, не, няма никаква сметка — каза докторът. — Нали нямате нищо против да остана тук? Предпочитам да остана при вас, вместо да се прибера. Ще почета, докато заспите. Всъщност човек във вашето състояние не бива да остава сам.

Робърт се понадигна от възглавниците, все още намръщен. Докторът сякаш се бе превърнал в друг човек, само на външен вид бе останал същият — дребен, закръглен и плешив.

Докторът застана в профил към Робърт, с лице срещу камината.

— Съвсем наскоро загубих жена си. Преди десет дни. Джулия. Почина от пневмония. Най-обикновена пневмония. Всъщност ние си мислим, че е обикновена, когато човек е иначе здрав. Но сърцето и… — Докторът отново се обърна към него. — Очите ви се затварят, а аз съм се разбъбрил.

— Не спя.

— А трябва да заспите. — Докторът въздъхна. — Един лекар не би трябвало да обръща голямо внимание на смъртта, но…

Робърт го слушаше и полагаше огромни усилия да остане буден.

— Мога ли да ви попитам как се казвате, докторе?

— Нот — отговори докторът. — Албърт Нот. Така като гледам, и двамата сме в тежко положение. За вашите неприятности прочетох във вестниците. Знам за подозренията, че сте убили Уинкуп. Преди известно време той идва при мен, за да му разрежа един цирей. Това не е ли съвпадение? Цирей на врата. Не ми е работа да обсъждам пациентите си. — Стоеше неподвижен — дребна и тъмна фигура.

Робърт имаше чувството, че докторът виси безтегловен във въздуха.

— След малко няма да чувате какво говоря, а и то няма никакво значение — каза доктор Нот, извърнал поглед от Робърт. — Обичах жена си, а тя почина. Това е, с две думи.

Настъпи дълга пауза, толкова дълга, че Робърт се уплаши да не заспи. Не искаше да заспива.

— Чувам ви и ви слушам.

— Опитайте се да си починете — нареди му докторът с кроткия си глас.

Робърт се подчини.

Докторът започна да крачи из стаята. Единственият източник на светлина беше лампата с червен абажур върху масичката до фотьойла.

— Да, чух, че Уинкуп бил изчезнал — каза докторът тихо. — И да сте го убили, и да не сте го убили, аз пак щях да бъда при вас. Странно. По принцип не съм на разположение на полицията, но това не е първият случай, когато ме викат. Техният лекар отсъствува, а аз съм в списъка на лекари, към които се обръщат, когато той не може да дойде. Просто така се случи. — Половин минута пауза, в която той отиде до единия край на стаята и се върна, с ръце, пъхнати в джобовете. — Чух ви да казвате, че според вас Уинкуп е стрелял. — Докторът спря и погледна Робърт, сякаш не беше сигурен, че той все още е буден.

На Робърт толкова му се спеше, че не можа да каже нищо.

— Това е логично — кимна докторът и започна отново да крачи из стаята. — Самоубийството на приятелката му го е накарало да ви намрази два пъти по-силно. Наистина ужасно нещо. — Но го каза спокойно или поне тонът му беше спокоен.

— Смятате ли да заминавате утре?

Робърт направи усилие.

— Да, казах й, че ще отида в Албукърк да се видим.

— Не съм сигурен, че утре ще сте в състояние да пътувате.

— Не ми се вярва и полицията да ми разреши. — Робърт натисна леко бинта на лявата си ръка, но не усети нищо.

— Все още е безчувствена от упойката — каза докторът. — Доколкото разбрах, и друг път са хвърчали куршуми?

— Да.

— Ами… според мен най-добре е да се махнете оттук. — Дребничкият доктор разтвори ръце, сякаш нямаше нищо по-просто от това Робърт да се махне. — От полицията не искат да ви осигурят надеждна охрана, не искат да ви пратят в затвора…

Робърт престана да се бори със съня си. Имаше чувството, че полита от висока канара и пада, но не изпитва никакъв страх. В продължение на няколко секунди до гласа му достигаше успокояващият глас на доктора, а след това заглъхна.

22

— Добро утро — каза докторът усмихнат. Беше застанал прав, по риза, в едно квадратче слънчева светлина близо до канапето. — Добре ли спахте?

Робърт се огледа. Нямаше му часовника. Лявата му ръка пулсираше.

— Часовникът ви е на масата. Сега е осем и тридесет и пет — каза докторът. — Докато спяхте, на два пъти ви търсиха по телефона. Позволих си да го вдигна. Единия път се обади Вик Макбейн от Ню Йорк. Бил звънял късно снощи и говорил с някакво много невъзпитано ченге. Доста си поприказвахме. Казах му, че съм вашият лекар, че съм останал при вас и че вече сте добре.

— Благодаря ви. — Робърт премигна. Все още му се виеше свят. Видя, че килимът е навит в единия край на стаята, и смътно си спомни, че предишната вечер го беше накапал с кръв, докато се обаждаше на полицията. Робърт понечи да стане, за да се измие.

— Добре е да изпиете чаша кафе, преди да станете — каза дребничкият доктор и отиде в кухнята. — Току-що го сварих. Позволих си да използувам и самобръсначката ви. Надявам се, че нямате нищо против. Мляко или захар?

— Не, благодаря — каза Робърт.

Докторът се върна с кафето.

Робърт се опита да си спомни името му. Нан? Не, Нот. Точно така.

— На два пъти са ме търсили, така ли, доктор Нот?

— Да. Втория път — беше преди няколко минути — се обади Джак… Нелсън, ако не се лъжа. Каза, че ще дойде тази сутрин. Тоест всеки момент.

Докато пиеше кафето, Робърт се загледа в кръглото и излъчващо щастие лице на доктора. Не можеше да разбере неговата веселост, доброто му настроение и доброжелателност. Подобно на топлото слънце, лицето му привличаше отново и отново погледа на Робърт.

— Исках да остана, за да следя по-отблизо състоянието ви — каза доктор Нот, — а и да ви помогна с нещо, ако имате нужда. — Да ви бъда лявата ръка, така да се каже — Засмя се. — Нямам други пациенти до три часа следобед, а и те… — Сви рамене Робърт бавно се разсънваше. Спомни си, че майка му ще му се обади в десет. Ръката не го болеше много силно и той се чудеше дали ще издържи зад волана до Ню Мексико. Днес беше петък. Утре следобед пристигаше зъболекарят и щеше да се произнесе веднага — или поне така се смяташе — върху самоличността на трупа. Изведнъж Робърт си спомни, че нощес бе сънувал брат Смърт. Не беше ли по-различен от друг път? Лицето на брат Смърт нямаше обичайния си ведър и здрав вид. Този път беше зелено. Може би и отвратителният труп се беше появил в съня му положен върху масата, на която седеше брат Смърт. Образът на трупа — тази почти безплътна, безцветна, но все още запазила човешкия си вид маса — беше толкова жив в съзнанието му и занимаваше толкова упорито мислите му, че Робърт не можеше да каже дали действително го беше сънувал, или не.

— Доста говорихте насън — каза доктор Нот и Робърт изпита чувство за вина, което, подобно на физическа болка, разтърси цялото му тяло.

— Предполагам, за смъртта — каза Робърт.

— Да, да, точно така — отговори докторът както винаги с приветлив глас. — Казахте или по-точно попитахте: „Брат Смърт?“ И след това: „Здравейте.“ Гласът ви не звучеше уплашено. Искам да кажа, не приличаше на кошмар. Според мен.

— Да, често сънувам този сън — каза Робърт и го разказа набързо на доктора. — Но смъртта не ме привлича толкова силно, колкото може би ви се е сторило.

— Разбирам. — Докторът закрачи към камината.

Изведнъж Робърт се почувствува неловко, като си спомни прощалната бележка на Джени, която докторът сигурно бе прочел във вестниците. Спомни си също така, че съпругата на доктора бе починала преди десет дни.

Докторът се обърна и го погледна с живите си сини очи.

— Смъртта е съвсем нормално нещо, също както и раждането. Хората не искат да я приемат. По-точно ние не искаме. Не мога да кажа, че египтяните например са имали същото отношение към нея.

— Но за всяко нещо си има време, нали така? — рече Робърт. — А младостта не бива да бъде спохождана от смъртта. Не е чудно, че младите се боят от нея. Виждал съм възрастни хора да я приемат. Това е друго. — Робърт погледна доктора. — Надявам се, че не съм казал нищо за Джени.

— За Джени? Не, мисля, че не. Бях задрямал в креслото. Не мога да кажа, че съм чул всяка дума. Джени е момичето, което се самоуби, нали така?

— Да.

— Момичето на Уинкуп.

Робърт бе станал и сега седеше на канапето.

— Щяхте ли да се ожените за нея?

— Не — отговори Робърт. — За съжаление тя се влюби в мен.

— И вие… вие я отблъснахте?

— Казах й, че… не знам дали някога ще мога да я обикна. И тя… тя се самоуби във вторник вечерта. На няколко пъти ми беше споменала, че смъртта не я плаши. Била преживяла смъртта на малкия си брат, който починал от менингит. Това я разстроило — за известно време, — но се съвзела, защото се научила да приема смъртта. Точно тази дума употребяваше — „приемам“. Плашех се, когато я слушах да говори така. И след това… се самоуби, без да има сериозна причина. Предполагам, че сте го прочели във вестниците. Публикуваха бележката, която остави. Пишеше, че за нея съм символизирал смъртта. — Робърт погледна доктора право в очите — беше му интересно да разбере какво си мисли, без да знае всички факти и дребни подробности, макар да е следил историята във вестниците. — Тя беше влюбена в смъртта, така да се каже. Затова и се влюби в мен.

За момент докторът го погледна подозрително, после отново се усмихна.

— Този случай определено е изисквал намесата на психиатър. Искам да кажа, за момичето. Да, четох във вестниците. Още снощи си спомних. Докато пътувахме насам с полицията, си спомних историята. Помислих си: никому няма да е леко, ако изпадне в такова положение. Целта на много самоубийства е да накараш някого да се почувствува гузен и виновен. Може би сте скъсали неочаквано с нея или…

— Не. — Робърт се намръщи. — Първо, нищо не съм й обещавал, между нас нямаше нищо… и все пак имаше. Никога не съм разбирал това момиче, защото никога не съм допускал възможността тя да се самоубие. Може би не съм се постарал достатъчно да я разбера, а може би нямаше да успея, дори да се бях опитал. Но всичко това остави у мен ужасното чувство на съжаление, а и на срам, че съм объркал нещо. Един човешки живот. — Робърт видя как докторът кимна енергично на два пъти и се уплаши, че думите му са останали неразбрани, че не се е изразил достатъчно ясно. Робърт се изправи, за момент се олюля, но успя да остави чашата с чинийката на масичката и отиде в банята както беше по чорапи.

Искаше да вземе душ, но щеше да намокри превръзката, а не биваше да затруднява доктора да прави нова; затова се изтри с една малка кърпа над мивката и се избръсна — набързо и немного внимателно. Чувствуваше се отпаднал.

— Докторе, ще ми дадете ли някакво хапче? — попита той, когато излезе от банята. Отвори единия куфар, за да извади чиста риза. След това всичко около него започна да се разпада на сиви точици. Докторът го беше хванал за дясната ръка и го дърпаше обратно към канапето. — За ободряване — успя да изрече Робърт. — Нищо не ме боли.

— Мога да ви дам хапче, но какъв е смисълът? Трябва да си почивате днес. Имате ли близък човек, който да остане днес при вас?

В ушите на Робърт бучеше толкова силно, че почти не чу какво му каза докторът.

— Никъде няма да ходите днес — каза доктор Нот.

На вратата се почука и докторът отиде да отвори.

— Мистър Нелсън, предполагам каза докторът.

— Нилсън — поправи го Джак. — Приятно ми е. Как е пациентът?

Робърт седеше изправен на края на канапето.

— Благодаря, много съм добре. Искаш ли кафе, Джак?

Джак огледа стаята, преди да отговори, забеляза ъгъла на писалището, отиде към него и го пипна.

— Господи!

— Да, да, пет бяха. Пет куршума — каза доктор Нот и отиде в кухнята.

Джак смръщи черните си вежди.

— Полицията предприе ли нещо този път? Или пак нищо?

— А, не, бяха тук. Дойдоха. И те, и цяла тълпа съседи — каза Робърт.

— Как обичате кафето, мистър Нилсън? — попита докторът.

— С една лъжичка захар — отговори Джак. — Видели ли са някого? Направиха ли нещо?

— Не мога да ти кажа със сигурност, защото загубих съзнание десетина минути след като ме раниха. Когато дойдох в съзнание, къщата беше пълна с хора. — Робърт се засмя. Какво друго да направи, освен да се засмее при вида на дългото, намръщено и озадачено лице на Джак?

Джак взе чашата с кафе от доктора.

— Благодаря ви. Мислиш ли, че е бил Грег?

— Да — отговори Робърт. — Няма ли да седнеш, Джак?

Но Джак, облечен в смачканите си панталони, дебело вълнено сако и ботуши, продължаваше да стои прав с кафето в ръка, от време на време поглеждаше часовника си и по всяка вероятност си мислеше, че след една минута трябва да тръгне обратно за завода.

— Но полицията не може да не е предприела нещо.

— Струва ми се, че мислиш прекалено логично — каза Робърт.

Джак поклати глава.

— Сигурно няма да предприемат нищо, докато не се уверят, че трупът не е на Уинкуп. Така ли е?

— Разпитах Липенхолц за състоянието му — каза доктор Нот. — От неговите думи, дори и от тях, извадих заключението, че трупът е престоял във водата повече от няколко седмици. А Уинкуп е изчезнал след това — не помня точно кога.

Изминали са тринадесет дни, помисли си Робърт, откакто Уинкуп уж е бил бутнат в река Делауер. Джак го гледаше.

— Как ти се стори? Трупът, искам да кажа?

Робърт отпи голяма глътка от горещото кафе, което докторът току-що бе сипал.

— Ами… труп.

— Отивам да изпържа малко яйца — каза докторът и отново се запъти към кухнята.

Джак седна внимателно на канапето близо до Робърт.

— Това значи ли, че в момента не търсят Уинкуп? Извинявай за глупостта ми, но просто нищо не разбирам.

— Ами да, не са се разтърсили — каза Робърт. — И ти съвсем не си глупав, изобщо не се укорявай. Но си напълно прав — не го търсят. Защо да си правят труда?

— А според тях кой е стрелял?

— Това просто не ги интересува — каза Робърт.

От кухнята се чуваше цвъртене на масло в тиган. Докторът се показа на вратата с дървена лъжица в ръка.

— Струва ми се, че мистър Форестър е прав. Не ги интересува. Ще е по-добре, ако се облегнете назад и се отпуснете, мистър Форестър. — Нареди няколко възглавници на стената зад него и Робърт се облегна назад. — Как се чувствувате?

— Добре, но малко особено.

— Снощи загубихте много кръв и затова се чувствувате особено. Трябваше да зашия една артерия — каза докторът весело.

Джак отново погледна часовника си.

— Искаш ли да предам нещо на Джафи, Боб?

— Не, благодаря ти, Джак. Всъщност да, кажи му, че днес няма да дойда на работа. Болен съм. Веднага щом мога, ще си изпратя оставката. Напускам. С мен е свършено. Ето това е.

Джак хвърли поглед към доктора, после отново към Робърт.

— А довечера? Полицията няма ли да…

— Мистър Форестър ще бъде добре дошъл у дома. В Ритърсвил. Там не се случва нищо, освен дето… — докторът потри плешивото си теме — понякога ме вдигат посред нощ, защото някой е получил разстройство. Стар анекдот, но все още е много верен. Ще хапнете ли пържени яйца, мистър Нилсън?

Джак стана.

— Не, благодаря, трябва да тръгвам. Защо не изчакаш с оставката, Боб? Утре зъболекарят ще…

— След онова, което Джафи ми наговори? — попита Робърт.

— Той наговори ли ти нещо?

— Е, не съвсем, но съм убеден, че според него съм виновен, че съм смахнат тип, чието място не е в самолетостроителното предприятие „Лангли“. Това е достатъчно.

— Във Филаделфия няма да работиш за Джафи.

— Нещата са свързани — каза Робърт-. — Дори зъболекарят утре да каже, че трупът не е на Уинкуп, от това Уинкуп няма да се появи и няма да стане автоматически видно, че не съм го убил, нали така? Погледна доктора, който продължаваше да стои на кухненската врата, и му стана приятно, че той го слуша. — Хубаво е да си кажеш това, дето ти е на душата. Много е хубаво — добави Робърт и отново се отпусна върху възглавниците.

— Но не искам да се предаваш — каза Джак и размърда обутите си в ботуши крака.

Робърт не отговори. Дали наистина се предаваше? Чувствуваше се уязвим като кутийка от тънко стъкло. Какво мога да направя, питаше се той и отговорът, който му идваше наум, беше „нищо“.

— В повечето ситуации човек може да направи нещо — каза той, — но и сегашната просто не виждам какво. Гласът му секна истерично и изведнъж той си спомни за Джени. Негова беше вината, че тя се самоуби. Обичаше го, а той така обърка всичко, че тя се самоуби.

Джак го потупа по рамото. Главата на Робърт беше отпусната надолу, а с дясната ръка бе захлупил лицето си. Джак говореше с доктора и докторът казваше със съвсем естествен глас, че Робърт ще дойде с него в къщата му за ден-два, ако е необходимо. Джак записа името на доктора и телефонния му номер. След това Джак си тръгна и докторът сложи на масичката пред Робърт чиния с пържени яйца и препечен хляб, намазан с масло и мармалад.

След като се нахрани, мислите му се поизясниха. Грег можеше да действува безнаказано до утре следобед, когато зъболекарят щеше да съобщи заключението си — вероятно, че трупът не е на Уинкуп, което може би щеше да накара полицията да положи по-големи усилия за издирването му. С други думи, Грег имаше на разположение и тази вечер. Каква ирония обаче, помисли си Робърт, ако зъболекарят каже, че трупът е на Уинкуп, че запазените кътници в горната челюст принадлежат на Грег! Каква шега с него самия, ако се окаже, че това наистина е трупът на Уинкуп!

— Вече сте по-добре — каза доктор Нот. — Личи ви.

— Много по-добре, благодаря ви. Доктор Нот, не би трябвало да идвам у вас тази вечер, но все пак благодаря ви за поканата.

— Защо не? Според мен не би трябвало да оставате тук, в тази усамотена къща, заобиколен от свадливи съседи. Може би предпочитате да отидете у вашия приятел мистър Нилсън? Той каза, че сте добре дошъл у тях.

Робърт поклати глава.

— Не искам да ходя в ничия къща. Имам чувството, че тази вечер пак ще летят куршуми, и защо трябва някой друг да пострада? Най-логично би било да отида или в болница… или в затвор. Стените на затвора са по-дебели.

— Ха-ха — изкиска се докторът, но усмивката му скоро изчезна. — Наистина ли смятате, че Уинкуп, или който е стрелял по вас, ще посмее още един път? — Кръглото и вирнато нагоре лице на доктора сега изглеждаше абсурдно с възпитаността, разумността, логичността и кротостта, които излъчваше. Очевидно не беше свикнал с куршуми, нито пък се бе сблъсквал с хора като Грег.

Робърт се усмихна.

— Няма какво да го спре. Няма да си правя труда да моля за охрана тази вечер. Едва ли ще има някаква полза.

Доктор Нот наведе поглед към земята, след това го премести върху празните чинии и накрая върху Робърт.

— Но тази къща е последното място, където трябва да прекарате нощта, нали така, след като Уинкуп знае, че сте тук. А Ритърсвил е на около седемнадесет мили. Елате с колата си. Гаражът ми е достатъчно голям за две коли. И двамата ще сме на втория етаж. На първия етаж няма нищо освен хол и кухня. — Той се усмихна, отново уверен. — Няма нужда да ви казвам, че и предната, и задната врата имат здрави брави. Това е една от някогашните солидни и здрави къщи. Строена е през хиляда осемстотин осемдесет и седма година. Наследство от баща ми.

— Много любезно от ваша страна — каза Робърт, — но просто няма нужда. Не е речено, че непременно ще остана тук — не знам дали ще остана, или не, но не искам да ходя там, където други хора могат да…

— Вие, изглежда, не разбирате — прекъсна го докторът. — Аз живея в жилищен квартал, най-стария жилищен квартал на Ритърсвил. Наоколо живеят много хора. Не че е претъпкано, съвсем не — всяка къща си има градина, но не е като… като тук — докторът махна с ръка, — където сте много удобен прицел и е много лесно да се скриеш в горичките или в някоя поляна.

Робърт мълчеше и се чудеше как да отклони поканата, та да не прозвучи като най-обикновен и категоричен отказ.

— Защо не се обадите на майка си? Наближава десет.

Робърт й се обади.

Тя го чакаше. Пак настоя Робърт да отиде с тях в Ню Мексико — искаше да знае кога тръгва. Робърт й обясни, че трябва да остане и в събота — тогава ще пристигне зъболекарят, за да направи оглед на трупа, който според полицията е на Уинкуп.

— Не, мамо, според мен не е, но те държат да проверят. Правят разследване, мамо, извършено е престъпление. — Думата „престъпление“, изречена пред нея, му подействува някак успокоително — майка му вярваше толкова силно, че той е абсолютно невинен, по-силно от Джак, от доктора, от него самия. Беше хванал слушалката с дясната си ръка и я държеше до лявото ухо. — Разбира се, мамо, ще ти се обадя в събота или по-добре в неделя, защото тогава ще знам повече… Добре, в неделя преди обяд… Много поздрави на Фил… Дочуване, мамо.

— Как смятахте да пътувате до Ню Мексико? — попита докторът.

— С кола — отговори Робърт машинално и в същия момент се замисли, че майка му ще прочете днешните вестници, ако вече не ги бе прочела. Без съмнение щяха да публикуват враждебните забележки на жители на Лангли, на съседите му, историите за самоубийството, изстрелите и надничането през прозорците — всичко това, събрано в едно цяло, чийто фокус щеше да бъде трупът в моргата на Ритърсвил. Робърт отново се почувствува отпаднал. — Сигурен съм, че в неделя вече ще мога да карам кола. Или пък ще я оставя тук.

— Хм, ако не се преуморявате до неделя — каза докторът, без да сваля поглед от него. — Седнете, мистър Форестър.

Робърт седна.

— Майка ви в Ню Мексико ли живее? — Докторът прибираше четката за зъби и самобръсначката на Робърт от банята.

— Не, живее в Чикаго, но със съпруга си имат вила близо до Албукърк. Нещо като малко ранчо. Когато тях ги няма, там живеят мъж и жена, които се грижат за къщата. — Робърт изпита желание отново да си легне.

— Звучи много приятно. Сигурен съм, че ще се освежите, ако отидете за няколко дни. Вземете това. — Докторът протегна длан.

— Какво е това?

— „Дексамил“. За ободряване, докато стигнем до Ритърсвил. Следобед можете да си почивате.

Няколко минути по-късно Робърт излезе с доктора и го последва с колата си до Ритърсвил.

Къщата, пред която докторът спря, беше наистина солидна и здрава постройка в стар стил. Беше направена сякаш от снежнобяла пяна с изпъкнали еркерни прозорци на първия и втория етаж. Стъклата на прозорците блестяха на слънцето, сякаш бяха току-що измити. В средата на грижливо поддържаната морава растеше плачеща върба, чиито клони леко се полюшваха. Върбата и хортензиите придаваха на къщата по-южняшки и приветлив вид в сравнение с останалите постройки на същата улица. Робърт вкара колата си в другата половина на гаража, който бе в дъното на алеята.

Докторът затвори вратата на гаража.

— Не купих нищо за ядене, защото бях помолил Ана-Луиза да напазарува. Сега ще видим дали го е сторила — каза той и отвори задната врата с един от ключовете на връзката си.

Робърт носеше малък куфар, приготвен с помощта на доктора. Влязоха в голяма правоъгълна кухня с линолеум на черни и бели квадрати и захабена дъска за изцеждане на съдове до мивката. Докторът отвори хладилника, кимна одобрително, погледна в камерата и съобщи, че Ана-Луиза е изпълнила задълженията си.

— Най-напред да ви настаня — каза той и направи на Робърт знак да го последва.

Поведе го през хола, минаха по застлан с килим коридор и се заизкачваха по стълба с масивен излъскан парапет. Всичко в къщата светеше от чистота, но въпреки това се усещаше човешко присъствие и сигурно всяка масичка и столче, всяка картина и украшение, предположи Робърт, са свързани с някаква случка от живота на доктора и жена му, което ги правеше особено скъпи. Робърт само се надяваше, че няма да го настанят в стаята на покойната съпруга или в стаята, където е прекарала болестта си. В този момент докторът отвори една висока врата и каза:

— Това е стаята за гости. — Огледа се. — Да, така като я гледам, става. Трябват й малко цветя, за да е по-уютна, но… — Млъкна, очевидно искаше на Робърт да му хареса и да чуе от него комплимент за хубавата къща.

— Не й трябва нищо повече — каза Робърт. — Прекрасна стая. А и леглото…

Докторът се засмя.

— Пух, колкото и чудно да ви се вижда. Пухено легло. Юрганът е от майката на жена ми. Десенът е имитация на герба на Орегон — вечнозелената махония, известна като Mahonia aqnifolia.

— Наистина ли?

— Симпатични сини гроздчета, нали? Жена ми много обичаше този юрган, затова го сложи в стаята за гости. Такъв човек беше. Предлагам ви да се настаните удобно и аз няма да ви безпокоя няколко часа. Банята е следващата врата вдясно. — Понечи да излезе. — Между другото няма да е зле да поспите следобед, а от дексамила няма да можете да мигнете. Ще ви донеса слабо успокоително, а вие, ако искате, го вземете, ако искате, недейте, но моят съвет е да си облечете пижамата и да си легнете.

Робърт се усмихна.

— Благодаря ви. Първо бих искал да видя вестниците. Ще сляза да ги взема.

— Не, не, аз ще ви ги донеса. Вие стойте тук. — Докторът излезе.

Робърт се огледа с почти невярващ поглед, след това отвори куфара, за да извади пижамата. Докторът почука на вратата, остави вестниците, които беше купил по пътя, на един платнен стол, махна с ръка и отново излезе. Робърт занесе вестниците до леглото и седна, но потъна толкова дълбоко… Накрая седна на пода. Сред вестниците имаше и „Ню Йорк Таймс“ и Робърт взе най-напред него, за да види доколко подробно са отразили случилото се. Чак на седемнадесета страница откри колонка от около петдесет реда, в която се съобщаваше много сдържано, че полицията в Ритърсвил очаква завръщането на зъболекаря на Уинкуп — д-р Томас Макуин, и че в сряда вечерта неизвестно лице е стреляло срещу Робърт Форестър — с когото Уинкуп се е сбил на 21-ви май — в къщата му близо до Лангли. Ставаше дума, разбира се, за куршума, който удари купата за салата. Съвсем различно беше положението в „Куриер“ и „Газет“, които излизаха в Ритърсвил и Лангли. Те съобщаваха за петте изстрела от предишната нощ, след които „двадесетина уплашени съседи се втурнали към къщата на Форестър. Самият Форестър бил ранен в лявата ръка и получил медицинска помощ от доктор Албърт Нот от Ритърсвил. Това е второто нападение срещу Форестър от неизвестно лице или лица, за които се смята, че са приятели на Грегори Уинкуп…“ Нито единият, нито другият вестник допускаше възможността лицето да е самият Уинкуп.

Доктор Нот се върна с чаша вода.

— Какво правите на пода?

Робърт се изправи.

— Реших, че така ще ми е по-удобно да прочета вестниците.

— Ц-ц-ц. — Докторът поклати глава. — Какво да се прави, стара къща. Като се замислиш, няма едно нещо, което да е действително удобно.

Робърт се усмихна и взе от доктора чашата с вода и едно бяло хапче.

— Мисля, че ще го изпия.

— Много добре. Аз ще изляза към три часа. Ако огладнеете, в хладилника има сирене и разни други неща. Ще хапнем нещо по-солидно довечера. — Докторът тръгна към вратата.

— Не искате ли да видите вестниците?

— Да, бих им хвърлил един поглед. Вие свършихте ли с тях?

Робърт ги събра.

— Да. — Подаде ги на доктора. За миг погледите им се срещнаха — докторът го гледаше приветливо и усмихнато, но малката му уста създаваше по-друго впечатление. В израза й имаше нещо напрегнато. Съмнение ли беше това, запита се Робърт, или подозрение? Или следа от собствената му скръб? Или пък просто си въобразяваше, че вижда нещо?

Робърт облече пижамата си, легна и заспа.

Когато се събуди, слънцето светеше право в прозореца му. Беше започнало да залязва. Часовникът му показваше седем без петнадесет. Робърт влезе в банята, изми се и се облече. В коридора дочу шумове от кухнята и подрънкване на лъжица в купа. Робърт не можеше да си представи докторът да готви, въпреки че се бе справил много добре с пържените яйца тази сутрин. Поопипа отново ръката си и я притисна. Почти не почувствува болка. Усети прилив на сила и увереност, затича се надолу по стъпалата, държейки ръката си точно над перилата, и за момент си спомни как тичаше надолу по стълбите в блока на Ники.

Препасал престилка, докторът готвеше.

— Пийнете едно уиски — каза той. — Ако ви се пие, бутилката е там. — Посочи с глава плота до хладилника.

— С удоволствие. А за вас?

— Аз си имам, благодаря. Шери. „Бристъл Крийм“.

Робърт си сипа уиски, след това предложи на доктора да му помогне. Забеляза, че масата в столовата е наредена за двама души. Докторът каза, че нямал нужда от помощ, тъй като вечерята им щяла да бъде съвсем обикновена: пуйка със сос от боровинки, от кулинарния магазин, и макарони със сирене, от камерата на хладилника.

Когато седнаха на масата, докторът извади бутилка испанско шери. Той и жена му много обичали шерито, както и чая. Имал шестнадесет вида китайски чай в кухнята.

— Не можете да си представите колко ми е приятно, че сте тук — каза докторът. Докато вечеряха. Беше разпитал Робърт за работата му и Робърт му бе разказал за книгата с насекомите, която бе привършил наскоро за професор Гумболовски. Трябваше да направи шест или седем рисунки наново, но беше завършил през март.

— Знаете ли, вие сте първият човек, който ми идва на гости след смъртта на жена ми — каза докторът. — Приятелите ми, разбира се, ме канят да излизам с тях, но аз се чувствувам малко неудобно, защото те страшно се стараят. Колкото и да е странно, искаше ми се да поканя старите си приятели на гости, на една хубава вечеря, но се уплаших да не си помислят, че съм полудял, щом като искам да се забавлявам толкова скоро след смъртта на жена ми. Затова не канех гости. Вие сте първият. — Усмихна се доволно, отпи от шерито си и запали малка пура. — А сте съвсем непознат човек. Странно.

Почти същото се случва и след развод, помисли си Робърт. Не можа да отговори нищо, но на доктора това не направи впечатление. „Вие сте първият“ — повтаряше си Робърт. Той, когото съседите му ненавиждаха и искаха да прогонят, който беше виновен за едно самоубийство, който по всяка вероятност беше удавил човек в реката и сега го отричаше. Какво ли всъщност си мислеше докторът за него? И дали изобщо си мислеше нещо, погълнат от собствената си скръб? Не беше ли Робърт един вид дребно развлечение, като телевизионна програма, която докторът беше пуснал, за да се разсее за момент и да забрави, че жена му си е отишла? Сигурно никога нямаше да научи отговорите на тези въпроси — нито тази вечер, нито дори утре или в неделя, когато самоличността на трупа трябваше да стане известна. Струваше му се, че докторът никога не би казал какво мисли, никога не би изразил гласно мнението си, въпреки че без съмнение имаше такова и определено се интересуваше от случая. Интересуваше се достатъчно, за да поиска да види вестниците.

— Играете ли шах? — попита го докторът.

Робърт се размърда в стола си.

— Играя, но лошо.

Отидоха да играят в стаята на Робърт. В нея имаше игрална маса от тиково дърво с инкрустации от слонова кост. Робърт я беше забелязал и преди това, но си помисли, че докторът предложи да отидат в неговата стая, защото тя беше на втория етаж и се намираше в задната част на къщата. Навън се беше стъмнило. Преди да се качат, изгасиха всички лампи на първия етаж. Докторът донесе кана с кафе и две чаши върху поднос. Робърт познаваше правилата на шаха и преди години дори бе прочел няколко книги; основният му проблем обаче беше, че нямаше особено желание да победи. Въпреки това се стараеше, за да направи удоволствие на доктора. Докато обмисляше ходовете си, докторът се кискаше и си мърмореше сам. Усмихнат добродушно, той явно си беше поставил за цел да бие Робърт колкото може по-бързо. За двадесет минути изиграха две партии, които Робърт загуби. При следващата партия Робърт положи повече усилия да се съсредоточи и играта продължи близо час. Резултатът обаче беше същият. Докторът се облегна назад и се засмя доволно; Робърт също се усмихна.

— Не мога да кажа, че съм загубил тренинг, защото никога не съм го имал — каза той.

Някъде в далечината избръмча кола. Иначе беше съвсем тихо и Робърт чуваше дори бавното тиктакане на часовника от долния етаж.

— Гледай ти, десет и двадесет. Какво ще кажете за малко бренди?

— Бренди не, благодаря. Няма да мога да…

— Ясно. Тогава малко от моето шери. Наистина е чудесно. — Докторът стана. — Не, недейте слиза долу. Ще се върна след минутка. — Излезе.

Робърт тръгна към голямото легло и се обърна заслушан. От напрежение го заболя лявата ръка и трябваше да си наложи да се отпусне. Не беше чул никакъв шум отвън. Отдолу се чу скърцане и след това хлопване — докторът беше затворил барчето за напитки Робърт гледаше полуотворената врата и се ослушваше за стъпките на доктора по стълбите.

Чу се изстрел и трясък от счупено стъкло.

Робърт хукна надолу по стълбите.

Докторът лежеше до широката врата между хола и коридора, само на няколко крачки от стълбите. Очите му бяха отворени, главата — накривена на една страна и облегната на рамката на вратата.

— Доктор Нот? — Робърт го хвана за рамото и лекичко го разтърси, като не снемаше поглед от устата му, сякаш очакваше всеки момент тя да се раздвижи и да проговори. Не видя рана.

Робърт се изправи, обиколи с поглед осветения хол и очите му се спряха върху полуотворения прозорец и петнадесет сантиметровата пролука между перваза и рамката на еркерния прозорец в ъгъла. Отиде в коридора, отвори входната врата и излезе на верандата. На ъгъла до еркерния прозорец го посрещна черна тишина. Празната морава изглеждаше бледозелена от светлината на близката улична лампа, а дърветата и храстите хвърляха черни сенки. Застинал на място и без да диша, Робърт се мъчеше да разбере дали нещо се движи от лявата или дясната страна по тротоара. В този момент се вдигна прозорец в съседната къща.

— Какво беше това? — извика женски глас. — Доктор Нот?

Робърт се върна при доктора. Той не беше помръднал. Повдигна го, за да седне, и главата му увисна надолу. Тогава Робърт видя червен отвор на тила и кръв, която се стичаше по рядката коса на доктора и влизаше в бялата му яка. Рана от куршум, помисли си той, но прилича на най-обикновена драскотина. Докторът може би е изпаднал в безсъзнание, след като се е ударил в касата на вратата. Понечи да го вдигне, но изцъкленият поглед го накара да спре. Напипа бързо пулса му. Сърцето продължаваше да бие.

Успя някак да пренесе доктора до канапето, след това изтича до кухнята, потърси опипом ключа на лампата, намери го, светна и намокри няколко книжни салфетки със студена вода. Върна се при доктора и изчисти кръвта по тила му. Останаха достатъчно чисти салфетки, за да избърше лицето и челото. Очите бяха все така изцъклени, устата беше полуотворена и от нея бяха започнали да се стичат лиги. Робърт изтича до банята, отвори аптечката, в която цареше безпорядък от малки шишенца, наредени върху три-четири стъклени рафта. В бързината няколко шишенца паднаха в мивката, но не се счупиха и накрая Робърт намери това, което търсеше — амоняк. Прочете още един път етикета, за да е сигурен: „Дозировка: половин до една лъжичка се разрежда с вода. Бързодействуващ и ефикасен стимулант.“ Робърт го подуши — беше силно — и изтича долу.

Подържа шишенцето под носа на доктора, но без резултат. Помисли си да сипе малко от амоняка в чаша с вода, но се страхуваше да не го задуши. Ръцете на доктора бяха станали по-студени. Пулсът му се стори по-слаб. Робърт взе един шал с ресни, който стоеше сгънат на канапенцето, и покри с него доктора. След това вдигна телефона и набра централата. Каза на телефонистката, че има нужда от лекар и че случаят е спешен. Уейвърли Авеню, домът на доктор Нот. Робърт не знаеше номера.

— Бяла сграда. Ще запаля лампата над вратата. Ще може ли да дойде веднага?

— Да, мисля, че няма да има проблем. Близо е до болницата. Ще им позвъня веднага.

Робърт се върна при доктора, взе ръката му и напипа пулса. Стори му се, че лъскавите сини очи на доктора гледат право в него.

— Доктор Нот? — За момент докторът сякаш искаше да каже нещо, но лицето му остана неподвижно.

На вратата се почука.

Робърт отиде да отвори.

— А! — Пред него стояха възпълна жена на около петдесет години и мъж на приблизително същата възраст. — Стори ни се, че чухме изстрел.

— Да, заповядайте. — Робърт им направи път. — Докторът е ранен. Мисля, че е само… В безсъзнание е.

— Доктор Нот! — ахна жената, втурна се към доктора и спря. Погледна мъжа си. — О, Джордж!

— Сам ли се застреля, или… Къде е ранен? — попита мъжът.

Робърт му разказа какво се бе случило и го успокои, че преди малко е повикал лекар.

— Вие приятел ли сте му? — попита мъжът и присви очи. — Чакайте, вие не сте ли…

— Робърт Форестър — каза Робърт.

Жената го погледна с отворена уста.

— Маниакът!

— Прочетохме във вестниците, че снощи докторът ви е оказал медицинска помощ — каза мъжът.

— Да, точно така. — Мъжът и жената като че ли направиха няколко крачки назад, жената в посока към вратата.

Робърт погледна доктора, който не беше помръднал.

— Да останем тук, докато дойде лекар, Ирма. Искам да разбера какво е състоянието му.

— Добре, Джордж.

Никой не седна. Никой не каза нищо за около — както се стори на Робърт — три или четири минути. Робърт отново напипа пулса на доктора. Отворените му очи го обезсърчаваха. Сега му се струваше, че го гледат с укор и са безжизнени, само че докторът беше жив, защото сърцето му продължаваше да бие. Вие сте първият, сякаш казваха очите му. Робърт чуваше гласа на доктора: „Не можете да си представите колко ми е приятно, че сте тук… Вие сте първият човек, който ми идва на гости…“ Робърт премигна и погледна двамата, които стояха пред него.

Мъжът, наречен Джордж, пушеше цигара, която държеше стисната здраво между пръстите си. Хвърляше предизвикателни и презрителни погледи към Робърт, сякаш искаше да му каже, че той за разлика от Робърт има пълното право да бъде в тази къща. След това седна на един тапициран стол и каза:

— Седни, Ирма.

— Не, така ми е добре, Джордж.

Мъжът дръпна от цигарата си и попита:

— Обадихте ли се и на полицията?

— Не — каза Робърт, — още не.

— А защо?

Робърт пое дълбоко въздух.

— Реших, че е по-важно първо да повикам лекар.

Мъжът се вторачи в него.

— Кой стреля? — попита студено той.

Робърт отвърна спокойно на погледа му. Струваше му се смешно, че мъжът продължава да седи с гръб към прозореца, смешно, че досега не е попитал откъде се е стреляло.

— Не знам — отговори Робърт. — Може би същият човек, които стреля снощи срещу мен.

— Раниха ли ви?

— Да, в ръката. — Ръкавите на Робърт бяха спуснати и превръзката не се виждаше. Изпитваше силна неприязън към мъжа и жената и имаше желание да ги изгони.

— Не мислите ли, че трябва да се обадите на полицията? — попита мъжът, сякаш беше убеден, че Робърт нарочно не иска да им се обади, и тонът му беше толкова свадлив, че дори и жена му го смъмри.

— Джордж! — каза с укор тя. Въпреки това, когато поглеждаше към Робърт, в очите й имаше страх, какъвто не се забелязваше в очите на мъжа й.

— А защо не им се обадите вие? — попита го Робърт. — Според мен ще има по-добър ефект.

— По-добър ли? — попита мъжът с нападателен тон.

— По-бърз — отговори Робърт.

Мъжът погледна към жена си, след това отиде до телефона.

Отново се почука на вратата. Този път бяха лекарят и една жена, която каза, че живеела отсреща. Докато гледаше какво прави лекарят, Робърт отговаряше на въпросите на съседката. Лекарят разкопча ризата на доктор Нот и прислуша сърцето му. Робърт забеляза, че почти не обърна внимание на раната на тила. След това свали сакото на доктор Нот, повдигна ръкава на ризата и му би инжекция.

— Трябва да отиде в болница — обърна се той към Ирма.

Ирма беше застанала близо до него.

— Да, докторе, ще се погрижим.

— С линейка — добави докторът на себе си и тръгна към телефона.

Робърт се приближи.

— Как е той, докторе?

— Кома. Не знам как е със сърцето, това е лошото. Не ми се стори много здраво. — Огледа се с раздразнение. — Това е рана от куршум. Полицията защо не е тук?

— Ще дойдат всеки момент — каза Джордж.

Докторът вдигна телефона, набра номер и лаконично поръча линейка.

Робърт погледна преобърнатия поднос на пода, строшените чаши, чиито столчета бяха останали здрави, бутилката шери, която се беше претърколила върху пода в коридора, без да се счупи, капките кръв до вратата. След това се извърна към прозореца, чийто перваз трябва да е бил на височината на брадичката на Грег, ако Грег е стоял на тревата. Къде ли беше Грег сега? Накъде ли се беше запътил в тъмната нощ?

23

— Нещо ново за доктора? — попита Джак Нилсън.

— Нищо. Продължава да е в кома — каза Робърт.

Джак отказа да седне. Стърчеше прав и непохватен в средата на хола, по шлифер, със скръстени отпред ръце. Робърт крачеше бавно из хола, заобикаляйки куфари и кашони. От единия кашон стърчеше стъблото на свекървиния език — подарък от Джени. Беше десет и двадесет и пет, събота. Робърт поглеждаше часовника си всеки пет минути. В единадесет щеше отново да позвъни в болницата.

— Сигурен ли си, че не искаш кафе? — попита Робърт. Не помнеше друг път Джак да е отказвал кафе.

Джак поклати глава.

— Не ми се пие. Боб, дойдох да ти кажа, че… не знам как да се изразя… с Бети доста поспорихме. Малко я е страх. Страх я е да дойдеш у нас. Нали помниш, че те поканих.

— Не е необходимо, Джак. Вече ти благодарих. — Робърт крачеше бавно и гледаше в земята.

— Мисля, че най-много я изплаши историята с надничането през прозорците. На мен не ми прави такова впечатление, защото я чух от теб. Казах й, че ако поговори с теб, ще си промени мнението. Но нали ги знаеш жените, а и тия куршуми…

Робърт започна да се дразни.

— Напълно те разбирам, Джак, и през ум не би ми минало да отида в чиято и да било къща и съзнавам, че постъпих идиотски, като отидох у доктора. Той настояваше. Нали беше лекар, а аз имах рана от куршум в ръката си. — Робърт хвърли цигарата си в камината. Тя остана да тлее върху чисто изметената каменна плоча — грозна и неприятна гледка. — Докторът може да умре и вината за това ще е моя — добави той.

Джак не каза нищо. Мълчеше сякаш от уважение към някой, който вече е покойник.

Робърт хвърли поглед към него.

— Е, ще тръгвам, Боб.

След като Джак си тръгна, Робърт осъзна, че не го беше попитал къде и как ще прекара тази нощ, не беше казал, че ще се противопостави на жена си и ще го скрие на тавана или в мазето за тази нощ. Рано или късно Джак ще възприеме, и то напълно, отношението на жена си, помисли си Робърт, Може би още днес следобед или довечера. Снощи Липенхолц му каза, че очакват зъболекарят да пристигне днес по обед. Робърт вдигна телефона и се обади в болницата в Ритърсвил.

— Засега няма промяна в състоянието на доктор Нот — каза гласът на сестрата.

— Благодаря ви.

А той какво очакваше? Бе излязъл от болницата само два часа преди това.

Робърт изсипа изстиналото си кафе в мивката. Взе недовършеното писмо до родителите на Джени. Беше го свалил от пишещата машина, когато се прибра късно снощи, беше го сгънал и сложил на писалището. Сега го смачка и го хвърли в плика за боклук в кухнята. Адресът им беше Франклин Авеню, номер 4751, Скрантън. Помнеше го от вестниците. Взе душ и се облече.

Пристигна в Скрантън малко преди един часа. По пътя се чудеше дали да се обади най-напред по телефона, или направо да звънне на вратата, но сега беше също толкова далеч от някакво окончателно решение, както и в началото. Спря обаче пред една дрогерия и влезе в телефонната будка. Обади се на полицията в Ритърсвил. Липенхолц не беше там, но служителят, с когото го свързаха, му даде исканата информация.

— Доктор Макуин идва тук с рентгеновата снимка. Имал само една рентгенова снимка на долната челюст. Каза, че никога не е работил върху горната челюст на Уинкуп, и затова не може да каже със сигурност… Не, не можа да определи.

— Да… разбирам. — Робърт благодари и затвори. Обиколи с блуждаещ, невиждащ поглед отрупаните рафтове в дрогерията.

— Мога ли да ви услужа с нещо, господине? — Пред него беше застанало русо момиче в бяла престилка.

Робърт поклати глава.

— Не, благодаря.

Излезе и се качи в колата си. Един полицай му обясни как да стигне до Франклин Авеню, но след малко му се наложи да попита отново в една бензиностанция. Улицата се намираше в голям и гъсто застроен квартал; от двете й страни досами платното бяха засадени дървета и нямаше тротоар, къщите бяха двуетажни, отпред с морава. Номер 4751 бе червена тухлена къща с бяла врата и бели первази. Пред вратата нямаше венец. Джени никога не му бе описвала как изглежда къщата й, но при вида й нещо го прободе, сякаш му бе позната, сякаш бе живял там с нея. Робърт паркира колата си съвсем близо до алеята, излезе и тръгна нагоре по правата каменна пътека. Чу се детски смях, Робърт се поколеба за секунда, след това продължи нагоре. Почука с чукалото от черно желязо.

На вратата се показа усмихната жена с дете, което се притискаше към краката й.

— Да?

— Мисис… тук ли живее семейство Тийролф?

Усмивката изчезна от лицето на жената.

— О, не, те са до нас — каза тя и му посочи с ръка. — На номер 4753.

— Благодаря ви. Извинявайте. — Робърт се обърна под втренчения й поглед и слезе обратно по пътеката. Вестниците очевидно бяха сбъркали.

Съседната къща беше изцяло тухлена, по-светла на цвят, по-голяма и по-солидна от предишната. И видът й изобщо не му подействува. Почувствува се обаче отпаднал и за момент си помисли, че не може да го направи. Но си го наложи.

Вратата отвори мъж с посивяла коса и увиснали бузи, по които бяха започнали да се образуват, торбички.

— Добро утро. Тоест добър ден — поправи се бързо Робърт. — Казвам се Робърт Форестър. — Човекът срещу него явно се сепна.

— Да. Какво…

— Дойдох да се видя с вас… исках да ви видя, защото…

— Кой е, Уолтър? — обади се женски глас.

Без да снема поглед от Робърт, мъжът се отмести, за да направи място на жена си.

— Това… този човек е Робърт Форестър.

Слисана, жената го погледна с отворена уста. Имаше същото лице като на Джени — продълговато и овално, и същите тънки устни. Русата й коса със сиви кичури беше опъната назад в кок.

— Добър ден, мисис Тийролф — каза Робърт. — Надявам се, ще ме извините, че дойдох така. Исках да се видя с вас.

— Ами… — промълви жената със същото смущение и болка, каквото изпитваше и Робърт. — Да… Джени много ни е говорила за вас. — Очите й се напълниха със сълзи.

— Влез вътре, мила — кимна мъжът към жена си. — Аз ще говоря с него.

— А, защо? — Беше се овладяла. — Видът ви… изглеждате по-иначе, отколкото смятахме.

Напрегнат, Робърт стоеше съвсем неподвижно.

— Исках да ви изкажа лично… да ви кажа, че много съжалявам за това, което…

Жената въздъхна дълбоко.

— Ще влезете ли? — попита с усилие тя.

— Не е необходимо, благодаря. — Робърт погледна лицето на съпруга й, което беше все още мрачно. Очите му бяха същите като на Джени. — Разбирам много добре, че каквото и да кажа…

— Влезте — прекъсна го жената.

Робърт влезе и последва жената в спретнат хол. Килимът и тапицерията на мебелите бяха осеяни с цветя. Сърцето му подскочи при вида на снимката над камината — стори му се, че е на Джени, но се оказа, че е на млад мъж. По всяка вероятност брат й, който беше в университета.

— Ще седнете ли?

Робърт й благодари, но остана прав. Мистър Тийролф застана между Робърт и вратата на хола. Майката на Джени седна на малкото канапе.

— Още не можем да повярваме, макар да съзнавам, че е станало — каза тя и докосна с бърз жест очите си. Но сега не плачеше. Вдигна глава и погледна Робърт. — Не ви ли каза нещо? Нещо, което да ви подскаже защо го е направила?

Робърт поклати глава.

— Нищо определено. Видях я в понеделник вечерта. Миналия понеделник. Тогава ми каза, че не искала повече да се виждаме. Попитах я защо. Не ми каза. Помислих си, естествено, помислих си, защото е смятала, че аз съм виновен за смъртта на Грег. Което не е вярно. Но реших, че това е причината. Никога не ми е минавало през ум, не може да поиска да се самоубие, че може дори да си го помисли — искам да кажа, сериозно. — Погледна бащата на Джени, които слушаше внимателно и с намръщено лице. — Въпреки че…

— Да? — каза мисис Тийролф.

Робърт облиза пресъхналите си устни.

— Доста често говореше за смърт и за умиране. Може би го знаете.

— О, да, знаем — каза мисис Тийролф с отчаян тон. — Малкото ни Зайче, да говори за смъртта!

— Не казвам, че това обяснява нещата, защото няма да е вярно. Но говореше за смъртта като за нещо, което нямаше търпение да опознае. Не знам как да се изразя.

Мисис Тийролф наведе глава. Съпругът и отиде при нея.

— Съжалявам — обърна се Робърт към двамата. — Говорих повече, отколкото трябва. Ще си вървя.

Бащата на Джени го погледна. Продължаваше да стои наведен над жена си, с ръка на рамото й.

— Разбрах, че днес ще определят самоличността на трупа, който намериха в реката. — В гласа му се усещаше характерната за германските езици отсеченост, въпреки че нямаше акцент.

— Преди малко говорих с полицията — каза Робърт. — Зъболекарят — доктор Макуин от Хъмбърт Корнърс, не могъл да каже със сигурност. Работил е само по долните зъби на Грег и… с една дума, огледът се е оказал безрезултатен. Не е била определена самоличността на трупа.

Мистър Тийролф кимна, без да каже нищо.

— Мистър Тийролф, искам да ви кажа още нещо — аз не бутнах Грег в реката. Сигурен съм, че той е жив. От това, което Джени ми е разказвала, знам, че и двамата много сте го харесвали.

— А, аз не го харесвах чак толкова — каза мистър Тийролф. — Той не беше… — Сви рамене, сякаш искаше да каже, че въпросът е вече без значение.

Мисис Тийролф въздъхна.

— Загубихме две деца — каза тя и погледна Робърт, — но ни остана още едно — Дон. — Посочи с глава снимката на полицата над камината и на устните й се появи нещо като усмивка. — След един месец завършва. Седнете.

Робърт седна, подчинявайки се на мекия й глас като на заповед. Остана още десетина минути. Мистър Тийролф най-сетне седна на канапето до жена си. Попитаха Робърт за работата му и дали смята да остане в Лангли. Той им каза, че може би ще отиде в Ню Мексико при майка си. С откровеност и непринуденост, които му напомниха за Джени, мисис Тийролф му каза, че десетина дни преди да се самоубие, Джени започнала да подозира Робърт в убийството на Грег. Приятелите й я били настроили. Двамата с мъжа й не знаели какво да мислят. Робърт долови нещо нередно в това, което чу, и се почувствува неловко — изведнъж Джени започна да изглежда някак глупава. Думите на родителите й го смутиха и той изпита желание да я защити и същевременно се засрами от себе си. Те дори не го попитаха за чувствата му към нея — сякаш знаеха бездруго, че Джени е държала на него повече, отколкото той на нея. Когато стана да си върви и мисис Тийролф предложи да му направи чай „за из път“, Робърт най-напред се трогна, след това, без да знае защо, се подразни. Отказа учтиво чая. Имаше чувството, че хем бяха установили контакт, хем не бяха. Към края на разговора им мистър Тийролф се държеше определено по-дружелюбно с него, отколкото в началото. Отношението на жена му беше отношение на добър по своята същност човек, чиято скръб е толкова голяма, че измества всяка ненавист и враждебност. Струпаше му се също, че мисис Тийролф го беше приела, без да се опитва да го съди, защото знаеше, че Джени го бе харесвала, дори обичала.

Дълго след като си тръгна, Робърт караше все така бавно и в главата му продължаваше да се върти разговорът, придружен от странно и необяснимо чувство на неудовлетвореност. Не съжаляваше, че отиде да се запознае с тях. Но и да не бе отишъл, щеше ли това да направи някому впечатление? Единствената разлика беше, че ако не го бе сторил, щеше да постъпи невъзпитано и малко като страхливец, но целта на посещението му не бе просто да получи удовлетворение, че е постъпил както трябва. Очевидно озадачеността, която изпитваше, идваше оттам, че мистър и мисис Тийролф не го познаваха, не познаваха напълно и собствената си дъщеря и следователно не можеха да преценят какво се е получило от тяхната връзка.

Минаваше пет, когато се прибра. Влезе в оголената къща и пред него се изправи тъжната гледка на куфарите и кашоните, които създаваха впечатлението, че задръстват хола поне от няколко седмици. Обади се в болницата. Отново му казаха, че „няма промяна“, а когато Робърт поиска да говори с лекаря на доктор Нот — доктор Пърсел, се оказа, че той не е там. Беше се видял с доктор Пърсел в болницата рано тази сутрин. Имаше чувството, че той не вярва доктор Нот да се оправи, но просто не го казва. В състоянието на доктор Нот действително нямаше промяна. Очите му го гледаха по същия начин както вечерта, когато Робърт хукна надолу по стълбите и го намери на пода.

Робърт си сипа уиски с вода, изпи половината и заспа на червеното канапе. Когато се събуди, вече се беше стъмнило и навън се чуваше цвъртене на скакалци. Все още беше рано за скакалци и появата им означаваше, че лятото ще е сухо. Запали лампата, отвори входната врата и излезе навън. Скакалците продължаваха да цвърчат и Робърт имаше чувството, че го обвиняват. Представи си стотици очи на скакалци огромни, кръгли, впити в него. Слезе от малката веранда. Лунният сърп се беше изкачил немного високо от дясната му страна и блестеше на фона на черното небе. Робърт ритна с крак някаква пръчка, вдигна я от земята и несъзнателно я хвана така, сякаш щеше да се бие с нея. Приближи се към храста с хортензиите и бавно го заобиколи. Нищо, разбира се. Защо изобщо си направи труда да погледне? Когато търсеше нещо, никога не го намираше. Особено ако му беше нужно. На около стотина метра избръмча кола, която сви в алеята на Колби. Само един прозорец светеше в къщата на Колби, но след минута светна още един на долния етаж и още един на горния. Колби беше високият мъж, който дотича пръв в къщата на Робърт след петте изстрела в четвъртък вечерта. Колби беше този, който обяви пред тълпата съседи същата вечер, че „младото момиче, дето се самоуби“ е оставало да спи у Робърт. Може би трябваше да се постарае да се сприятели с Колби още когато дойде да живее тук. Тогава Колби може би нямаше да се държи толкова враждебно с него. Само че не се беше постарал. Но Робърт си спомни, че малко след като се нанесе тук през февруари, на два пъти помогна на Колби да изчисти снега пред пощенската си кутия. Собствениците на кутии, до които не можеше да се достигне от прозореца на колата, не получаваха поща, тъй като пощенските служители не бяха длъжни да слизат от колите си, когато я разнасят. Но Колби се държеше така, сякаш беше забравил тази малка услуга и вероятно наистина я беше забравил.

Изведнъж Робърт чу нещо, което приличаше на стъпки по чакълестия път. Застана зад хортензиите. Беше тихо и спокойно, но след няколко секунди дочу бавни стъпки — нямаше съмнение, че бяха стъпки, — чийто звук се смесваше с цвъртенето на скакалците. Дали това беше полицейска охрана? Най-сетне? Едва ли, помисли си Робърт. В полицията надали знаеха, че той си е вкъщи тази вечер. Целият в слух, Робърт се наведе и стисна здраво дървото.

Пред погледа му се появи висока тъмна фигура — стоеше точно до алеята, там, където свършваше неговият парцел. Беше Грег. Грег се движеше към къщата: огледа се отляво и отдясно, след това отново се обърна към къщата и страничния прозорец откъм пътя — спуснатите транспаранти образуваха черен квадрат, ограден от тънки ивици светлина. Стъпвайки на пръсти, Грег се приближи към вратата. И двата пъти Грег беше стрелял през прозореца вляво от вратата.

Робърт прецени, че разстоянието между тях е пет-шест метра. За да стигне до прозореца, Грег трябваше да извърви още два-три метра, а тогава щеше да се скрие зад ъгъла на къщата и да излезе извън полезрението на Робърт. Точно сега, когато цвъртенето им му беше толкова нужно, скакалците бяха притихнали, сякаш, изпълнени с почуда и интерес, очакваха да видят какво ще стане.

Видя профила на Грег. Грег имаше съсредоточен вид, беше оставил пистолета между ръцете си върху ниския перваз и с палци се опитваше да повдигне прозореца. Робърт видя, че прозорецът се повдигна, но знаеше, че транспарантите покриват и перваза. Грег взе пистолета. Робърт хукна, пробяга разстоянието между тях и точно когато Грег се обърна към него, стовари дървото върху главата му.

Пистолетът гръмна.

Проснат на земята, Грег пъшкаше и се опитваше да се повдигне.

Робърт беше захвърлил дървото. Понечи да удари Грег с юмрук, но се въздържа. Грег не можеше да стане. Робърт взе черния пистолет, който лежеше до коленете на Грег. Грег изпсува, без да вдига поглед от земята. Робърт чу как някой тича по пътя — стъпките идваха откъм къщата на Колби.

— Вие ли сте, мистър Колби? — извика Робърт.

Колби беше с ловна пушка.

— Какво става тук?

Грег се опитваше да се изправи и на няколко пъти се бутна в къщата, като че ли беше пиян.

— Копеле — промърмори задъхан той. — Копелета…

— Това е Уинкуп — каза Робърт.

— Какво правите с този пистолет? — попита Колби тихо, без да снема поглед от пистолета в дясната ръка на Робърт.

— Взех го от Уинкуп — каза Робърт. — Бихте ли останали при него, докато намеря нещо да го вържа? — Робърт остави слисания Колби и влезе вътре.

Пластмасовото въже, което търсеше, не беше нито в първия, нито във втория кашон. Най-сетне го намери в кашона, където бе прибрал галошите и по-голямата част от обувките си. Докато вървеше към вратата, размота розовото въже. Колби стоеше в светлината близо до предната веранда и го гледаше; държеше пушката напряко на тялото си, готов да я насочи и да започне да стреля. Грег беше на няколко метра от него.

— Къде му е пистолетът, мистър Форестър? — попита Колби.

— Вътре — каза Робърт и направи жест с глава.

— Бихте ли му го донесли? — каза Колби.

На Робърт му трябваха няколко секунди, за да разбере какво говори Колби.

— А, не, не бих — каза Робърт и тръгна с въжето към Грег, който отстъпи назад. Грег сви ръцете си в юмруци, готов да се бие. Робърт сви на свой ред десния си юмрук, но точно преди да го стовари върху Грег, чу гласа на Колби:

— Не мърдайте, Форестър!

Робърт се обърна към Колби и направи няколко крачки назад, за да може да вижда и него, и Грег.

— Може би не ме разбрахте, мистър Колби? Това е Грег Уинкуп, този, който стреля по мен. Сега косата му е по-къса, но…

— Така значи — каза Колби. — И да е Уинкуп, и да не е, вие кой сте, че да го връзвате? — Свъси посивелите си рунтави вежди. — Ще влезете вътре и ще му донесете пистолета, за да не почна аз да стрелям.

Робърт се опита да каже нещо, но само изпъшка. Колби направи рязък жест с пушката си, като продължаваше да я държи напряко.

— Защо не ме оставите да се обадя на полицията? — попита го Робърт. — Нека те решат. Съгласен ли сте?

Устата на Колби се изкриви в странна усмивка. Погледът му беше колеблив като на човек, който крие нещо.

— Донесете пистолета, Форестър. Той казва, че не е Уинкуп. Защо трябва да вярвам на вас? — Тежката фигура на Колби се завъртя и се приближи към къщата. Пушката беше все още насочена срещу Робърт. — Хайде!

Робърт се изкачи по стъпалата и влезе вътре. Пистолетът лежеше върху масата.

— Чакам ви. Хванете го за цевта и го вдигнете — изръмжа Колби.

Робърт се усмихна неспокойно. Какъв беше смисълът да го хване за дръжката и да го насочи срещу Колби? Колби ще изпразни пушката си в него, той ще стреля срещу Колби и каква ще е ползата от това? Робърт хвана пистолета за цевта.

— Сега излезте навън и му го дайте.

Робърт излезе. Грег продължаваше да стои на същото място или може би се беше отдалечил на няколко крачки от къщата. Когато застана между него и къщата, Робърт спря.

— Вървете — заповяда му Колби.

Грег направи няколко крачки, за да си вземе пистолета — пристъпваше така, сякаш се страхуваше от Робърт. Долната му устна беше увиснала.

— Убиец! — каза той и грабна пистолета.

Робърт отпусна празната си дясна ръка. Видя как Грег прибра пистолета в джоба на черната си мушама. След това се обърна и тръгна надолу с бързи и малко несигурни стъпки. Няколко секунди по-късно изчезна в тъмнината. Робърт се обърна към Колби, погледна пушката и мина покрай него, за да се изкачи по стъпалата. Колби го последва заплашително и стъпи пръв на верандата. Робърт спря.

— Мога ли да се обадя на полицията? Или имате нещо против полицията?

— А, защо, нямам — изсумтя глуповато Колби.

— Радвам се. — Но в края на краищата, помисли си Робърт, защо пък да няма нищо против полицията? Да не би полицията да бе помогнала?

Колби не влезе вътре. Остана на верандата, откъдето наблюдаваше Робърт през отворения прозорец.

Робърт си помисли, че той остана само за да разбере дали полицията ще дойде, или не. Или може би се чудеше как да се оправдае пред тях. Сигурно щеше да им каже нещо като: „Ами на мен не ми приличаше на Уинкуп, а и той каза, че не е Уинкуп… Когато дойдох тук, Форестър му беше взел пистолета.“

Робърт сложи ръка на слушалката и в този момент телефонът иззвъня. Вдигна го.

— Обаждаме ви се от болницата в Ритърсвил — каза женски глас. — С мистър Форестър ли говоря?

— Да.

— Искаме да ви съобщим, че състоянието на доктор Нот се влоши през последния час. Пулсът му отслабна значително. Сложиха му кислородна маска, но лекарите смятат, че шансовете му са не повече от петдесет процента… — Гласът продължаваше — гладко и спокойно.

Робърт затвори очи.

— Да… да, благодаря ви. — Постави обратно слушалката и погледна Колби, който беше влязъл вътре и стоеше на вратата; погледна високата му тромава фигура, грубоватото червендалесто лице, очите, нямащи и половината от интелигентността на кучето, което застреляха миналата вечер.

— Какво беше това? — Колби имаше предвид телефонния разговор.

— Нищо — каза Робърт и вдигна телефона, за да се обади на полицията в Ритърсвил. Промени решението си и вместо това набра номера на полицията в Лангли.

— Обажда се Робърт Форестър, улица Гърсетър. Няма нужда да го записвате. Грегори Уинкуп беше тук преди малко и сега сигурно е… всъщност след няколко минути може би ще бъде в Лангли, за да вземе автобус или такси. С черна мушама и късо подстригана коса. Носи пистолет. — Робърт затвори телефона и отново погледна Колби. Колби не беше мръднал от мястото си. Не изпускаше Робърт от поглед, сякаш се страхуваше, че може да се опита да офейка или пък да му направи нещо.

— Защо не седнете, мистър Колби?

— Не ми се седи. Благодаря.

Робърт пак погледна телефона и — с чувството, че върши нещо безполезно — го вдигна, набра централата и даде на телефонистката номера на полицията в Ритърсвил. Този път си го спомни. Поиска да говори с Липенхолц, но той не беше там.

— Какво има, мистър Форестър? — запита го мъжки глас.

— Грегори Уинкуп беше преди малко тук и изчезна — каза Робърт. — Преди няколко минути се обадих на полицията в Лангли, защото по всяка вероятност се е отправил натам.

— Сигурен ли сте, че беше Уинкуп? Добре ли го видяхте?

— Да, много добре.

— Кога се случи това?

— Преди две или три минути.

— Хм, добре, в такъв случай ще сигнализираме. Ще пратим и човек да поговори с вас — добави той.

Робърт затвори. След колко ли време ще пратят някого, чудеше се той. Веднага? След час?

— Ще дойдат от полицията — каза той на Колби. — От Ритърсвил.

— Хубаво — отвърна Колби.

Робърт смяташе, че след като ще идват от полицията, Колби ще отслаби бдителността си, но той продължаваше да стои пред вратата като гвардеец, хванал пушката си на оръжие.

— Нещо за пиене? — попита го Робърт и взе чашата си: беше полупразна и вътре нямаше лед.

— Не пия — каза Колби.

Робърт придърпа стола, седна и запали цигара.

— Неди! Тук ли си, Неди? — извика женски глас.

— Тук съм, Луиз! — отвърна Колби през рамо.

По верандата се чуха тежките стъпки на жената. Тя се показа на вратата, отворила широко очи — едра и пълна жена на около петдесет години, с кръгло белезникаво лице и ръце, пъхнати в джобовете на овехтяла жилетка.

— Какво става, Неди?

— Ей този беше с пистолет, когато дойдох — каза Колби. — Разправя, че един друг, дето беше тук, бил Уинкуп — оня, дето го търсят.

— Я гледай — промърмори жената и се вторачи в Робърт, сякаш го виждаше за пръв път, въпреки че си бяха казвали „добър ден“ или „добър вечер“ десетина пъти, откакто той живееше тук.

Робърт продължаваше да пуши мълчаливо.

— Че и пияница отгоре на всичкото — каза Колби.

24

В единадесет и четвърт тръгваше последният автобус за Трентън, а оттам Грег смяташе да вземе влак за Ню Йорк. Въпреки всичко най-лесно можеше да се скрие в Ню Йорк, пък от там щеше да е близо до Ники, в случай че му потрябват още пари. Искаше да си почине малко и да обмисли следващия си ход. На главата му беше излязла ужасна цицина, но за щастие нямаше кръв или поне беше съвсем малко — от една драскотина, и не бе потекла по ризата му. Единственото му желание в момента беше да се строполи някъде и да заспи. Оставаха му петнадесет минути до автобуса и за да убие времето, влезе в закусвалнята срещу автогарата. Там беше по-сигурно, отколкото на пейката в чакалнята, макар да не му се вярваше Форестър да е успял да се обади на полицията. Онзи услужлив съсед с ловната пушка може и да не му е позволил. Грег се усмихна на себе си, като си помисли колко услужливи съседи имаше Форестър. Беше разбрал много лесно например къде е отишъл Форестър в събота вечерта. Обади се на един от съседите му, чието име бе запомнил от пощенската кутия — Хъксмайер. Каза, че къщата му е наблизо, и дали Форестър продължава да живее там? С огромна охота мисис Хъксмайер му разказа — без да го пита кой е — как към единадесет часа същата сутрин колата на Форестър минала покрай тях заедно с колата на доктора — доктор Нот от Ритърсвил, който бил толкова луд, че останал при Форестър цяла нощ; тя се надявала, че Форестър няма да се върне никога вече, защото снощи видяла, че багажът му е опакован и готов за заминаване, и прав му път! В днешните вестници пишеше, че докторът все още се държи. Грег съжаляваше за старчето. Искаше да изчака Форестър да дотича долу след изстрела, но в този проклет квартал имаше толкова много къщи, че се уплаши, когато пистолетът изтрещя, и хукна да бяга.

Погледна се в огледалото зад щанда със закуски и бледата му усмивка изчезна. Потопи една салфетка в чашата с вода и избърса калните петна по бузата си. Под очите му имаше тъмни кръгове. Беше брадясал. Спомни си с известно съжаление, че мина покрай мястото, където беше захвърлил куфара си недалеч от къщата на Форестър. Не искаше да се товари с куфар, а и нямаше нищо ценно — самобръсначка за един долар, четка за зъби и няколко мръсни ризи. Нали пистолетът му си беше у него. Отхапа от сандвича. Беше отвратителен — тъпичко кюфте с дъх на гранясала мазнина, но Грег го поля обилно с кетчуп и го изяде лакомо. След това остави петдесет цента, за да не се излага повторно на погледа на сервитьорката, и се отправи към автогарата.

Видя, че автобусът ще е полупразен. Нямаше билет. Щеше да си купи от шофьора. Беше повдигнал единия си крак, за да се качи на първото стъпало, когато нечия ръка докосна рамото му. Грег се обърна и видя мъж в син костюм и с шапка и друг точно зад рамото му, който също го гледаше втренчено. За момент коленете му омекнаха, но веднага дойде на себе си.

— Минете — каза Грег и направи знак на мъжа да се качи преди него.

— Уинкуп? — попита онзи, който продължаваше да го държи за рамото.

— Той е, той е — каза другият отзад.

Грег погледна наляво и надясно. Беше безполезно да се опитва да се измъкне и да побегне, както и да изпробва пистолета си. Обзе го паника, идеше му да изкрещи.

— Не се опитвайте да бягате, Уинкуп. Да вървим. — Ръката се спусна надолу до лакътя и го стисна здраво.

Другият вървеше след тях, пъхнал ръка в джоба на сакото. Заведоха го до една тъмна кола, паркирана до участък от тротоара, маркиран с яркожълта боя. Там му поискаха пистолета и Грег го извади от джоба си, за да им го даде. Направиха му знак да се качи в колата. Седна отзад заедно с втория цивилен. Появи се и трети, който се ухили и седна отпред до шофьора. Започнаха да си говорят за него, като че ли той беше някакво животно, което са хванали в капана си. Шофьорът се изкиска. Споменаха някакъв човек на име Липенхолц.

— Докторът май ще хвърли топа — каза единият.

— Ъхъ.

Изведнъж човекът до шофьора се обърна назад и се вторачи за няколко секунди в Грег със спокойно и усмихнато изражение.

Грег отвърна на погледа му. Тепърва щеше да каже онова, което имаше да казва, а то не бе никак малко.

— За Ню Йорк ли бяхте тръгнали, Уинкуп?

— Да — каза Грег.

— А какво има там? — Тонът беше весел и шеговит.

— Приятели. Много приятели — отговори Грег.

— Например?

Грег не отговори.

Грег никога не беше виждал полицейския участък в Лангли и не помнеше да е минавал покрай него с колата си. Влязоха вътре, в коридора минаха покрай маса, зад която седеше полицай, и влязоха в помещението вляво, където зад дълга и ниска преграда работеха няколко полицаи по ризи.

— Грегори Уинкуп — каза един от цивилните, които дойдоха с Грег. — Току-що го прибрахме от автогарата.

Всички полицаи вдигнаха глава. Погледнаха го с интерес.

— Съобщете на момчетата в Ритърсвил — каза вторият цивилен. — Съобщете и на Липенхолц.

След това един от полицаите зад преградата взе голяма тетрадка и отиде с нея до бюрото в дъното на помещението. Записа името на Грег, възрастта му, местоработата и името на работодателя. Двама от цивилните останаха да слушат. Третият се отдалечи — изглеждаше отегчен. След това казаха на Грег да седне на пейката и единият от цивилните започна да го разпитва. Къде е бил последните няколко дни? В хотел в Плимптън — град на около петнадесет мили от Лангли. Той ли е стрелял в къщата на доктора снощи? Да. Той ли е стрелял в къщата на Форестър в Лангли? Да. И двата пъти? Да. Бил ли е в къщата на Форестър тази вечер? Да. Грег отговаряше натъртено и кимаше с глава при всяко „да“. Бил ли е в Ню Йорк двете седмици, през които се е криел? Да. Къде е нощувал там? В хотел. Кой хотел? Грег се измори от отегчителните въпроси. Караха го да се измъчва така, както се измъчваше в училище като дете, когато искаха от него да изброи петте най-големи реки в Южна Америка и да назове най-високите планини в Съединените щати. Монотонният глас, с който отговаряше, не бе неговият.

— Може ли да пийна нещо? — попита Грег. — Няколко глътки, и ще отговарям по-добре на въпросите ви.

Този, който го разпитваше, се поусмихна и се обърна към седналия зад бюрото полицай.

— Може ли да пийне, Стю? Мисля, че може, а?

— Както казват, „In vino Veritas“[31] — отговори полицаят. — Мисля, че има малко в онова шкафче.

Цивилният отиде в другия край на помещението и се върна с бутилка уиски, от която наля малко в картонена чаша.

— Вода?

— Не — каза Грег и пое с благодарност чашата. Изпи половината на един дъх.

— А сега — големият въпрос, който ще ви донесе най-много точки — каза цивилният. — Какво се случи онази вечер, когато се сбихте с Форестър при реката?

Известно време Грег не отговори.

— Кой кого нападна? Дадохме ви да пийнете, Уинкуп, не ви ли се поразвърза езикът? Ако моите въпроси ви отегчават, в Ритърсвил ще ви побъркат. Кой кого нападна?

— Аз го нападнах — каза Грег. — Исках да го набия, но той се опита да ме пречука. Мъчеше се да ме бутне в реката и на два пъти успя. Втория път едва излязох. Форестър беше изчезнал. Трябва да съм си ударил главата в нещо, защото бях като… защото припаднах. Когато действително дойдох на себе си, видях, че съм тръгнал по пътя и съм изминал немалко разстояние…

— Кой път?

— Този, който минава покрай реката. Не видях колата си. Не си спомням да съм я търсил изобщо. Просто вървях. И изведнъж… изведнъж ме хвана яд. Рекох си: Форестър се опита да ме пречука и сега аз ще направя така, та всички да си помислят, че действително е успял. Ще го изкарам виновен, защото си го заслужава. — Ядът му дойде на помощ и заедно с чашата уиски му вдъхна самоувереност. — Но не всичко беше обмислено толкова добре предварително. Дълго време бях като човек с временна амнезия. — В израза имаше нещо успокояващо и солидно. През последните три седмици Грег често си го бе повтарял наум с чувството, че някой ден може и да му се наложи да го използува.

Но цивилният гледаше с усмивка полицая зад бюрото, който беше спрял да пише и седеше със скръстени ръце.

— Няколко дни не бях съвсем на себе си — каза Грег.

— И след това къде се озовахте?

— В Ню Йорк.

— Откъде намерихте пари, за да се издържате през всичкото това време?

— Имах в себе си.

— Колко?

— Ами около двеста.

— Двеста? Така ли носите по двеста долара в себе си? Убеден съм, че с парите, които сте носели, е нямало да издържите две седмици, особено по хотели и така нататък.

Грег мразеше да го наричат лъжец, мразеше да се държат пренебрежително с него.

— Защо не се позанимаете с Форестър? Той прелъсти момичето и след това го докара до самоубийство! Защо трябва с мен да се заяждате? — Грег изпи на един дъх остатъка от уискито.

Цивилният остана спокоен, усмихваше се едва забележимо.

— Кой ви даде пари? Някой в Ню Йорк? Някой приятел в Лангли? В Хъмбърт Корнърс? Или в Ритърсвил?

Грег мълчеше.

— Значи в Ню Йорк? Там имате ли приятели?

— Навсякъде имам приятели.

— Кой по-точно в Ню Йорк? Защо изобщо отидохте там?

— Една дама, за да бъда по-точен — каза Грег. — Не искам да споменавам името й.

— Хайде сега! Няма да ви повярвам, ако не ми кажете името й.

— Добре тогава, ще ви го кажа. Мисис Вероника Юрген, бившата мисис Форестър — каза Грег и се изпъчи. — Тя познава Форестър, и то доста добре. Нали му е била жена. Тя ми даваше пари и съвети.

— Какви съвети?

— Да не се отказвам — отговори Грег. — Да не се отказвам, докато не пратя Форестър там, където му е мястото — в лудницата или в затвора.

— Хм. В апартамента й в Ню Йорк ли се криехте? Давала ли ви е изобщо убежище там? Отговаряйте малко по-бързичко, Уинкуп.

— Не, макар че ме е канила.

— Какво значи „канила“? — попита цивилният с раздразнение. — На вечеря?

Другите полицаи се изкискаха.

— Да, например. Никога не съм ходил.

— Хм. Дайте ми телефона й.

Грег се поколеба. Но те ще намерят номера й, дори и да не им го каже. Затова им го каза. Цивилният отиде до преградата и поиска да го свържат.

Обадиха се у Ники, но напразно.

— Кой друг? — попита цивилният, след като се върна при него. — Кои друг ви помагаше в Ню Йорк?

Грег се намръщи.

— Какво значение има кой ми е помагал?

— А, най-обикновено любопитство, Уинкуп. Да си попълним онова, което ни липсва. — Цивилният се ухили срещу него.

Грег видя, че са престанали да записват. Сега просто го дразнеха. В този момент влязоха трима души — двама полицаи и един цивилен с наперената походка на ченге. Беше нисък, със сив костюм и сива шапка, нахлупена отзад на тила му. Викаха му Липи. Значи това беше Липенхолц. Сега Грег си спомни, че беше срещал името му във вестниците. Беше следовател. Цивилният, който разпитваше Грег, разказваше на Липенхолц нещо с нисък глас, а Липенхолц гледаше Грег и кимаше с глава.

— Да, преди малко бях при Форестър — каза Липенхолц и се захили. — Съседите на Форестър…

Грег не можа да чуе по-нататък. След това Липенхолц каза:

— Така ли? Това е интересно. Значи бившата мисис Форестър.

— Опитахме се да се свържем с нея по телефона. Не отговаря.

Липенхолц даде знак и един от полицаите, които бяха дошли с него, се приближи до Грег и извади от джоба си белезници.

— Това е напълно излишно — каза Грег и стана, готов да си тръгне.

— Дайте си тук ръката — отговори му полицаят.

Едната гривна се заключи около дясната ръка на Грег, а другата — около лявата ръка на полицая.

После се качиха в една кола и пътуваха дълго и в мрак до Ритърсвил. Само дванадесет мили — Грег знаеше, че са толкова, — но му се сториха двойно повече. Липенхолц и полицаите говореха за футбол и не му обръщаха никакво внимание. Пристигнаха в полицейския участък в Ритърсвил — по-потискаща и стара сграда от онази в Лангли. Там трябваше да отговаря на същите въпроси. Очакваше, че Форестър също ще е в полицията, и изпита известно облекчение, когато не го видя. И тук го попитаха дали той е стрелял в къщата на Форестър, но този път Липенхолц имаше и датите.

— В какво ме обвинявате? — недоумяваше Грег. — Защо се държите с мен така? — Беше все още с белезници, седнал, а полицаят до него стоеше прав.

Липенхолц избухна в смях и от устата му излетяха кълбета дим.

— Нападение с телесна повреда, нападение със средна телесна повреда и убийство, ако докторът умре.

— Убийство или непредумишлено убийство? — попита Грег.

— Убийство. Искали сте да улучите Форестър, а сте улучили друг човек, който може и да умре. Това е убийство, Уинкуп.

Грег почувствува как нещо в стомаха му се преобърна.

— Той още не е умрял.

— Още не е.

— И няма да умре от моя куршум — каза Грег. — Нали прочетох във вестниците. Ще умре от мозъчно сътресение.

— Точно така — подхлъзнал се е и е паднал — каза Липенхолц с отвращение. — Та значи отидохте в Ню Йорк — и какво стана след това?

— Отидох в хотел.

— Кой хотел?

— „Съсекс Армс“.

— Я да видим — каза Липенхолц и разгърна един бележник. — От седемнадесети до двадесети май. Разбрах, че сте получавали пари и, така да се каже, морална подкрепа от бившата мисис Форестър.

— Да.

— Дайте ми телефонния й номер.

— Не разбирам защо трябва да я безпокоите. Тя не е направила нищо.

Липенхолц само го погледна и се усмихна отегчено. Един от полицаите се изсмя. Около тях стояха пет-шест полицаи и ги слушаха.

— Дайте номера — повтори Липенхолц.

Грег го даде.

Този път им се обадиха. Липенхолц взе слушалката.

— Мистър Юрген? Мога ли да говоря с жена ви? Обаждаме се от първи полицейски участък в Ритърсвил… Много е важно… Да. Благодаря ви. — Отново погледна Грег и се усмихна, този път самоуверено.

Грег дръпна ръката на полицая, за да си вземе още една цигара. Неговите бяха свършили, но един от полицаите бе сложил почти празен пакет „Лъки Страйк“ на масата до него.

— Мисис Юрген? Обажда ви се следователят Липенхолц. Току-що хванахме Грегори Уинкуп… Да… Ами само преди няколко минути беше на автогарата в Лангли, така че съвсем не е умрял, мисис Юрген — усмихна се Липенхолц и намигна на един от полицаите, които стояха до него и слушаха. — Защо? Защото той казва, че е ваш приятел или че вие сте негова приятелка. — Докато слушаше, Липенхолц поотдалечи слушалката от ухото си.

От мястото си Грег чуваше гласа й, но не и какво казва. Липенхолц поклати глава и се усмихна на колегите си.

— Аха. Но вярно ли е, че сте му давали пари, докато е бил в Ню Йорк?… Хм. Дадохте или заехте?… Аха… Вижте… — Прекъснаха го. — Не мога да ви кажа, мисис Юрген. Надявам се, че няма да го направите. — Тонът му беше приятен. — Мисис Юрген, ще имате възможност… — Липенхолц погледна един от полицаите, поклати глава и въздъхна. Закри с ръка мембраната и каза: — На тази не можеш да й затвориш устата. — Сетне махна ръката си и добави: — Мисис Юрген! Всичко това е безкрайно интересно, но нас ни занимават конкретни въпроси от юридически характер. Може би ще е по-добре да дойдете в Ритърсвил и… Добре, в такъв случай ще трябва ние да дойдем при вас… Не, не мога, но в скоро време… Няма да забравим, уверявам ви. Дочуване, мисис Юрген. — Липенхолц затвори телефона и погледна Грег. — Ама и вие имате една приятелка, Уинкуп…

— Какво искате да кажете?

— Тя казва, че ви е дала пари, защото сте били без пукнат грош, но при условие, че ще се върнете в Пенсилвания и ще съобщите на полицията, че сте жив.

Грег подскочи на стола.

— Как не! Тя искаше да остана в Ню Йорк. Тя… тя сигурно се е уплашила, за да каже такова нещо.

— Вие сте абсолютно прав — уплашила се е. Тя ви е помагала и ви е подстрекавала… А, по дяволите. Е, Уинкуп, мисля, че този път наистина ще ви повярвам. Но тя каза, че не ви е никаква приятелка и че е искала да си вървите вкъщи.

— Ха! — Грег направи рязък жест, при което цигарата изхвръкна от пръстите му. — Тя въобще не искаше да си тръгвам от Ню Йорк. Но Форестър дошъл при нея и й казал, че според него тя знае къде съм, и затова ми каза да се махна от Ню Йорк и ми даде още малко пари.

— Хм. Тя каза нещо съвсем различно. Нарече ви скитник и пройдоха.

— Виж ти! Тя спа с мен — каза Грег. — Два пъти.

— Така ли? Това е интересно. Може би. Но без значение. — Липенхолц тръгна срещу него, с ръце в задните джобове под сакото. — А какви са отношенията ви с мистър Юрген? И той ли ви е приятел?

— Да — отговори Грег, без да се колебае.

— Приятно му е, че спите с жена му, така ли?

Грег мълча около две секунди, през които се опитваше да измисли отговор, но Липенхолц му обърна гръб и започна да говори с един от цивилните. Дръпнаха Грег да стане. Говореха, че трябвало да го затворят за тази нощ. Позволиха му един телефонен разговор и най-напред Грег помисли за Ники, след това обаче реши да се обади на родителите си. Ще ги помоли да намерят пари, за да го освободят под гаранция.

Двадесет минути по-късно Грег лежеше по корем върху тясното и твърдо легло в килията си. Беше сам. В килията беше тъмно, с изключение на триъгълника светлина, която проникваше чак от коридора, от другата страна на дебелите решетки. От една от килиите — може би съседната — се чуваше силно хъркане като на човек, който е препил. Грег притисна лице до грубото одеяло и в ушите му отново прозвуча разговорът, който току-що бе водил с родителите си. „Как можа?… Защо, Грег?“ Отново прозвуча пискливият глас на майка му, която почти извика от радост, когато чу гласа му. Попита: „Добре ли си, скъпи? Нали ти няма нищо“, а после: „Как можа?… Защо, Грег?“ Като че ли Грег можеше да обясни по телефона защо, и то когато около него стояха половин дузина ченгета и го слушаха. Дори не му позволиха да се обади от автомата на участъка, ами трябваше да говори от телефона, от който Липенхолц беше разговарял с Ники. „Аз имам приятели, мамо, стига си се притеснявала! — изкрещя тогава Грег и ченгетата избухнаха в смях. — Имах амнезия!“ — След това изуменият студен тон на баща му, така добре познат на Грег — тонът, с който баща му говореше винаги когато беше побеснял от яд, тонът, след който идваше коженият ремък, когато Грег беше дете, и лицето на баща му се изкривяваше от ярост. „Ще дойда веднага щом успея, Грег.“ Сега баща му беше точно в такова настроение, но независимо от това ще намери пари. Ще разбере каква сума е необходима, за да го освободят под гаранция, и ще я осигури колкото може по-скоро, дори още тази вечер, помисли си Грег, защото според него няма по-голям позор от този да лежиш в затвора. Грег се изви и захапа одеялото със зъби. И шефът му Алекс сигурно ще се направи на много добродетелен и праведен. Нека го ругаят, нека го корят, какво го интересува? Не беше сторил нищо, за да го тикнат в затвора. Това беше просто смешно. Ако проклетите ченгета смятат, че е чак толкова виновен, тогава не по-малко виновна беше и Ники. Не беше действувал съвсем сам. Ники ще му помогне. Беше й симпатичен, много симпатичен. Грег беше сигурен в това.

По коридора се чуха стъпки. Някой от проклетите надзиратели, помисли си Грег. Или може би баща му вече е успял да направи нещо, за да го измъкне. Колко време беше минало? Грег се протегна напред, за да види на светлината колко е часът. Часовникът му показваше един без десет.

— Току-що говорих пак с мисис Юрген — каза Липенхолц. — Вашата приятелка. Казах й, че сте ни разказали за отношенията си с нея. Трябва да ви съобщя, че не й стана никак приятно.

— Така ли? Сигурно го е отрекла?

— Ъхъ, и е бясна, задето сте го казали. Просто се отбих да ви предупредя, че ще дойде да ви види.

Грег го погледна.

— Кога? Тази нощ?

— Ъхъ, толкова е бясна. Казах й, че тази мощ не можем да пуснем никого при вас, но това не я спря. Обадих и се, за да й съобщя, че рано сутринта ще изпратим човек да поговори с нея, но тя ми отвърна: „Съмнявам се, че ще си бъда вкъщи, така че не си правете труда“, или нещо такова и аз й отговорих: „Благодаря ви, това ще ни спести разкарването.“ Приятни сънища, Уинкуп. — Липенхолц си тръгна.

Грег си представи как Ники стои в приемната на участъка и настоява да влезе при него — а те, разбира се, няма да я пуснат, — представи си гласа й и стисна зъби. Тя ще трябва да почака до шест, седем или осем часа — докато баща му успее да намери пари, за да го освободят под гаранция. Тогава поне ще могат да поговорят насаме. Никак не му се искаше да говори с нея тук, в участъка, където непрекъснато се въртяха по десетина ченгета с наострени уши. Свали си връзката, пусна я на пода и се опита да заспи. Изведнъж се сети за Форестър и мисълта го порази като мълния. Беше си помислил за Форестър още щом го хванаха на автогарата, но сега, в тъмната килия, мисълта беше много по-мъчителна и го караше да се мята неспокойно върху коравото легло. В този момент Форестър сигурно вече знае, че той е затворен в Ритърсвил. Форестър сигурно злорадствува.

Но той беше спал с Ники на два пъти — да, на два пъти — и никой не можеше да го отрече. Даже и Ралф знаеше или поне го подозираше. Два пъти, и Ники щеше да дойде при него още много пъти, ако беше останал в Ню Йорк. За момент възтържествува. Но само за момент. Трябваше да се подготви, да обмисли как да се защити. Ще каже, че един-два дена не е бил на себе си. След това, когато осъзнал какво е направил и си дал сметка, че Форестър може да бъде обвинен в убийство, се поуплашил и не посмял да се върне. Решил да види докъде ще стигне играта. И тук Ники ще трябва да го подкрепи, да каже, че се е опитала да му помогне и му е помогнала. Форестър не само заслужава да бъде наречен убиец — веднъж, когато били на лов, му каза Ники, той действително убил човек. Дошъл един мъж в бунгалото им и ги заплашил, защото били убили много сърни, а Форестър му разбил главата с приклада на пушката, след което го заровил в горичката. Докато му разказваше случката, Ники плачеше от вълнение и сподели, че никога досега не била имала смелостта да каже на когото и да било, защото Форестър я бил заплашил, че ще я убие, ако си отвори устата. Грег се чудеше дали да каже на полицията за това убийство. Работата обаче беше там, че Грег не бе напълно сигурен дали Ники бе казала истината, а една лъжа срещу Форестър би могла да му навреди, вместо да му помогне.

25

Ники не се появи. Баща му дойде в шест и половина с удостоверение — или чек — за двадесет хиляди долара, необходими, за да пуснат Грег под гаранция. Беше донесъл и една вълнена риза на зелени и черни шарки — от старите ризи на Грег, която майка му намерила вкъщи, и чифт чисти светлокафяви работни панталони, които му бяха много големи, но Грег им се зарадва и отиде в килията да се преоблече. Липенхолц го нямаше. Всичко мина леко.

Баща му продължи да мълчи с каменно изражение дори когато с Грег останаха сами на тротоара пред участъка. Беше неделя и по улиците цареше мъртвило, сякаш всичко живо бе измряло — с изключение на полицаите в участъка, разбира се. Отначало баща му не можеше да си спомни къде е паркирал колата. След това, когато най-после се качиха в стария черен шевролет с две врати и изминаха една-две преки, го попита:

— Къде искаш да отидеш, Грег?

— У дома — каза Грег. — Господи! У дома, разбира се.

— У нас?

— У дома, казах. В Хъмбърт Корнърс, татко. Извинявай — добави той с нетърпелив тон. — Мислех, че знаеш. Естествено, че искам да се прибера у дома.

Няколко секунди мълчание, след което баща му каза:

— Тия две седмици не си имал особено желание да се прибереш, така че нямаше откъде да знам.

— Татко, моля те, недей започва. Много те моля.

— Знаеш ли какво ми е струвало да ти намеря пари за гаранцията? — каза баща му и му хвърли поглед през рамо. — Знаеш ли, че нямаше да мога да го направя, ако по една случайност мой приятел, адвокат, не се познаваше със съдията? Било несъвместимо със съдебната практика, казал съдията. Трябвало да стане в присъствието на петима души — областния прокурор, прокурора…

— Ох, татко, нали успя? Не ми се слуша всичко това.

— Може и да не ти се слуша, но мисля, че трябва да го чуеш. Какво преживях тази нощ, докато успея да набавя парите — и това е всичко, което имам — само и само да не лежиш в затвора!

Грег се сепна от треперещия глас на баща си и повече не възрази. Да лежиш в затвора, беше позор за цялото семейство. По-големият брат на Грег — Бърни, беше донесъл много огорчения на родителите си, тъй като не можа да се задържи на работа, не се ожени и накрая се пропи. В момента беше в Сан Диего, но какво правеше там, никой не знаеше и все едно, че беше умрял. Родителите му го бяха зачеркнали и бяха насочили всичките си надежди към него — Грег. Бяха стоварили прекалено голяма тежест върху него, помисли си Грег. Затова не можеха да се примирят с грешките му — каквито и да са те.

— И освобождаването ти щеше да струва пет пъти повече, ако докторът беше умрял — добави баща му. — Чух, че е много вероятно да умре.

— Добре, татко, но той…

— Не мога да те разбера, Грег. Нито аз, нито майка ти. Не можем да те разберем.

— Добре тогава, ще ти кажа! — викна Грег. — Той уби момичето ми. Разбра ли? Опита се да убие мен. Той е ненормален. Той е…

— Кой?

— Как кой? Форестър! Робърт Форестър! За бога, татко, да не мислиш, че съм мръднал?

— Добре, добре. И аз предположих, че става дума за Форестър — каза баща му неспокойно и Грег го погледна.

Беше около педя по-нисък от Грег и макар да бе само на петдесет и шест години, изглеждаше доста по-възрастен. Изопнатото лице, приведените над волана рамене издаваха напрежението, което бе преживял. А и напоследък страдаше от бъбреци и болки в гърба. Косата му бързо побеляваше. Още сега работеше на половин ден и Грег знаеше, че се е примирил с бързо приближаващата старост. Работеше като районен контрольор в една фирма, притежателна на складове.

— Оттук наляво — каза Грег. Щяха да минат по най-краткия път до Хъмбърт Корнърс.

— Форестър се е опитал да те убие? Искаш да кажеш, при реката? — попита баща му.

— Да. Така беше — каза Грег и запали последната цигара от пакета. — Бутна ме в реката и ме остави във водата. Едва излязох. Всичко това го казах на полицията. — Историята вече го отегчаваше, макар да бе почнал да си вярва, че е станало именно така. Имаше чувството, че каквито и въпроси да му задават, както и да го разпитват, дори и да го изтезават, няма да се отметне от версията си.

— Значи не е вярно, че те е измъкнал. Така пишеше във вестниците.

Грег се изсмя.

— Вестниците! Те се написали това, което е казал Форестър. Разбира се, че не ме измъкна. Чакай да ти кажа. В Ню Йорк се запознах с бившата му жена.

Грег започна да говори за бившата жена на Форестър, разказа на баща си колко била добра, интелигентна и хубава, как го предупредила да се пази от Форестър, как му дала пари, за да може да се укрие, защото това бил единственият начин да пипнат Форестър — изразът на Грег беше „като се привлече вниманието на хората върху него“, — тъй като той бил от онези психопати, дето не правели нищо, за което да се захванеш, а просто обърквали живота на другите, по думите на Ники.

— Виж как докара Джени до самоубийство. За бога, татко!

— Мисля си — каза баща му, — че ако нарочно те е бутнал в реката…

— Нарочно беше.

— … ако те е бутнал в реката, за да се удавиш, можеше да отидеш в полицията и да им го кажеш.

— В полицията можеше и да не ми повярват, татко. А и аз… да, нападнах го. Вече си го признах. Исках да го набия. Да си премерим силите — честно и почтено, по мъжки. Форестър грабна една цепеница и ме цапардоса по главата. През цялото време се опитваше да ме набута в реката. А щом успя да ме натика вътре и реши, че ще се удавя, си плю на петите.

— Колко време стоя вътре?

— Не знам. Не повече от пет минути може би. Когато излязох и тръгнах по пътя, бях все още като замаян. Затова и оставих колата си. Дори не си спомням да съм я видял. — Грег разказа на баща си как изпаднал в амнезия, как се отправил към Ню Йорк, защото там живеела бившата жена на Форестър, а тя била проявила голямо разбиране, когато той й казал по телефона, че Форестър най-нахално му отмъкнал Джени. След това му разказа как Форестър надничал през прозорците на Джени — той самият си го бил признал, а и Джени била казала на Сузи Ескъм.

Баща му изцъка с език и поклати глава.

— Не казвам, че Форестър е постъпил добре — каза той и тук Грег го прекъсна, защото бяха стигнали Хъмбърт Корнърс и трябваше да завият. Баща му бе идвал един или два пъти в апартамента му, но не помнеше пътя или попе тази сутрин не го помнеше.

— Исках да си купя цигари, а проклетите магазини са затворени до един — промърмори Грег.

През клоните на дърветата по улицата вече се спущаха лъчите на топлото жълто слънце. Колко хубаво беше да види отново старата позната улица! У дома! Грег седна на ръба на седалката.

— Следващата къща отляво с издадения бял прозорец. Завий в алеята. — Колата подскочи върху бордюра, навлезе в чакълестата алея, отделяща къщата на мисис Ван Влийт от гаража, над който се намираше апартаментът му, и изведнъж някакво лошо предчувствие, страх и усещане за празнота обзеха Грег. Ужасяваше се от предстоящия разговор с мисис Ван.

— Какво казва мама?

— Нищо, радва се, че си жив и здрав — отговори баща му с уморен глас и дръпна ръчната спирачка.

Грег едва бе слязъл от колата, когато задната врата на мисис Ван Влийт изскърца. Беше излязла на задната веранда по халат, с коса, прибрана под мрежичка.

— Кой е? Грег? — извика тя с треперещ глас.

— Здравейте, мисис Ван! — поздрави я Грег както обикновено.

— Боже мой — каза тя и отвори мрежестата врата на верандата, за да го види по-добре. Стоеше с единия крак на долното стъпало, сякаш не можеше да повярва на очите си.

— Добре ли си, Грег?

— И още как! Това е баща ми. Мисля, че се познавате.

— Добро утро — поздрави го разсеяно тя.

— Добро утро, госпожо.

— Къде беше, Грег? — попита мисис Ван Влийт.

— Ами… — Грег направи няколко крачки към нея и спря. — Имах амнезия, мисис Ван. Няколко седмици. Ще си поговорим по-късно. Страшно бързам да се прибера. — Махна и с ръка и се отдалечи.

— Беше ли в реката, Грег? — извика тя след него, като продължаваше да стои с единия крак на стъпалото.

— Бях. Но не за дълго. Бутнаха ме вътре. По-късно ще се видим, мисис Ван. — Мъчеше се да отвори портмонето с ключовете. Портмонето и двете снимки на Джени в портфейла бяха единствените вещи, които не бе изхвърлил. — Не съм забравил за наема, мисис Ван — каза той през рамо. — Качвай се, татко. — Грег отвори вратата и двамата се заизкачваха по стълбите. Вратата на Грег беше от лявата страна на площадката. Влезе в стаята и вдигна единия прозорец. — Сядай, татко.

Кафеварката беше на печката и когато Грег я разклати, забеляза, че вътре е останало кафе. Докато я миеше, видя на етажерката пред себе си, до кутията с кафе, неотворен пакет „Кент“. Грег се усмихна. Беше го оставил там предвидливо, но толкова отдавна, че беше забравил за него. Де да имаше, и някоя скрита бутилка, но знаеше много добре, че няма. А и баща му сигурно щеше да измърмори нещо, ако надигне шишето.

— Кафето ще стане след малко. Но няма нищо за ядене. И да е останало нещо в хладилника, няма да е много прясно.

— Не се притеснявай, Грег. — Баща му седеше на леглото, приведен напред и със сключени в скута пръсти.

— Искаш ли да си полегнеш, татко?

— Може.

Грег влезе в малката баня без прозорци, запали лампата и си изми лицето и зъбите. След това си съблече ризата, натърка с пяна небръснатото си от три дни лице и се избръсна.

Баща му продължаваше да мълчи с мрачен израз дори когато седнаха да пият кафе.

— Съжалявам, че те разкарах чак дотук, татко — каза Грег.

— Няма нищо. Да не забравиш, че трябва да се обадиш в полицията най-късно в шест часа. Искат да знаят къде си.

Грег кимна.

— Добре, татко.

Телефонът иззвъня и сякаш нещо експлодира в ушите на Грег. Нямаше представа кой може да бъде, кой щеше да бъде и когато вдигна слушалката, усети как го избива нервна пот.

— Ало?

— Здравей, Грег — каза твърдият глас на Алекс. — Току-що ми се обиди хазяйката ти. Каза ми, че си се върнал.

— Да… аз…

— А аз се обадих на полицията в Ритърсвил. Не бях сигурен, че знаят. Защото хазяйката ти не знаеше нищо. — Гласът му беше безизразен и студен, както винаги когато беше ядосан. — Казаха ми, че са те пипнали в Лангли.

— Да. Имах… как да ти кажа… доста време бях в амнезия.

— А, така ли? Доколкото разбрах от полицията, доста си загазил.

— Слушай, Алекс…

— И аз подочух нещичко, може би не всичко. Радвам се, че си жив, но ако знаех, че през всичкото това време си се забавлявал в Ню Йорк…

— Как така „забавлявал“?

— Ами от полицията ми казаха за онази жена. А през това време аз си мисля, че или не си жив, или може би сърцето ти се къса от мъка по Джени. И след това разбирам…

— Алекс, ако ми дадеш възможност да си поговорим очи в очи…

— Мислех, че може би си умрял, но бях сигурен в едно — че държиш на Джени. А и за бога, всичките тия куршуми…

— Ти какво, морал ли ми четеш? Ти самият да не би да си бил светец на двадесет и осем години?

— Грег, ако това е шефът ти… — Баща му беше станал и се мръщеше неодобрително.

— Желая ти успех, Грег, но се обаждам да ти кажа, че вече не работиш при мен — да не би да си си въобразявал нещо друго.

— За бога, Алекс!

— Не мога да позволя името ми да се забърка в такъв скандал. Мислиш ли, че хората в района, които ме познават и познават и теб… Нямам желание дори и да разговарям.

Грег си го представи как говори от телефона на стената в кухнята, а през това време жена му седи на масата с цигара и чаша кафе и кима одобрително.

— Добре, Алекс, няма да споря. Но имаш ли нещо против да си поговорим?

— Мисля, че имам. Няма смисъл. Ти ме разочарова, Грег, с много неща. Мислех те за човек, на когото мога да разчитам. А ти заряза двете най-големи поръчки на сезона, ако си ги спомняш — плажното масло и… Може би трябваше да те чакам да ми се обадиш, за да наема човек за тях, така ли?

— Добре, Алекс. Виждам, че моментът не е подходящ за разговори.

— Прав си. Дочуване, Грег. — Затвори.

Грег остави телефона и се обърна към баща си. Баща му продължаваше да гледа намръщено и в лицето му имаше повече укор, отколкото съчувствие — беше съвсем явно.

— Е, добре, уволни ме — каза Грег. — Мога да си намеря и друга работа.

Сетне и двамата млъкнаха. Мълчанието на баща му го ядоса. Сякаш онова, което се въртеше в главата му, беше прекалено срамно, за да бъде изречено на глас. Грег погледна часовника си и видя, че е само осем без десет. Денят щеше да бъде безкраен, освен ако не проспи част от него. Яд го беше, че баща му не си тръгва.

В осем телефонът отново иззвъня. Този път беше Ники и Грег беше толкова изненадан, че за момент дъхът му секна.

— Идвам, за да се видим — каза Ники. Тонът й не беше сърдит, не беше и дружелюбен, а просто рязък.

— Разбира се, Ники. Откъде се обаждаш?

— Хъмбърт Корнърс. От уличен автомат. Как да стигна до вас?

Грег й обясни със заекване и видя как баща му се надигна и го погледна разтревожено.

— Откъде разбра, че съм тук? — попита Грег.

— Обадих се в полицията. Съвсем просто — отговори Ники и нещо в гласа й подсказваше, че е изпила няколко чашки. — Ще се видим след малко. — Затвори.

— Кой ще идва? — попита баща му.

— Ники Юрген — отговори Грег. — Тази, за която ти говорих — бившата жена на Форестър. В Хъмбърт Корнърс е.

— Ще си вървя — каза баща му и се пресегна за сакото си, което лежеше на облегалото на стола.

— Е, хайде сега! Тя е много симпатична. Искам да те запозная с нея. Много неща ще ти станат ясни, ако…

— Не, Грег.

— Имам нужда от теб, татко. Наистина. Ще е по-добре, ако останеш.

— Майка ти също има нужда от мен.

Грег се отказа да го увещава — нямаше смисъл. А и може би така беше по-добре, помисли си той. Не се знаеше на Ники какво може да й дойде наум. Баща му отново му напомни, че трябва да се обади в полицията. Грег го помоли да целуне майка му от него, след това баща му изчезна надолу по стълбите и моторът на колата му забръмча. Не беше изминала и една минута, когато по алеята профуча кола и спря със скърцане върху чакъла. Сигурно са се разминали с баща му на улицата. Грег надзърна през прозореца и видя как Ники слезе от черната си спортна кола и затръшна вратата й. Погледна нагоре, видя го и тръгна към вратата без поздрав или усмивка. Грег изтича по стълбите, за да й отвори.

— Здравей — каза тя. — Надявам се, че си сам.

— Разбира се, Ники. Качвай се.

Тя тръгна напред и когато Грег влезе в стаята, се обърна с лице към него.

— Хубава каша си забъркал, няма що!

— Слушай, Ники, ако си поговорим и се разберем какво да кажем на полицията…

Ники се изсмя.

— Защото онова, което вече си им казал, е много малко, така ли? Още ли имаш за разправяне? Замислял ли си се как гледа мъжът ми на всичко това? Откъде-накъде ще разправяш на всеки глупак, когото срещнеш, че съм те издържала в Ню Йорк? Така ли ми се отблагодаряваш?

Грег погледна към прозорците, после отиде и бутна надолу стъклото на отворения. Ники говореше високо и в неспирен поток. Той не можеше да каже нищо. Беше очаквал, че тя ще се ядоса и разсърди, но не беше очаквал това, което виждаше пред себе си — Ники бе като вулкан и Грег разбра, че никога няма да може да я омилостиви, никога няма да я спечели отново на своя страна.

— Ти си най-долното копеле…

Прекъсна я. Тя само повиши тон и когато Грег отново се опита да я прекъсне, избълва с писклив глас нечленоразделен поток от безсмислени срички — сякаш наистина се беше побъркала — само и само да го заглуши. Говори за неговата неблагодарност, глупост, низост и пълно неуважение към нея. Грег започна да трепери — от яд и страх. Ники щеше да направи положението му още по-тежко. Вече била казала доста неща на полицията и съвсем не била свършила.

— Не ти ли е минавало през ум, че мъжът ми може да поиска развод? — изкрещя във фортисимо тя, довеждайки яростта си до връхната й точка. — Не ти ли е минавало през ум, че той смята да направи именно това? — Докато говореше, свиваше и разпускаше юмруци, разперваше встрани ръце като обезумяла и отново ги слагаше свити на хълбоците си. Беше с черните панталони, с които дойде в хотел „Съсекс Армс“ — втория и последен път, когато спа с него. Спомни си как му се усмихваше, колко самоуверен бе гласът й тогава. Сега очите й бяха кръвясали, червилото й се бе изтрило освен по крайчеца на устните.

Най-сетне Грег изкрещя през словесния й поток:

— Какво толкова ужасно съм направил, да го вземат дяволите?

— Ти си такъв мръсник, че не можеш и да се досетиш! Опропасти ми живота, нищожество с нищожество! И аз ще се постарая да опропастя твоя, помни ми думите. — Тя запали и щракна запалката. — Знам как да си връщам, не мисли, че не знам. Нищожество — каза тя с нисък глас и докато събираше сили, започна да се поклаща неспокойно. След това вулканът изригна отново. — Само да беше чул как се карахме с Ралф цяла нощ! Той иска развод, иска да заведе дело срещу мен, ясно ли ти е? И тогава какво ще стане с мен? Ще ме пишат и във вестниците, защото Ралф го иска. Няма да им плати, за да не пишат. Знаеш ли колко пари има той?

— Добре, добре — изкрещя Грег. — Какво, по дяволиите, искаш от мен?

— Първо ще отидеш в полицията и ще си вземеш думите назад — всичко онова, което си казал за мен. Взимай си проклетото палто или сако и да тръгваме — каза тя, врътна се леко встрани и направи няколко крачки.

Грег я гледаше как хвърля сърдити погледи към вещите в стаята.

— Виж, Ники, не мога…

— Не ми казвай какво можеш и какво не можеш! Хайде да тръгваме. Отиваме в Ритърсвил — ти го знаеш къде се намира.

— Ники, вече изгубих работата си. Какво искаш още?

— Работата ти? Скапаната ти работа? Ако мислиш, че само това ще изгубиш! Хайде! — Тя тръгна към вратата.

Грег стоеше като закован и дишаше тежко. Тя отвори вратата и се обърна към него, с ръка на бравата.

— Няма да дойда — каза бързо той.

— О, така значи! — кимна подигравателно тя. — Нямало да дойде. Добре, стой си тук. Аз ще говоря вместо теб. — Обърна се към вратата.

— И ти няма да отидеш! — каза Грег, сграбчи едната й ръка и я изви.

Тя политна назад към мивката в кухненския бокс и за момент го погледна с широко отворени и уплашени очи, но веднага след това се втурна напред към вратата.

Грег се пресегна, хвана я с едната ръка през гърдите и я заклещи с гръб към него. Тя започна да маха с юмруци, но това не продължи дълго. Грег хвана едната й китка и я стисна толкова силно, че тя се укроти.

— Добре — каза задъхана тя. — Добре, тогава ще го напишеш. Ще седнеш и ще го напишеш. — Освободи китката си. — Дай един лист.

Той извади покорно тетрадка, намери химикалка сред дузината моливи, които държеше в чаша на кухненската етажерка.

— Какво да напиша? — Грег седна на леглото и придърпа масичката за бридж пред себе си.

— Напиши, че не е вярно, че си спал с мен в Ню Йорк. Напиши и че съм ти дала пари, за да можеш да се върнеш в Пенсилвания.

— Коя дата сме днес?

— Тридесет и първи май.

Грег написа датата и продължи:

„Не е вярно, че…“

Спря.

— Ръката ми трепери. Трябва да почакам — промърмори той. — Божичко, защо няма нищо за пиене тук?

— Имам нещичко в колата. Ако смяташ, че ще ти помогне… — Ники излезе.

Клаксонът изсвири пронизително и Грег чу как Ники изруга: „По дяволите!“ После бутилката се удари в метал и издрънча. След това мисис Ван Влийт каза нещо с тънкия си жаловит глас.

— Добре, ще му кажа — отговори Ники. Грег отиде до прозореца.

Мисис Ван стоеше на задната веранда, от вътрешната страна на мрежестата врата.

Ники се качи с бутилка „Уайт Хорс“.

— Хазяйката ти иска да говори с теб.

Грег приглади косата си с длани и слезе долу. Мисис Ван тъкмо се прибираше вътре, но когато го чу да идва, се обърна.

— Искали сте да говорите с мен, мисис Ван.

— Да, Грег. — Тя се изкашля. Говореше с него през мрежестата врата. — Исках да ти кажа, Грег, че бих предпочела… че ще бъде по-добре да си намериш друга квартира, като изтече месецът.

— Добре, мисис Ван, разбирам.

Грег си плащаше наема на петнадесето число всеки месец, но този път бе прескочил с две седмици. Значи имаше още две седмици, през които да си намери друга квартира.

— Съжалявам, Грег, но смятам, че така е редно — каза тя меко, но устата й застина в твърд израз. Погледна колата на Ники, след това прозорците на апартамента му, с вдигната възмутено нагоре брадичка.

— Веднага ще ви платя наема, мисис Ван, и ще се постарая да се изнеса преди петнадесети — каза Грег, като смяташе, че се държи много възпитано и повече от справедливо. Но мисис Ван отвърна със студен тон:

— Много добре. — И се прибра.

Грег изтича нагоре по стълбите.

— Божичко! — каза той. — Хазяйката ми иска да се махам.

— Изненадан ли си? — Ники седеше в креслото с чаша уиски в ръка.

Грег взе бутилката от плота и си сипа солидно количество. Отпи няколко глътки, преди да се обърне с лице към нея. След това се върна при листа върху масичката. Знаеше какво трябва да напише, но самото писане му отне доста време. Изписа и двете страни на листа и се подписа с трите си имена — Грегори Парчър Уинкуп. Ники стана на дпа пъти, за да долее уиски в чашите, и сега си тананикаше — изглежда настроението й се беше оправило.

— Готово ли е? Прочети ми го — каза тя.

Грег го прочете и когато свърши, Ники каза:

— Не звучи много гладко, но е в твой стил. Чудесно е.

Грег си сипа още една чаша, взе една бучка лед от формичката, която Ники бе оставила на плота, и я пусна вътре. Чувствуваше се по-добре. Още една-две чаши, и всичко това нямаше да го тормози толкова.

— И какво прави мистър Форестър днес? — попита Ники.

— Откъде да знам? — Грег седна на леглото и се облегна на възглавницата-. — Сигурно празнува залавянето ми.

От устата на Ники се чу нещо средно между смях и сумтене.

— Докторът — онзи от Ритърсвил, може да умре — каза Грег. — Лоша работа.

— Ммм… Приятел на Боби ли е?

— Изглежда.

— На Боби все това му се случва.

— Какво?

Все някой умира. Едно време само за това говореше, докато не му казах да отиде на психиатър и да млъкне. Как някой умира. За смъртта.

Грег се надигна.

— А защо трябва ние да говорим за това? Форестър не е умрял. Нищо му няма.

— Хич не бери грижа за него. — Ники се беше отпуснала в голямото кресло, изглеждаше сънена. Устните й леко се усмихваха.

— Ако този доктор умре, казаха, че ще ме обвинят в убийство.

— Убийство? — Очите на Ники се поотвориха. — Няма ли да бъде непредумишлено убийство?

— Не. Убийство. — Грег допи уискито си и се загледа в празната чаша. Усмихвайки се вяло и уплашено, той стана и взе бутилката. Когато се обърна, погледът на Ники беше насочен към него.

— Убийство — повтори той.

— Добре де, чух.

Грег погледна изписания лист и се замисли дали би могъл да не го покаже на полицията. Дали Ники ще му има доверие да го занесе сам? Съмняваше се. А и щеше ли да има някаква полза от това при положение, че и бездруго ще го обвинят в убийство?

— След малко ще те закарам до полицията, за да им го занесеш — каза Ники и кимна с глава към масичката за бридж. — Не трябва ли и бездруго да се явиш там?

— Не, само да им се обадя по телефона.

— Нищо, ще отидем. Заедно. Но преди това да се обадим на мистър Форестър и да го видим как е. — Ники се изправи с малко несигурни движения, но лицето й беше весело и усмихнато.

— Защо трябва да му се обаждаме?

— Защото искам. Далече ли е оттук?

— На около петнадесет мили.

— Само толкова? Дай ми номера му.

Грег се замисли за момент и откри, че още го помни.

— Милтън, шест, деветдесет и четири, деветдесет и едно.

— С централата ли трябва да се свържа?

— Ами да, свържи се. — Грег я гледаше неспокойно. Сигурно е пила цяла нощ, помисли си той.

— Милтън… Милтън — казваше Ники на телефонистката. — За пръв път ли го чувате? Милтън, шест… Как беше по-нататък, Грег?

Грег повтори номера и Ники повтори след него, после го погледна и каза:

— Милтън или Милтаун — има ли някаква разлика? Ало? Боби? Обажда се любещата ти съпруга… От Хъмбърт Корнърс, страшно весело местенце, и съм с Грег… Да, и се чудехме, дали не искаш да дойдеш на закуска. — Изкикоти се.

Грег направи няколко крачки из стаята и се запъти към мивката, където си доля още малко уиски.

— Ааа… зает си. Но не твърде зает, надявам се. Искаме да те видим, нали, Грег?

Бавно и тъжно Грег поклати глава.

— Грег казва „не“, но аз казвам „да“… Еее… Сега пък от какво бягаш, Боби? — Попита тя през смях. Дръпна слушалката от ухото си, чукна вилката няколко пъти, след това остави телефона.

— Затвори. След малко ще опитам пак — каза тя и намигна на Грег. — А междувременно ще звънна на мъжа си и ще му кажа… ще му кажа за ей това — каза тя и посочи листа върху масичката за бридж.

Ралф не беше вкъщи. Ники опита и друг номер, където смяташе, че ще го намери, но Ралф не беше и там. Това я ядоса.

26

Ники се обади в десет и след като затвори телефона, Робърт отиде да доизмете балкона — едно от последните задължения, които му оставаха, преди да напусне къщата. Метеше бавно, защото ръката го болеше. Откакто снощи му смениха превръзката в болницата и пукнаха коричката от пеницилин, който докторът му беше сложил, усещаше непрекъсната болка. Виеше му се свят или може би бе изпаднал в лек унес. Имаше чувството, че обаждането на Ники е някакъв сън. Изглеждаше толкова странно, толкова невероятно тя да е в апартамента на Грег в Хъмбърт Корнърс, пияна в десет часа сутринта — заедно с Грег при това, който по всяка вероятност също беше пиян и весел.

След като свърши на горния етаж, седна на канапето с чаша кафе. Телефонът отново иззвъня, но Робърт не се пресегна да го вдигне. След като иззвъня десет пъти, си помисли, че може би не е Ники, и го вдигна.

— Боби, миличък, много искаме да дойдеш — каза Ники. — На закуска, ако донесеш яйца.

Този път Робърт чу смеха на Грег.

— Хайде сега. Сигурен съм, че можете и без мен. Тъкмо бях тръгнал към вратата, защото напускам къщата.

— О, как така ще я напускаш? — каза Ники шеговито. — Не искаш ли да видиш Грег? Мъжът, когото ти… победи?

— Благодаря, но напоследък ми омръзна да го гледам. — Робърт затвори телефона ядосан. Беше десет и седемнадесет. Робърт беше казал на Джак и Бети, че ще мине към единадесет с двата куфара и с кашоните, които му бяха предложили да остави у тях, но реши да ги занесе още сега. Колкото по-бързо си тръгнеше оттук, толкова по-добре. Ако не вдига телефона половин час, Ники може и да се откаже.

Натовари куфарите и кашоните в колата и потегли. Значи Грег се е върнал вкъщи и сега си пие с Ники. Робърт не можеше да го проумее. Грег сигурно е пуснат под гаранция и Робърт се чудеше дали Ники е дала парите. Всичко е толкова лесно за тези двамата, мислеше си Робърт. Снощи например полицията не си беше направила труда да му съобщи, че са заловили Грег. Между единадесет и малко след дванадесет Робърт беше при доктора в болницата и когато се прибра, научи за Грег не от полицията, а от Нилсънови — били го чули по радиото в полунощ и му се обадиха, за да му кажат.

Когато отиде у Нилсънови, Бети печеше нещо. При вида на малкия слънчев хол, изпълнен с благоуханието от кухнята, Робърт се усмихна и усети как от това лицето му едва не се пропука.

— Къде е Кати? — попита Робърт. Кати беше дъщеричката им.

— На неделно училище. След това ще обядва у една приятелка — каза Джак с усмивка. — Твърдо ли си решил да заминеш днес?

— Да, за Ритърсвил. Ще остана в хотел, докато докторът…

— Има ли нещо ново за него?

— Все същото.

— Хм. Струваш ми се малко отслабнал, Боб. Сядай, сядай. — Той избута Робърт към канапето с такава загриженост, сякаш Робърт бе инвалид. — Каква новина, а? Тъкмо се канехме да изгасим лампата горе и Бети каза: „Дай да пуснем новините в полунощ, да чуем какво ще бъде времето.“ — Джак се засмя.

Бети се показа от кухнята. Едната й ръка беше в кухненска ръкавица.

— Боб, не можеш да си представиш колко се зарадвахме. Все едно, че на нас ни се е случило нещо хубаво. Нали разбираш какво искам да кажа?

И наистина е било така, помисли си Робърт. Залавянето на Грег беше изличило всичките й съмнения относно невинността на Робърт Форестър; ако не друго, беше се убедила, че не е убил Грег. Историята с надничането през прозорците обаче си оставаше. Робърт го усещаше между себе си и Бети и дори между себе си и Джак. Бети им донесе кафе.

— Как е доктор Нот? — попита тя. — Не чух какво каза на Джак.

— Няма промяна — каза Робърт. — Говорих с болницата в десет.

— Още ли е в кома? — попита Бети.

— Да, той… — На Робърт изведнъж му прималя, струваше му се, че ще припадне. Видя широко отворените сини очи на доктора, разтворените устни, чийто цвят бе станал леко синкав въпреки кислородната маска. Сега, или по-точно снощи, очите на доктора му се сториха добри и тъжни, вече не го гледаха с укор и уплаха. Робърт имаше странното и необяснимо чувство, че изпадналият в кома доктор вижда и чува всичко около себе си и знае, че смъртта е съвсем близо, че деветдесет процента от него са вече в нейни ръце; пренесен в територията на смъртта, той като че ли наблюдаваше живота през мъничко прозорче, което бавно се затваря.

— Изпий това, ще ти дойде добре — каза Джак и бутна в ръката му чаша уиски.

Робърт я взе и отпи.

— Сигурно си се претрепал да събираш багаж — каза Джак. — Страшно се радвам, че няма да тръгнеш на този убийствен път днес. Къде ще живееш в Ритърсвил?

— В един хотел на име „Бъклър Ин“.

— Да, знам го. — Джак седна на стола до канапето. — Аз мисля, че до двадесет и четири часа, дори по-рано, би трябвало да знаят нещо окончателно за доктора, нали така?

— Сигурен съм, че те и сега знаят — каза Робърт. — Няма да го бъде.

— Но в края на краищата той е възрастен човек, Боб — каза Бети. — Не може да се каже, че вината е твоя. Не трябва да приемаш смъртта му, сякаш ти си виновен, ако, разбира се, той умре.

Робърт не отговори. Не го приемаше точно така.

— Някой ми каза — или го прочетох във вестниците, — че жена му починала преди няколко седмици — обади се Джак. — Вярно ли е?

— Да — отговори Робърт.

— Има случаи — сигурно си чувал, — при които на човек му липсва воля за живот. Може би докторът няма особено голяма воля. Той не се бори за своя живот.

Как ли ще умре той самият — попита се Робърт. Като старец, изпаднал в кома? Като млад мъж, внезапно при автомобилна катастрофа? От куршум, насочен към него или към някой друг? Поразен от мълния? Или ще се разбие в земята, заклещен в горящ самолет? И дали в тези последни няколко секунди ще има време за равносметка на онова, което не е направил, а е трябвало да направи, и на онова, което е направил, а не е трябвало? Дали ще може да си спомни доброто, което е сторил на другите — за да си вдъхне кураж или за да бъде спокоен, че тридесетте, четиридесетте или петдесетте години, прекарани на този свят, са били смислени? Струваше му се, че само добрите постъпки имат някаква стойност и че последният петък бе събрал в двадесет и четири часа целия смислен живот на доктора — той беше проявил към него добрина, последвана от изстрела, който го отведе към смъртта му.

— Боб? — каза Джак.

Бети му подаваше чиния. В средата на масичката беше сложен голям сладкиш във формата на плитка отгоре с половинки от сливи и поръсен с пудра захар. Когато Бети го разряза, от него започна да излиза пара. Джак говореше „онова копеле Колби“ и Бети с малко строг тон му направи забележка за неприличната дума, но това, което се бе случило — снощи Робърт разказа на Джак по телефона как Колби го накарал да върне на Грег пистолета, — му се струваше толкова нереално, колкото, изглежда, и на Бети, по-нереално от сцена на насилие във филм по телевизията. Да не би той да е бил един от главните герои? Досмеша го.

Робърт стана, преди Джак и Бети да са си изяли сладкиша, и каза, че излиза, за да внесе вътре багажа. Нилсънови щяха да го сложат в мазето.

— Почакай една секунда и ще дойда да ти помогна — каза Джак с пълна уста.

— Нямам нужда от помощ, благодаря.

— Не бива да вдигаш тежко с болна ръка — възрази Бети.

Робърт обаче не изчака. Може би се държеше малко невъзпитано, но искаше да приключи с багажа, да вземе и другите неща от къщата си и да се махне, защото имаше чувството, че Грег и Ники ще го заварят там. Ужасно чувство, което не му даваше минутка покой.

Джак дойде да му помогне и двамата свалиха куфарите и кашоните — общо пет или шест на брой, в мазето.

— А багажът, който ще вземеш от вас? — попита Джак. — Ще дойда да ти помогна да го натовариш.

— Не, благодаря, Джак.

— Недей да упорствуваш, ще си взема колата. Няма да има нужда да ме връщаш.

— Предпочитам да бъда сам. Съвсем сериозно — каза Робърт толкова твърдо, че Джак го погледна. — Няма да нося много багаж със себе си — добави той.

— Както искаш. — Джак сви рамене.

Робърт му благодари, обеща, че ще се видят, преди да замине за Ню Мексико, и тръгна към колата си. Караше бързо. Разстоянието беше кратко и само след пет минути стигна улицата си. Изпита облекчение, когато видя, че в алеята му няма кола. Изпи чаша вода до мивката и се загледа в празния перваз, на който бе стояла саксията на Джени. Беше занесъл кашона със саксиите у Нилсънови и сега си представяше как Бети стои във входното антре и ги изважда една по една. Часовникът му показваше единадесет и петнадесет. Беше обещал на майка си да й се обади тази сутрин, но не искаше да се бави повече с телефонни разговори. Ще й позвъни от Ритърсвил. И утре да не забрави да се обади да му откачат телефона.

Робърт изнасяше първия си куфар, когато чу как в улицата влиза кола. Застана на верандата, за да може да я види. Беше черен тъндърбърд и Робърт помисли, че ще подмине, но тя направи рязък завой в алеята. Караше Ники, а до нея седеше Грег.

Ники излезе от колата и каза:

— Е, Боби, заминаваш значи. Тъкмо навреме дойдохме, нали? — Политна и за да не падне, се задържа за вратата и след това я затръшна.

Грег се измъкна бавно от другата врата, ухилен пиянски и глуповато.

Или ги наругай и изчезвай с багажа, мислеше си Робърт, или се опитай да се държиш любезно и да ги накараш да си тръгнат. А може би и двете заедно.

— А, не, малко сте закъснели — каза Робърт. — Тръгвам веднага.

— Същото го каза и преди час. Няма ли да ни поканиш вътре и да ни почерпиш по едно питие? Нашето го изпихме, нали така, Грег?

— Точно така, мистър Форестър. — Грег се приближи към него с решителна, макар и не много сигурна крачка, като не преставаше да се хили.

— Да, но и аз нямам нищо за пиене. Защо не отидете в Джързи, там ще намерите нещичко? — каза Робърт и продължи с куфара към колата. Трябваше да заобиколи Грег, който нарочно му препречваше пътя. Сърцето му се блъскаше в гърдите. Имаше чувството, че в гърлото му е заседнала болезнена буца въздух. Наведе се към багажника, за да намести куфара, като използуваше само дясната си ръка. Изведнъж една ръка го сграбчи за рамото, той се завъртя и юмрукът на Грег се стовари върху лицето му.

Робърт падна тежко на няколко метра от колата си. Грег го дръпна грубо за лявата ръка и Робърт извика от болка.

— Не го пребивай! — каза Ники през смях. — Искам да си поговоря с него.

Робърт успя да се изправи. Бузата го болеше, сякаш се готвеше за нова, много по-страшна болка, а лявото му ухо пищеше от нанесения удар. Грег няма да го докосне втори път, зарече се Робърт, а и първия път беше успял само защото бе с гръб към него. Грег бе толкова пиян, че трябваше да се движи непрекъснато, за да не падне. Робърт тръгна към къщата, за да вземе и другия куфар.

— Чакай малко — извика Ники.

Робърт взе куфара и излезе. Грег се беше качил на верандата и се мъчеше да нацели рамката на врата. Нека влязат, помисли си Робърт, там вече нямаше негови вещи. Ники тръгна след Робърт. Той отвори вратата на колата и сложи куфара изправен на пода. Изведнъж отвътре се чу трясък. Робърт хукна към стъпалата. Сега се чуваше дрънчене на счупено стъкло.

— За бога, престани! — извика Робърт, когато прекрачи прага.

Грег беше в кухнята. Пред камината лежеше преобърнат стол. Робърт се наведе, за да не го удари чинията, която Грег хвърли по него.

— Летящи чинии! — изпищя Ники и се запревива от смях.

За момент Грег спря като зашеметен или може би се чудеше какво още да грабне от кухнята.

— Еее — изкиска се Ники и погледна Робърт, сложила ръце на кръста. Люлееше се от кръста надолу и с ханша си описваше кръгове, сякаш правеше гимнастика в пияно състояние. — Нали помниш какво казваше за мен, Боби? Как изпивам бутилката и падам. Такова ми било пиянството и сега може би така и ще стане.

Робърт направи няколко крачки към кухнята и каза:

— Губиш си времето, Грег. Всичко това не е мое.

Грег се обърна и застана с гръб към мивката. В момента не правеше нищо може би защото не виждаше нищо, което да счупи. Беше хвърлил няколкото чинии, оставени на плота.

Телефонът иззвъня.

— Не му обръщай внимание — каза Робърт на Ники. Отпуснала надолу глава, Ники вървеше към камината някак лениво, сякаш размишляваше.

Робърт събра по-големите парчета от счупените чинии, защото имаха вид на потенциално оръжие, и ги хвърли в камината. Телефонът продължаваше да звъни.

— Вдигни го, Боби.

— Няма значение, знам кой е — каза Робърт. Ако бяха Нилсънови, можеха да почакат, а ако се обаждаха от болницата, знаеше какво ще му кажат.

— Аз съм! — каза Ники с широка усмивка, като сграбчи телефона. — Ало? Кой?… Разбира се. Боби? Една мадама.

Робърт взе слушалката.

Обаждаха се от болницата. Докторът издъхнал спокойно преди петнадесет минути, в единадесет и половина.

— Вие не сте негов роднина, нали, мистър Форестър?

— Не съм. Но мисля… снощи беше дошъл един негов братовчед, възрастен човек. Някой каза, че му е братовчед. Не му знам името. — Няколко души бяха идвали на посещение в болницата, сред тях Джордж и Ирма, съседите, но докторът, изглежда, нямаше близки роднини.

— Да, разбирам. Просто вие идвахте в болницата най-често и затова питах вас.

— Благодаря ви, че се обадихте — каза Робърт и затвори.

— Какво, лоши новини ли? — попита Ники.

Грег идваше бавно от кухнята и на лицето му отново се бе появила глуповатата усмивка. Робърт се изпъна и премигна с очи, сякаш Грег бе призрак, в чието присъствие трябваше да се убеди. Не можеше да прецени какво ще предприеме Грег — дали ще се нахвърли върху него, или ще го подмине; изведнъж видя нож в дясната му ръка, която висеше отпусната надолу — беше малък, но остър кухненски нож.

— Лоши новини ли, Боби? — повтори Ники въпроса си.

— Докторът е починал — каза Робърт.

Грег спря и ръката, с която държеше ножа, остана леко вдигната. Беше само на метър от Робърт.

— Без ножове, Грег. Да не почнете да се правите на гангстери? — смееше се Ники. — Искам да видя бой.

— Починал? — каза Грег. — Лъжеш.

— Обади им се и ги попитай. — Робърт ядосано посочи телефона с болната си ръка.

— Ако е така… ти го уби! — Лицето на Грег стана свирепо. Вдигна ножа.

Робърт приклекна и улови Грег през кръста. Грег падна по гръб. След това Робърт усети за момент ръцете на Ники върху раменете си, чу я как извика: „Урааа! А сега престанете!“ — но Грег лежеше заклещен между коленете му и Робърт го удари два пъти в зъбите, след което Грег го събори и лицето му се ожули в пода. Миг след това Робърт усети как острието на ножа се допря до кръста му. Дясната ръка на Грег беше останала свободна и с нея той се опитваше да забие ножа. Робърт го удари с опакото на дясната си ръка и с усилие се изправи на крака.

— Стига, Греги, стига — извика Ники и падна върху него на колене. — Ох! Грег!

Робърт ги погледна — Грег продължаваше да размахва ножа с вяли движения и със затворени очи, а Ники седеше върху краката му и се държеше с едната ръка за гърлото.

— Боби! — извика някак изненадано тя и се обърна с лице към него.

Тогава Робърт видя кръвта, която бликаше между пръстите й. Ръката на Грег се отпусна и ножът издрънча на пода.

— Удари ли те, Ники? — Робърт коленичи до нея и дръпна пръстите й от гърлото. Кръвта бликаше на тласъци от шията, малко под ухото.

— Боже мой — промълви Ники. — О, боже мой.

Робърт я хвана за рамото и притисна шията й точно над ключицата. Това никак не помогна, тъй като кръвта шуртеше по-отвисоко. Сигурно е сънната артерия, помисли си Робърт. Видя раната — приличаше на малки устни, от които блика яркочервена кръв. Робърт си свали връзката, но в следващия момент осъзна, че не знае как да направи от нея турникет. Смачка носната кърпа на топка, постави я върху раната, уви вратовръзката около врата и я завърза здраво, толкова здраво, колкото му се струваше безопасно. Кръвта не спря да тече.

— Боби… Боообиии… помогни ми! — изстена Ники.

Робърт се изправи и видя, че коленете му са плувнали в кръв. Грабна телефона. Още щом чу гласа на телефонистката, каза:

— Трябва ми лекар незабавно. Гърсетър Роуд. Форестър, името е написано на пощенската кутия… — Трябваше да загуби още пет секунди с глупави обяснения — какъв е цветът на къщата, какво е разстоянието от магистралата до отклонението.

Ники се беше свлякла на пода и лежеше там с полуотворена уста. От турникета имаше полза, помисли си той, защото кръвта не шуртеше толкова силно. А може би не й беше останала много кръв за губене. Притисна с пръсти носната кърпа и освободи другата страна на врата й от турникета. Стори му се, че Ники е припаднала. На пода се беше образувало ужасяващо езеро от кръв, която бе обагрила единия кран на килима в наситено тъмночервено. Потърси пулса на лявата й ръка и най-напред му се стори, че е спрял, след това го усети. Беше много слаб.

— Ники!

Тя не реагира. Робърт натисна няколко точки по врата й близо до раната и под нея. Кръвта беше силно намаляла и сега изтичаше на слаби тласъци. Той притисна краищата на раната. Безполезно бе.

— Ники?

Устните й бяха леко разтворени. Очите и изглеждаха безжизнени. Докосна с палец бузата й, клепача й, по ужасът и уплахата, които изпита, го накараха да отдръпне ръка. Скочи на крака, свали си бързо сакото и видя, че по ризата му, близо до левия ръкав, също има кръв. Издърпа Ники до червеното канапе и подпря на него главата и раменете й. Главата й увисна надолу.

— Ники? — Пак грабна китката й. Пулсът й беше спрял напълно. Опита на другата ръка. Между гърдите й се появи кърваво петно, което приличаше на разцъфнало алено цвете на фона на бялата копринена риза с перлено копче по средата. Беше мъртва. Робърт се изправи, без да отмества поглед от нея. Ръцете й лежаха на пода, с обърнати нагоре длани, в поза, която изразяваше очакване или примирение.

За момент Робърт изпита паника, желание да побегне, да изкрещи. След това погледна Грег и без да се замисля какво прави и защо, се наведе и се заслуша внимателно, докато чу дишането му. После се изправи, отиде до телефона и бързо набра номера.

— Джак! Джак, ела тук, моля те… Благодаря ти… Сега не мога да ти обясня. — Затвори телефона и закри лицето си с длани. Гласът му бе станал писклив. Беше се обадил на Джак само защото Джак бе най-близо. А когато Джак влезеше… Робърт си го представи как се спира сепнат на прага, представи си израза, с който ще погледне Ники, Грег и след това него, и за момент ще си помисли, че Робърт Форестър се е проявил, пак се е проявил. За момент Робърт щеше да види именно това върху лицето му.

Робърт свали ръце от лицето си. Тръгна към вратата, за да излезе навън, но ослепителното слънце го накара да спре. Повече не погледна към Ники, но накъдето и да погледнеше, цветът на ризата и на панталона й се бяха запечатили като черно-бял мотив в крайчеца на окото му. Ножът лежеше близо до краката му и по него нямаше, или поне той не виждаше, нито едно петънце кръв. Наведе се, за да го вдигне, след това спря. Не го докосвай, каза си той, не го докосвай.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/4137

Издание:

Патриша Хайсмит

Непознати във влака. Дълбока вода. Крясъкът на кукумявката

Американска. Първо издание. Литературна група — 04/95366/75531/5637–99–88

Рецензент: Юлия Гешакова

Редактор: Юлия Гешакова

Рисунка: Георги Младенов

Оформление: Веселин Дамянов

Художник-редактор: Стефан Десподов

Технически редактор: Ставри Захариев

Коректор: Радослава Маринович

Дадена за набор май 1988 г. Подписана за печат август 1988 г.

Излязла от печат октомври 1988 г. Формат 60×100/16

Печатни коли 36,50. Издателски коли 40,52. УИК 44,21. Цена 6,19 лв.

ДИ „Народна култура“ — София, ул. „Гаврил Генов“ 4, 1988

ДП „Димитър Найденов“ — В. Търново

Patricia Highsmith

Strangers on a Train © Patricia Highsmith, 1950

Penguin Books, New York, 1974

Deep Water © Patricia Highsmith, 1957

Harper & Bros, New York, 1966

The Cry of the Owl ©Patricia Highsmith, 1962

Penguin Books, New York, 1983

Предговор: © Миглена Николчина

Превод: © Екатерина Михайлова, © Албена Бакрачева, © Сашка Георгиева

Ч 820–3

1

Много особен (исп.). — Б.пр.

2

Флорес Зигфелд (1867–1932) — продуцент на бродуейски мюзикъли. — Б.пр.

3

По дяволите (фр.). — Б.пр.

4

Стиховете от Вейчъл Линдзи (1879–1931) са в превод на Владимир Левчев. — Б.р.

5

Тоест Адам, извършил първородния грях. — Б.пр.

6

Бог (тук богинята) от машината (лат.). Драматургичен похват в античната трагедия, осигуряващ неочаквано разрешение на конфликта. — Б.пр.

7

Швейцарски инженер (1872–1940); най-известният му мост е на река Швандбах близо до Шварценбург, построен през 1933 г. — Б.пр.

8

Франк Лойд Райт (1869–1959) — американски архитект, един от най-оригиналните творци в съвременната архитектура. — Б.пр.

9

Нивга трезвен, но и нивга пиян (лат.). — Б.пр.

10

Латиноамерикански танц. Танцуващите са подредени в права редица и на всеки три стъпки подскачат в такт. — Б.пр.

11

Героят иронизира популярна американска песен, като заменя думата „обезсърчителна“ с „умна“. — Б.пр.

12

Кугат, Хавиер (роден в 1900 г.) — американски диригент и композитор от испански произход, известен с аранжиментите си на латиноамерикански песни и с филмовата си музика. — Б.пр.

13

Книга от Томас Едуард Лорънс (1888–1935), известен като Лорънс от Арабия. — Б.пр.

14

Героят използува латинския израз (букв. „Сграбчи деня“) и иронизира цялата ситуация, като го променя в „Сграбчи нощта“. — Б.пр.

15

Четвъртото произведение от Сократическия цикъл на Ксенофонт. — Б.пр.

16

Люта тропическа подправка; подправеното с нея ястие. — Б.пр.

17

Националният празник на САЩ, Денят на независимостта. — Б.пр.

18

Крал на Франция (1674–1600). — Б.пр.

19

Героиня от едноименния роман на Джордж дьо Морис (1834–1896). — Б.пр.

20

Стенли, сър Хенри Мортън (1840–1904) — амер. изследовател на Африка, открил течението на р. Конго. — Б.пр.

21

Предградие на Ню Йорк, на Лонг Айланд. — Б.пр.

22

Фабр, Жан-Анри (1823–1915) — френски ентомолог, автор на много книги за живота на насекомите. През 1910 г. получава Нобелова награда за литература. — Б.пр.

23

Английската азбука се пее на песничка, която знаят всички първолаци. — Б.пр.

24

Богатството задължава (фр.). — Б.пр.

25

Кулидж, Джон Калвин — тридесети поред президент на САЩ (1923–1929). — Б.пр.

26

По Фаренхайт; около 14°С. — Б.пр.

27

Дън, Джон (1573 — 1631) — английски поет метафизик. — Б.пр.

28

През ноември 1863 г. бойното поле при Гетисбърг, където северняците са извоювали победа над южняците в Гражданската война, е било обявено за национално гробище. В речта си по време на церемонията президентът Линкълн призовава Севера и Юга да се помирят. Тази реч все още се счита за образец на ораторско майсторство. — Б.пр.

29

У. Блейк. Избрани стихове. Превод Спас Николов. София, ДИ „Народна култура“, 1963. — Б.пр.

30

Полок Джаксън (1912 — 1966) — американски художник, представител на абстрактния експресионизъм. — Б.пр.

31

Истината е във виното (лат.). — Б.р.

Content

Патриша Хайсмит
Непознати във влака. Дълбока вода. Крясъкът на кукумявката

Миглена Николчина Съзерцателят на охлювите

Патриша Хайсмит Непознати във влака

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

Патриша Хайсмит Дълбока вода

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

Патриша Хайсмит Крясъкът на кукумявката

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

Информация за текста

1