Кристофър Паолини

Бризингър

Скъпи български читатели,

Намирам богатата история на България за много вълнуваща. Някои от прекрасните ви народни приказки, както и снимките на Рилския манастир, ме вдъхновяваха при писането на отделни пасажи от моя роман. Надявам се скоро да посетя България и да прекарам седмица-две в разглеждане на нейните забележителности.

Когато започнах да пиша „Ерагон“, никога не съм си представял, че трилогията „Наследството“ един ден ще бъде преведена на български език. За мен е чест да знам, че има хора в България, които са харесали моя роман. На моите фенове ще кажа: Не преставайте да четете, никога не се отказвайте от мечтите си и…

Нека мечовете ви да са винаги остри!

Кристофър Паолини

Както винаги, тази книга е посветена

на моето семейство.

А също и на Джордан, Нина и Силви — ярки личности

на едно ново поколение.

Атра естерни оно телдуин.

Какво се случи в „Ерагон“ и „Първородният“

Петнадесетгодишното момче Ерагон открива лъскав син камък в планините, наричани Гръбнака, и го отнася във фермата, близо до малкото селце Карвахол, където живее с чичо си Гароу и братовчед си Роран. Гароу и починалата му съпруга Мариан са отгледали Ерагон. За баща му не се знае нищо, а майка му Селена (сестра на Гароу) е изчезнала скоро след раждането на сина си.

Не след дълго от камъка (оказал се драконово яйце) се излюпва малък женски дракон. Когато Ерагон го докосва, на дланта му се появява сребърен знак и между съзнанията им се изгражда неотменима връзка, която го превръща в един от легендарните Драконови ездачи. Той кръщава дракончето Сапфира, на името на дракон, споменат от селския разказвач Бром.

Драконовите ездачи били сформирани преди хиляди години, скоро след великата война между елфите и драконите, като гаранция, че между двете раси никога повече няма да има вражди. Ездачите се превърнали в пазители на мира, учители, лечители, философи и най-великите заклинатели, тъй като връзката с дракон давала магически сили. Под тяхното водачество и защита разцъфтяла златна ера.

Когато се появили в Алагезия, хората също били допуснати в този елитен орден. След дълги години на мир, чудовищните воини ургали убили дракона на млад човешки Ездач на име Галбаторикс. Докаран до лудост от загубата и от отказа на старейшините да му дадат друг дракон, той решил да унищожи Ездачите.

Галбаторикс откраднал дракон, когото нарекъл Шруйкан, и го принудил да му се подчинява чрез черна магия. След това събрал около себе си група от тринадесет предатели — Клетвопрестъпниците. С помощта на тези зли последователи, Галбаторикс свалил от власт ордена на Ездачите, убил техния водач Враел и се самообявил за крал на Алагезия. Действията му принудили елфите да се оттеглят в дълбините на боровата си гора, а джуджетата — да се скрият в тунелите и пещерите си, и никоя от двете раси вече не напускала тайните си обиталища. Това безизходно положение между Галбаторикс и другите раси продължило повече от сто години, през което време всички Клетвопрестъпници умрели по един или друг начин. И Ерагон внезапно попада в тази напрегната политическа ситуация.

Няколко месеца след излюпването на Сапфира, двама зловещи, подобни на бръмбари, странници, наречени Ра’зак, пристигат в Карвахол, за да търсят камъка, оказал се нейното яйце. Ерагон и драконът успяват да им избягат, но те унищожават дома на момчето и убиват Гароу.

Ерагон се заклева да открие и убие двамата Ра’зак. Когато напуска Карвахол, към него се присъединява разказвачът Бром, който знае за съществуването на Сапфира и иска да ги последва поради свои причини. Той му подарява червения меч Зар’рок — принадлежал някога на Драконов ездач, макар и да отказва да каже как се е сдобил с него.

По време на пътуването им Ерагон научава много от Бром, включително как да се бие с меч и да използва магия. Когато изгубват следата на Ра’зак, отиват в град Теирм при стария приятел на Бром Джеод, защото разказвачът смята, че той ще им помогне да открият леговището им. Там научават, че Ра’зак живеят някъде близо до град Драс-Леона. Ерагон също така среща билкарката Анджела, която предсказва бъдещето му, а нейният спътник, котколакът Солембум, му дава два странни съвета.

По пътя за Драс-Леона Бром разкрива, че е агент на Варден — бунтовническа група, посветила се на борбата да свали от трона Галбаторикс — и че се е криел в Карвахол, чакайки появата на нов Драконов ездач. Преди двадесет години Бром е участвал в открадването на яйцето на Сапфира от Галбаторикс, по време на което е убил Морзан — първи и последен от Клетвопрестъпниците. В момента съществуват само още две драконови яйца, но и двете са притежание на Галбаторикс.

Близо до Драс-Леона Ра’зак устройват засада на Ерагон и спътниците му и Бром е смъртно ранен, докато защитава момчето. Двамата врагове обаче са прогонени от мистериозен млад мъж на име Муртаг. Преди да издъхне, Бром признава, че някога е бил Ездач и убитият му дракон също се наричал Сапфира.

Останали сами, Ерагон и Сапфира решават да се присъединят към Варден, ала момчето е пленено в град Гил’еад и отведено при Сянката Дурза — зъл и могъщ служител на Галбаторикс. С помощта на Муртаг, Ерагон успява да избяга от затвора, отвеждайки със себе си елфката Аря — пленница на Дурза и посланик на Варден. Аря е била отровена и се нуждае от лечителската помощ на бунтовниците.

Преследвани от отряд ургали, четиримата бягат към щабквартирата на Варден в огромните планини Беор, които се извисяват на височина над хиляда и шестстотин метра. Обстоятелствата принуждават Муртаг, който не иска да ходи при Варден, да признае на Ерагон, че е син на Морзан. Муртаг обаче се е отрекъл от делата на баща си и е избягал от двора на Галбаторикс, за да търси собствената си съдба. Той също така му разкрива, че мечът Зар’рок някога е принадлежал на баща му.

Точно преди ургалите да ги надвият, Ерагон и приятелите му са спасени от Варден, които живеят във Фардън Дур — куха планина, която подслонява и столицата на джуджетата — Тронхайм. Когато влизат вътре, Ерагон е отведен при предводителя на Варден Аджихад, а Муртаг е хвърлен в тъмницата заради връзката си с Морзан.

Ерагон се среща с краля на джуджетата Хротгар и дъщерята на Аджихад — Насуада. След това е подложен на изпитания от Близнаците — двама доста злобни магьосници, подчинени на предводителя на бунтовниците. Докато лечителите на Варден лекуват Аря от отравянето, той и Сапфира благославят едно малко сираче.

Престоят на Ерагон е помрачен от новината, че през тунелите на джуджетата напредва армия от ургали. В последвалата битка момчето е разделено от Сапфира и принудено да се бие само срещу Дурза. Много по-могъщ от всеки човек, Сянката лесно го побеждава, нанасяйки му дълбока рана на гърба, дълга от рамото до бедрото. В този момент Сапфира и Аря разбиват тавана на залата — осемнадесетметров звезден сапфир. Това отклонява вниманието на Дурза и Ерагон го пронизва в сърцето. Освободени от магията на Сянката, която ги командва, ургалите са отблъснати в тунелите.

Докато момчето лежи в безсъзнание след битката, с него по телепатичен път се свързва създание, наричащо себе си Тогира Иконока — Сакатия, който е цял. Той обещава да отговори на всички въпроси на Ерагон, ако го потърси в столицата на елфите Елесмера.

Когато се събужда, младежът открива, че на гърба му е останал голям белег. Ужасен, той си дава сметка, че е убил Дурза единствено благодарение на късмета си и че отчаяно се нуждае от още обучение.

В края на първата книга Ерагон решава да открие Тогира Иконока и да се учи от него.

„Първородният“ започва три дни след като Ерагон убива Дурза. Варден се възстановяват от битката за Фардън Дур, а Аджихад, Муртаг и Близнаците преследват ургалите, избягали след края й в тунелите под планината. Когато една група от съществата ги сварва неподготвени, Аджихад е убит, а Муртаг и Близнаците изчезват в хаоса на сражението. Съветът на старейшините на Варден решава, че Насуада ще наследи баща си като новия предводител на Варден, а Ерагон й се заклева във вярност като неин васал.

Двамата със Сапфира решават, че трябва да потеглят към Елесмера, за да започнат обучението си при Сакатия, който е цял. Преди да тръгнат, кралят на джуджетата Хротгар предлага да осинови Ерагон, правейки го член на своя клан, Дургримст Ингетум, и той приема, което му дава всички права на джудже и му позволява да участва в техните съвети.

Аря и Орик — осиновеният син на Хротгар — съпровождат Ерагон и Сапфира в пътешествието им към земите на елфите. По пътя си спират в джуджешкия град Тарнаг. Някои от джуджетата са дружелюбни, но младежът и Сапфира не са добре посрещнати от клана Аз Свелдн рак Ануин, които мразят Ездачите и драконите, защото Клетвопрестъпниците са избили мнозина от тях.

Най-накрая групата пристига в гората на елфите Ду Велденварден. В Елесмера Ерагон и Сапфира срещат Исланзади, кралицата на елфите, за която научават, че е майка на Аря. Също така срещат Сакатия, който е цял: древен елф на име Оромис. Той също е Ездач. Оромис и неговият дракон Глаедр са се крили от Галбаторикс през последните сто години, докато са търсели начин да отхвърлят игото на краля.

И старият Ездач, и драконът му страдат от стари рани, които им пречат да се бият — Глаедр е изгубил единия си крак, а Оромис, който е бил пленен и прекършен от Клетвопрестъпниците, не е способен да контролира големи количества магия и получава припадъци.

Ерагон и Сапфира започват обучението си както заедно, така и поотделно. Момчето научава още за историята на расите в Алагезия, както и за майсторството на меча и древния език, който всички магьосници използват. Докато изучава древния език, то открива, че е направило огромна грешка, когато двамата със Сапфира са благословили сирачето във Фардън Дур: искал е да каже „Нека бъдеш защитен от беди“, но всъщност е казал „Нека бъдеш щит за беди“. Прокълнал е бебето да заслонява други от всякаква болка и страдание.

Сапфира бързо напредва, учейки се от Глаедр, но белегът, който Ерагон носи в резултат от битката си с Дурза, забавя неговото обучение и не само го загрозява, но и в неочаквани моменти го обезсилва, причинявайки му силна болка. Той не знае как ще подобри уменията си като магьосник и воин, ако тези спазми продължават.

Ерагон осъзнава, че изпитва чувства към Аря. Признава й ги, но тя го отблъсква и не след дълго напуска Елесмера, за да се върне при Варден.

Скоро след това елфите изпълняват ритуал, наречен Агаети Бльодрен, или Тържеството на кръвната клетва, по време на който момчето преминава през магическа трансформация: превръща се в хибрид между елф и човек — нито изцяло едното, нито изцяло другото. В резултат от това белегът му е излекуван и сега то има същата свръхчовешка сила, която притежават и елфите. Чертите му също се изменят и наподобяват елфическите.

Тогава Ерагон научава, че на Варден им предстои битка с Империята и имат огромна нужда от него и Сапфира. Докато той е отсъствал, Насуада е преместила бунтовниците от Фардън Дур в Сурда — държава, намираща се на юг от Империята, която все още е запазила независимостта си от Галбаторикс.

Ерагон и Сапфира напускат Елесмера заедно с Орик, след като обещават на Оромис и Глаедр, че ще се върнат възможно най-скоро, за да завършат обучението си.

Междувременно братовчедът на Ерагон, Роран, има свои собствени премеждия. Галбаторикс изпраща в Карвахол Ра’зак и легион от императорската армия, за да го заловят и да го използват срещу Ерагон. Роран успява да избяга в близките планини, където заедно с други селяни се опитват да отблъснат войниците. Мнозина от другарите му загиват. Когато селският касапин Слоун, който мрази Роран и не приема годежа му с дъщеря му Катрина, предава младежа на Ра’зак, бръмбароподобните създания нападат Роран посред нощ в спалнята му. Той успява да избяга, ала Ра’зак залавят Катрина.

Роран убеждава хората от Карвахол да напуснат селото и да търсят убежище при Варден в Сурда. Те поемат на запад към крайбрежието с надеждата, че оттам ще могат да отплават до южната страна. Роран се доказва като водач и успява да ги приведе през Гръбнака. В пристанищния град Теирм те срещат Джеод, който казва на Роран, че Ерагон е Ездач, и обяснява какво са търсили Ра’зак в Карвахол първия път — Сапфира. Джеод предлага да помогне на Роран и селяните да стигнат до Сурда, изтъквайки, че когато са в безопасност при Варден, Роран може да използва помощта на братовчед си, за да спаси Катрина. Заедно с новия си приятел, селяните отвличат кораб и потеглят към Сурда.

Ерагон и Сапфира достигат Варден, които се готвят за битка. Младежът научава какво е станало с бебето, което е прокълнал със зле изговорената си благословия: името й е Елва и въпреки че би трябвало да е още пеленаче, тя изглежда като четиригодишно дете и има гласа и поведението на възрастен, преживял много и изморен от живота. Магията на Ерагон я принуждава да изпитва болката на всички, които вижда, и я подтиква да ги защитава; ако се възпротиви на този порив, тя самата страда.

Ерагон, Сапфира и Варден посрещат войските на Империята в Пламтящите равнини — огромна местност, която дими заради подземни огньове. Те са удивени, когато в небето се появява друг Ездач, яхнал червен дракон. Той убива краля на джуджетата Хротгар, а после започва да се бие с Ерагон и Сапфира. Когато младежът успява да свали шлема му, с ужас вижда, че това е Муртаг.

Приятелят му не е умрял при ургалската засада при Фардън Дур. Всичко е било организирано от Близнаците; те са предатели, планирали засадата, за да бъде убит Аджихад, а те да заловят Муртаг и да го отведат при Галбаторикс. Кралят го е принудил да му се закълне във вярност на древния език. Сега Муртаг и новоизлюпеният му дракон Торн са роби на краля и Муртаг казва, че клетвата му никога няма да му позволи да пристъпи заповед на Галбаторикс, въпреки че Ерагон го моли да го изостави и да се върне при Варден.

Муртаг успява да надвие Ерагон и Сапфира с необяснима сила. Той обаче решава да ги пощади заради някогашното им приятелство. Преди да си тръгне обаче, взима Зар’рок от Ерагон, казвайки, че той му принадлежи, защото е наследство на по-големия син на Морзан. После разкрива, че не е единственият син на Клетвопрестъпника — другият е Ерагон. И двамата са синове на Селена, съпругата на Морзан. Близнаците са открили истината, когато са проникнали в съзнанието на Ерагон в деня на пристигането му във Фардън Дур.

Вцепенен от разкритието на Муртаг за родителите им, Ерагон се оттегля със Сапфира и най-накрая се събира отново с Роран и селяните от Карвахол, които са пристигнали в Пламтящите равнини точно навреме, за да помогнат на Варден в битката. Роран се сражава смело и успява да убие Близнаците.

Двамата се помиряват относно вината на Ерагон за смъртта на Гароу и Ездача се заклева да помогне на Роран да спаси Катрина от Ра’зак.

Портите на смъртта

Ерагон гледаше тъмната каменна кула, в която се криеха чудовищата, убили чичо му Гароу.

Лежеше по корем зад хребета на един пясъчен хълм, по който тук-там растяха самотни стръкове трева, бодливи храсти и малки кактуси с розови цветчета. Чупливите стебла на миналогодишната растителност убодоха дланите му, когато се придвижи пълзешком напред, за да види по-добре Хелгринд, извисяващ се над околната земя като черен кинжал, изригнал от недрата на земята.

Вечерното слънце бе нашарило ниските хълмове с дълги и тесни сенки, а далеч на запад озаряваше езерото Леона и там хоризонтът се превръщаше в трептяща златна ивица.

Вляво от себе си Ерагон чуваше равномерното дишане на братовчед си Роран, който лежеше до него. Обичайно недоловимото движение на въздуха му се струваше неестествено шумно заради изострения му слух — една от множеството промени, настъпили след преживяванията му по време на Агаети Бльодрен, елфическото Тържество на кръвната клетва.

Той обаче не обръщаше голямо внимание на това, докато гледаше върволицата от хора, които приближаваха подножието на Хелгринд, очевидно идващи от град Драс-Леона, намиращ се на няколко мили оттук. Начело вървеше група от двадесет и четирима мъже и жени, облечени в дебели кожени роби. Те се движеха с чудати и различни походки — куцаха и се тътреха, вървяха прегърбени и се поклащаха; олюляваха се на патерици или си помагаха с ръце, за да се оттласкват напред на странно късите си крака — разбираеми странности, осъзна Ерагон, тъй като на всеки от двадесет и четиримата му липсваше ръка или крак, или някаква комбинация от двете. Водачът им седеше изправен на носилка, носена от шестима роби с лъщяща от втритото масло кожа — поза, която се стори доста впечатляващо постижение на Ерагон, тъй като мъжът или жената — той не можеше да определи пола — представляваше само тяло и глава, върху която се извисяваше богато украсена кожена шапка, висока почти метър.

— Жреците на Хелгринд — промърмори той на Роран.

— Могат ли да използват магия?

— Може би. Не смея да изследвам кулата с ума си, докато не напуснат, защото, ако някой от тях е магьосник, ще усети досега ми, колкото и да е лек, и ще разберат, че сме тук.

Зад жреците крачеше бавно двойна колона от млади мъже, облечени в златисти одежди. Всеки от тях носеше квадратна метална рамка, разделена от дванадесет хоризонтални пръчки, на които висяха железни звънчета с размера на зимни репички. Половината от младите мъже поклащаха енергично своите рамки, когато пристъпваха с десен крак, и от тях се разнасяше скръбна какофония от звуци, докато другата половина ги разклащаха, когато пристъпваха с ляв крак, при което железните езици се удряха в железните камбанки и издаваха траурен звънтеж, който ехтеше над хълмовете. Псалтовете съпровождаха звънтенето с викове — стенеха и крещяха екзалтирано.

Зад тази гротескна процесия се влачеше като опашка на комета върволица от обитатели на Драс-Леона: благородници, търговци, няколко високопоставени военни командири и разнородна група от родените с по-малко късмет: работници, просяци и обикновени войници.

Ерагон се зачуди дали губернаторът на Драс-Леона, Маркъс Табор, не е някъде сред тези хора.

Жреците спряха в подножието на стръмния сипей, който обграждаше Хелгринд, и застанаха от двете страни на ръждива на цвят канара с гладък връх. Когато цялата процесия се събра пред грубоватия олтар, създанието на носилката се размърда и започна да припява с глас, който бе също толкова фалшив, колкото и стенанието на звънчетата. Думите на шамана бяха многократно заглушавани от поривите на вятъра, но Ерагон успя да долови отделни фрази на древния език — странно изкривени и грешно произнасяни, — изпъстрен с джуджешки и ургалски думи, всички те, обединени от архаичния диалект, на който говореше и самият Ездач. Онова, което успя да разбере, го накара да потрепери, тъй като в проповедта се говореше за неща, които бе по-добре да останат неизвестни, за жестока омраза, която векове наред бе набъбвала като цирей в тъмните пещери на човешките сърца, преди да бъде допусната да изригне в отсъствието на Ездачите — за кръв и лудост, за гнусни ритуали, изпълнявани в безлунни нощи.

В края на скверното слово двама от по-низшите жреци изтичаха напред и вдигнаха своя господар — или може би господарка — от носилката, за да го поставят върху олтара. Последва кратка заповед. Две стоманени остриета проблеснаха като звезди, докато се издигаха и спускаха. От двете рамена на Върховния жрец бликна кръв, която обля облеченото в кожа тяло, образувайки локва на върха на канарата, а после потече надолу, стигайки до чакъла в подножието й.

Още двама жреци се втурнаха напред, за да налеят в бокали от аления поток. Когато те се изпълниха до ръба, двамата ги раздадоха на членовете на сборището, които нетърпеливо започнаха да пият.

— Ама че гадост! — възкликна тихо Роран. — Пропусна да споменеш, че тези странстващи търговци на плът, тези шкембести лицемери, тези малоумни поклонници са и канибали.

— Не точно. Не те ядат месото.

Когато всички присъстващи наквасиха гърла, сервилните помощници върнаха Върховния жрец на носилката и превързаха раменете му с бели превръзки. По чистия плат бързо избиха влажни петна.

Раните, изглежда, нямаха никакъв ефект върху безръкото създание, защото то се обърна отново към поклонниците с окървавени устни и обяви:

— Сега вече наистина сте мои братя и сестри, опитали от сока на вените ми тук, в сянката на всемогъщия Хелгринд. Кръвта зове кръвта, така че, ако някога вашето семейство се нуждае от помощ, направете каквото можете за Църквата и за другите, които признават силата на нашия страховит господар… Нека заявим и потвърдим верността си към Триумвирата. Кажете с мен Деветте клетви… В името на Горм, Илда и Безпощадния Ангвард, кълнем се да отдаваме почит поне три пъти месечно, в часа преди мръкване, а после да принасяме в жертва част от себе си, за да утолим вечния глад на нашия велик и ужасяващ господар… Кълнем се да следваме писанието, както ни е дадено в книгата на Тоск… Кълнем се винаги да носим на телата си своя Брегнир и навеки да се пазим от дванадесетте равноапостоли и от досега на въжето с много възли, за да не поквари то…

Внезапен порив на вятъра заглуши останалата част от тирадата на Върховния жрец. После Ерагон видя как неговите слушатели извадиха по един малък извит нож и един по един започнаха да се порязват в свивките на лактите, за да покапе кръвта им по канарата.

Няколко минути по-късно яростният вятър утихна и Ерагон отново чу жреца:

— … и всичко онова, за което копнеете и силно желаете, ще ви бъде дарено като награда за покорството ви… Нашето поклонение приключи. Ако обаче сред вас има някой, достатъчно смел, за да демонстрира истинската дълбочина на вярата си, нека се разкрие!

Събралите се хора застинаха и се приведоха напред със съсредоточени лица; очевидно всички бяха чакали именно това.

В продължение на един дълъг момент, изпълнен с тишина, изглеждаше, че ще останат разочаровани, но после един от младите псалтове пристъпи напред и извика:

— Аз ще го сторя!

Братята му нададоха възторжен вик и започнаха да клатят звънчетата си в див ритъм, докарвайки тълпата до такава лудост, че всички заподскачаха и закрещяха, сякаш са изгубили ума си. Дивашката музика разтуптя сърцето и на Ерагон. Въпреки отвращението му от ритуала, тя събуди нещо първично и животинско в него.

Тъмнокосият псалт съблече златната си роба и остана само по кожена препаска. После скочи на върха на грубия олтар, като разплиска кръвта, и наоколо се разхвърчаха рубинени пръски. Той се обърна към Хелгринд и започна да се тресе, сякаш поразен от някаква болест, но всъщност следваше ужасния ритъм на железните звънци. Главата му се люшкаше на всички страни, в ъгълчетата на устата му изби пяна, ръцете му се гърчеха като змии. По мускулестото му тяло изби пот и то заблестя като бронзова статуя под гаснещата светлина на деня.

Скоро звънците забиха в бясно темпо. В този момент младият мъж протегна ръка зад гърба си. Един от жреците положи в нея дръжката на странно оръжие: с един режещ ръб, дълго две и половина стъпки, и с грапав ефес. Предпазителят му беше съвсем малък, а плоското извито острие бе широко и назъбено в долния край, напомняйки драконово крило. Това бе оръжие, предназначено за една-единствена цел: да разсича брони, кости и сухожилия с лекотата, с която би срязало мях с вода.

Псалтът вдигна оръжието, така че върхът му се насочи към най-високата точка на Хелгринд. После падна на едно коляно и с нечленоразделен вик стовари острието върху дясната си китка.

Кръвта му опръска скалите зад олтара.

Ерагон потрепери и отмести очи, ала нямаше как да избяга от пронизителните писъци на младежа. Не че не бе виждал подобни неща в битка, ала му се струваше грешно да се осакатяваш умишлено, когато и ежедневният живот предлагаше толкова възможности за това.

Стръковете трева изшумоляха, когато Роран премести тежестта си от едната на другата страна. Той измърмори някакво проклятие, което се изгуби в брадата му, а после отново се умълча.

Докато един жрец се грижеше за раната на младежа, спирайки кръвта с магия, друг накара двама роби да пуснат носилката на Върховния жрец само за да ги прикове за глезените към желязна халка, закрепена за олтара. После псалтовете извадиха множество пакети изпод одеждите си и ги натрупаха на земята, но на място, което робите не достигаха.

С това церемонията приключи и жреците и техните последователи напуснаха Хелгринд, отправяйки се към Драс-Леона, като по целия път се чуваше дрънченето на звънците и виковете им. Вече едноръкият фанатик се запрепъва точно зад Върховния жрец.

На лицето му бе разцъфнала блажена усмивка.

— Леле! — възкликна Ерагон и изпусна шумно дълго сдържания си въздух, когато групата изчезна зад един далечен хълм.

— Какво леле?

— Живял съм сред джуджета и елфи и нищо, което са вършили, не ми се е струвало толкова странно, колкото това, което правят тези хора.

— Те са чудовища като Ра’зак. — Роран посочи с брада Хелгринд. — Можеш ли сега да разбереш дали Катрина е там?

— Ще опитам. Но се приготви да бягаш.

Ерагон затвори очи и със съзнанието си бавно проникна в съзнанието на всяко живо същество, на което се натъкна, като водна струйка, просмукваща се в пясък. Докосна гъмжила от насекоми, които френетично се щураха по своите дела, гущери и змии, скрити сред топлите скали, разнообразни пойни птици и безброй дребни бозайници. И насекомите, и животните бяха трескаво заети с подготовката за бързо приближаващата нощ, независимо дали се усамотяваха в бърлогите си, или — какъвто бе случаят с нощните обитатели — се прозяваха, протягаха се и се готвеха да излязат на лов.

Също както и при другите му сетива, способността на Ерагон да докосва мислите на други живи същества отслабваше с разстоянието. Докато психичното му търсене достигне основата на Хелгринд, вече усещаше единствено най-големите животни, но дори тях — съвсем слабо.

Той продължи внимателно, готов да се отдръпне в мига, в който се докосне до ума на търсените създания: Ра’зак и техните родители и жребци — гигантските Летрблака. Осмеляваше се да се разкрие по този начин само защото никой от вида на Ра’зак не можеше да използва магия, а не вярваше, че са сред съкрушителите на умове — немагьосници, обучени да се бият с телепатия. Ра’зак и Летрблака нямаха нужда от подобни номера, тъй като дори само дъхът им бе достатъчен да вцепени и най-едрия мъж.

И въпреки че Ерагон рискуваше да бъде разкрит с умственото си проучване, тримата с Роран и Сапфира трябваше да знаят дали Катрина — годеницата на Роран — е пленница в Хелгринд, защото отговорът щеше да определи дали мисията им ще бъде спасителна, или такава с цел залавяне и разпит.

Той търси дълго и усилено. Когато се върна в тялото си, братовчед му го гледаше като изгладнял вълк. Сивите му очи горяха със смесица от гняв, надежда и отчаяние, които бяха толкова силни, че изглеждаше, сякаш емоциите му всеки миг ще изригнат и ще изпепелят всичко наоколо с невъобразимо могъщи пламъци, разтапяйки и самите скали.

Ерагон го разбираше напълно.

Бащата на Катрина, касапинът Слоун, беше предал Роран на Ра’зак. Когато не бяха успели да го заловят, чудовищата бяха отвлекли любимата му от спалнята им и я бяха отнесли далеч от долината Паланкар, оставяйки обитателите на Карвахол да бъдат избити и поробени от войниците на крал Галбаторикс. Неспособен да спаси Катрина, Роран бе успял да убеди селяните — точно навреме — да изоставят домовете си и да го последват през Гръбнака, а после на юг по крайбрежието на Алагезия, където се бяха присъединили към бунтовниците Варден. При това пътешествие бяха преживели множество ужасни трудности. Но колкото и да бе странно, това развитие на нещата бе събрало отново Роран и Ерагон, който знаеше къде е леговището на Ра’зак и бе обещал да помогне за спасяването на Катрина.

Според собствените му думи, Роран бе успял да преодолее всички препятствия по пътя си благодарение на силата на чувствата му, която го бе тласкала към крайности, от които другите се страхували и избягвали. Така бе надвил враговете си.

Сега Ерагон бе обхванат от същия плам.

Бе готов да се изправи срещу всяка злина, без изобщо да се замисли за собствената си безопасност, ако някой, за когото го бе грижа, се окажеше в опасност. Обичаше Роран като брат и тъй като той щеше да се жени за Катрина, тя автоматично се бе превърнала в част от семейството му. Сега това му се струваше още по-важно, тъй като двамата с Роран бяха последните представители на своя род. Ерагон бе отхвърлил всякаква връзка с родния си брат Муртаг и единствената роднина на него и братовчед му беше Катрина.

Но не само благородството на роднинската връзка ги тласкаше напред. Имаха и друга цел, която не им даваше мира: отмъщението! Докато планираха как да изтръгнат Катрина от лапите на Ра’зак, двамата воини — и смъртният, и Драконовият ездач — искаха да унищожат чудовищните слуги на крал Галбаторикс, задето бяха измъчвали и убили Гароу, който беше баща на Роран и като баща за Ерагон.

Така че информацията, с която се бе сдобил сега, беше важна за него, колкото и за братовчед му.

— Мисля, че я почувствах — каза той. — Трудно е да бъда сигурен, тъй като сме далече от Хелгринд, а и никога преди не съм докосвал ума й, но смятам, че се намира в онази проклета кула.

— Болна ли е? Ранена ли е? Мътните те взели, Ерагон, недей да криеш от мен — наранили ли са я?

— В момента не изпитва болка. Повече от това не бих могъл да кажа, защото дори само за да доловя светлинката на съзнанието й, ми бе необходимо да използвам цялата си сила. Не можах да се свържа с нея. — Ерагон обаче се въздържа да спомене, че е открил и втори човек, за чиято самоличност се досещаше и чието присъствие, ако се потвърдеше, го тревожеше изключително много. — Онова, което не намерих, бяха Ра’зак и Летрблака. Дори и по някакъв начин да съм пропуснал Ра’зак, родителите им са толкова големи, че жизнената им сила би трябвало да пламти като хиляда фенера, също като тази на Сапфира. Като се изключат Катрина и още няколко бледи светлинки, Хелгринд е потънал в пълен мрак.

Роран се намръщи, стисна левия си юмрук и се загледа в каменистия връх, който се скриваше в здрача, обгърнат от лилави сенки. После каза с равен и безизразен глас, все едно говореше на себе си:

— Няма значение дали си прав, или грешиш.

— Защо?

— Не можем да рискуваме да атакуваме тази нощ. През нощта Ра’зак са най-силни и ако са наблизо, ще е глупаво да се бием с тях в неизгодна позиция. Съгласен?

— Да.

— Така че ще чакаме да съмне. — Роран посочи към робите, приковани към кървавия олтар. — Ако тези клетници са изчезнали дотогава, ще знаем, че Ра’зак са тук и ще продължим по план. Ако пък не, проклинаме лошия си късмет, че са ни избягали, освобождаваме робите, спасяваме Катрина и отлитаме обратно при Варден с нея, преди Муртаг да ни е открил. Така или иначе се съмнявам, че Ра’зак биха оставили Катрина сама дълго време. Не и ако Галбаторикс я иска жива, за да я използва срещу мен.

Ерагон кимна. Искаше му се да освободи робите сега, но това би предупредило враговете им, че нещо не е наред. Не можеше и да се намеси заедно със Сапфира, ако Ра’зак дойдеха да си приберат вечерята. Битка на открито между дракон и създания като Летрблака би привлякла вниманието на всеки мъж, жена и дете на километри наоколо. А пък той не вярваше, че тримата със Сапфира и Роран щяха да оцелеят, ако Галбаторикс научеше, че са сами в Империята му.

Отмести поглед от окованите мъже. „Надявам се за тяхно добро Ра’зак да са на другия край на Алагезия или поне, че не са гладни тази нощ“.

Без да продумат, двамата с братовчед му запълзяха обратно по склона на хълма, зад чието било се бяха крили. Като стигнаха подножието му, се изправиха, обърнаха се и приведени се затичаха между два реда хълмове. Плитката долчинка малко по малко стана по-дълбока — изровен от водата овраг, от двете страни на който се издигаха ронещи се шистови скали.

Като заобикаляше чворестите хвойни, които растяха по дъното на оврага, Ерагон вдигна поглед и през отрупаните с иглички клони съзря първите звезди, които изпъстряха кадифеното небе. Изглеждаха студени и остри като ярки ледени кристали. После се съсредоточи да гледа къде стъпва, докато двамата с Роран вървяха бързо на юг към лагера си.

Край лагерния огън

Ниската купчинка жарава пулсираше като сърцето на някой огромен звяр. От време на време златисти искри проблясваха и пробягваха по повърхността на горящото дърво, преди да изчезнат в някоя нажежена до бяло пукнатина.

Гаснещият огън, който Ерагон и Роран бяха наклали, хвърляше мъждива червена светлина наоколо, разкривайки малък участък от камениста почва, няколко оловносиви храсти, неясните очертания на група хвойнови дървета по-нататък, а после — мрак.

Облегнат на люспестия преден десен крак на Сапфира, Ерагон седеше, изпружил босите си крака към гнездото от рубиненочервена жарава, и се наслаждаваше на топлината. Срещу него Роран се бе разположил на един твърд като желязо кух дънер, чиято кора бе обезцветена от слънцето и излющена от вятъра. Всеки път, когато помръднеше, дънерът издаваше остро скърцане, от което на Ерагон му идеше да забие нокти в ушите си.

Известно време в оврага цареше тишина. Дори жаравата тлееше безшумно. Роран бе събрал само отдавна изсъхнали клони без никаква влага в тях, за да избягнат дима, който би могъл да бъде забелязан от вражески очи.

Ерагон тъкмо бе приключил да разказва на Сапфира за случилото се през деня. Обикновено не му се налагаше да й казва какво е правил, тъй като мислите, чувствата и другите усещания протичаха между тях с лекотата на вода — от единия бряг на езеро до другия. Ала в този случай беше необходимо, тъй като по време на проучвателната експедиция бе изолирал ума си от нея, освен при мисленото претърсване на леговището на Ра’зак.

След значителна пауза в разговора, тя се прозя, разкривайки множеството си страховити зъби.

— Може и да са жестоки и зли, но е впечатляващо, че са успели да омагьосат плячката си да иска да бъде изядена. Изглежда, наистина са велики ловци… Може би и аз ще пробвам да го направя някой ден.

— Но не с хора — почувства се длъжен да вметне Ерагон. — Пробвай с овце.

— Хора, овце… каква е разликата за един дракон? — После тя се засмя гърлено — продължителен тътен, който му напомняше за гръмотевица.

Той се приведе напред, за да отдръпне гърба си от острите люспи на Сапфира, и взе глоговата тояга, която лежеше до него. Завъртя я между дланите си, възхитен от играта на светлината по излъсканата плетеница от корени на върха й и издраскания метален шип в долния край.

Роран я бе тикнал в ръцете му, преди да оставят Варден в Пламтящите равнини, с думите:

— Дръж. Фиск ми я направи, след като единият Ра’зак ме ухапа по рамото. Зная, че си изгубил меча си, и си помислих, че може да имаш нужда от нея… Ако искаш да вземеш друг меч, няма проблем, но открих, че са много малко битките, които не можеш да спечелиш с няколко удара с добра, здрава сопа.

Ерагон си спомни тоягата, която Бром винаги бе носил, и реши да се откаже от новия меч в полза на чепатата сопа. След като изгуби Зар’рок, нямаше желание да взима друг, по-лош меч. Онази нощ бе подсилил не само тоягата, но и дръжката на чука на Роран с няколко магии, които щяха да ги предпазят от счупване, освен при суперогромно натоварване.

Изведнъж го връхлетяха спомени: Мрачно небе, обагрено в оранжево и пурпур, се завихря около него, когато Сапфира се спуска в преследване на червения дракон и неговия Ездач. Вятърът свири край ушите му… Пръстите му изтръпват при удара на меч в меч, докато се бие със същия този Ездач на земята… Събаряйки шлема на противника си насред битката, разкрива лицето на някогашния си приятел и спътник Муртаг, когото е смятал за мъртъв… Подигравателната усмивка на Муртаг, когато взима Зар’рок от ръката му, твърдейки, че червеният меч по право принадлежи на него, по-големия брат на Ерагон…

Младият Ездач примигна, дезориентиран, когато звуците от яростната битка заглъхнаха и приятният аромат на хвойново дърво замени миризмата на кръв. Прокара език по горните си зъби, опитвайки се да премахне горчивия вкус на жлъчния сок, изпълнил устата му.

Муртаг.

Дори само името му пробуждаше у него лавина от объркани чувства. От една страна, той харесваше Муртаг, който бе спасил и него, и Сапфира от Ра’зак при първото им злочесто посещение в Драс-Леона. Той бе рискувал живота си, за да помогне на Ерагон да се измъкне от Гил’еад, и се бе сражавал храбро в битката за Фардън Дур. А и въпреки мъченията, които без съмнение бе изтърпял в резултат на това, бе избрал да интерпретира заповедите, дадени му от Галбаторикс, по начин, който му позволи да освободи Ерагон и Сапфира след битката в Пламтящите равнини, вместо да ги вземе в плен. Муртаг не беше виновен за това, че Близнаците го бяха отвлекли, нито пък че червеният дракон Торн се бе излюпил за него или че Галбаторикс бе открил истинските им имена, чрез които бе изтръгнал от тях клетви за вярност на древния език.

Муртаг нямаше вина за всичко това. Той беше жертва на съдбата от деня, в който се бе родил.

И все пак… въпреки че Муртаг служеше на краля против волята си и ненавиждаше зверствата, които Галбаторикс го принуждаваше да върши, част от него, изглежда, се опияняваше от новооткритата му сила. По време на последната битка между Варден и Империята в Пламтящите равнини той бе намерил краля на джуджетата Хротгар и го бе убил, въпреки че Галбаторикс не му бе нареждал подобно нещо. Да, бе оставил Ерагон и Сапфира да избягат, но едва след като ги бе надвил в брутално съревнование с магическа сила и бе слушал дълго молбите му да ги пусне на свобода.

А и бе изпитал твърде голямо удоволствие от болката, която бе причинил на Ерагон, като му разкри, че и двамата са синове на Морзан — пръв и последен от тринадесетте Драконови ездачи, Клетвопрестъпниците, които бяха предали другарите си на Галбаторикс.

Сега, четири дни след битката, младежът си помисли, че може би има и друго обяснение: „Навярно Муртаг се е наслаждавал на това да вижда, че и друг е със същия ужасен товар, който той е носил през целия си живот“.

Независимо дали истината бе такава или не, Ерагон подозираше, че Муртаг е приел новата си роля по същата причина, поради която едно куче, бито без причина, в даден момент се обръща и напада господаря си. Той бе преживял много тормоз и сега имаше възможност на свой ред да нанесе удар на света, който бе проявил твърде малко милост към него.

И все пак, независимо дали в сърцето му все още имаше искрица доброта, двамата с Ерагон бяха обречени да бъдат смъртни врагове, защото клетвата на брат му на древния език го обвързваше с Галбаторикс с неразрушими окови, и то завинаги.

„Само ако не бе отишъл с Аджихад да лови ургали под Фардън Дур. Или ако аз бях малко по-бърз, Близнаците…“

— Ерагон — каза Сапфира.

Той се сепна и кимна, благодарен за намесата й. Младежът правеше всичко възможно да не мисли за Муртаг или общите им родители, но подобни мисли често го нападаха из засада, когато най-малко ги очакваше.

Вдиша и издиша бавно, за да прочисти ума си, и се опита да се върне в настоящето, ала не можа.

На сутринта след колосалната битка в Пламтящите равнини, когато Варден бяха заети да се прегрупират и подготвят за преследването на армията на Империята, която бе отстъпила на няколко километра нагоре по течението на река Джийт, Ерагон бе отишъл при Насуада и Аря и им бе обяснил тежкото положение на Роран, след което им бе поискал позволение да помогне на братовчед си. Не бе постигнал успех. И двете жени буйно се бяха възпротивили на това, което Насуада бе нарекла „малоумен план, който ще има катастрофални последици за всички в Алагезия, ако се провали“.

Спорът бе продължил толкова дълго, че накрая Сапфира ги бе прекъснала с рев, който разтърси стените на щабната палатка. После бе заявила:

— Изморена съм и всичко ме боли, а Ерагон изобщо не успява да обясни проблема. Имаме по-важни неща за вършене от това да стоим и да дърдорим безспир като чавки, нали?… Добре, сега ме слушайте.

„Трудно е да се спори с дракон“ — си бе помислил младият Ездач.

Подробностите в казаното от Сапфира бяха сложни, но същината на изложението й бе проста. Тя подкрепяше Ерагон, защото разбираше колко много означава тази мисия за него, докато той подкрепяше Роран заради обичта и семейството, а и защото знаеше, че той ще търси Катрина със или без него, но братовчед му никога не би могъл сам да надвие Ра’зак. Също така, докато Империята държеше младата жена в плен, Роран — а чрез него и Ерагон — щеше да бъде уязвим за манипулации от страна на Галбаторикс. Ако узурпаторът заплашеше да я убие, Роран нямаше да има друг избор, освен да приеме исканията му.

Така че щеше да е най-добре да запушат тази пробойна в защитата си, преди враговете им да са се възползвали от нея.

Що се отнася до избрания момент, той беше идеален. Нито Галбаторикс, нито Ра’зак биха очаквали нападение в сърцето на Империята, когато Варден бяха заети да се бият с войските на краля близо до границата на Сурда. Муртаг и Торн бяха забелязани да летят към Уру’баен — без съмнение, за да бъдат порицани лично — и Насуада, и Аря се съгласиха с Ерагон, че вероятно после щяха да продължат на север, за да се изправят срещу кралица Исланзади и нейната армия, щом елфите нанесяха първия си удар и разкриеха присъствието си. И ако беше възможно, щеше да е добре Ра’зак да бъдат елиминирани, преди да започнат да тероризират и деморализират войските на Варден.

След това Сапфира бе изтъкнала по най-дипломатичния възможен начин, че ако Насуада използва властта си като сюзерен на Ерагон и му забрани да участва в мисията, това ще изпълни отношенията им с враждебност и разногласие, които можеха да подкопаят каузата на Варден.

— Но — бе добавила тя — изборът е твой. Ако искаш, задръж Ерагон тук. Неговите задължения към теб не са и мои и аз съм решила да последвам Роран. Това ми се струва достойно приключение.

Устните на Ездача се разтегнаха в лека усмивка, когато си спомни сцената.

Изявлението на Сапфира и непоклатимата й логика бяха убедили Насуада и Аря да дадат съгласието си, макар и с нежелание.

По-късно Насуада бе казала:

— Вярваме на преценката ви, Ерагон и Сапфира. За ваше добро, а и за наше, надявам се тази експедиция да протече добре.

По тона на гласа й той не бе могъл да прецени дали думите й бяха искрено пожелание, или скрита заплаха.

Ерагон бе прекарал остатъка от деня в събиране на провизии, изучаване на картите на Империята със Сапфира и правене на каквито магии смяташе за необходими, като например тази за отблъсване на опитите на Галбаторикс или подчинените му да открият чрез кристална топка местоположението на Роран.

На следващата сутрин двамата с братовчед му се бяха качили на гърба на Сапфира и тя бе полетяла на североизток, издигайки се над оранжевите облаци, които се стелеха над Пламтящите равнини. Бяха летели без прекъсване, докато слънцето не прекоси небесния купол и не потъна зад хоризонта, за да изскочи после отново с величествено зарево в червено и жълто.

Първата част от пътуването им ги бе отвела до покрайнините на Империята, където живееха малко хора. Там те бяха завили на запад към Драс-Леона и Хелгринд. Оттам насетне пътуваха нощем, за да не ги забележи някой от множеството малки селца, пръснати сред полята, които се простираха между тях и целта им.

Ерагон и Роран трябваше да се омотаят в наметала и кожи и да си сложат вълнени ръкавици, тъй като Сапфира летеше по-високо от ледените върхове на повечето планини — там въздухът бе рядък и сух и пронизваше дробовете им, — така че ако някой фермер, пасящ болното си теле на полето, или пазач с остър взор, излязъл да патрулира, случайно погледнеше нагоре, докато тя прелиташе над него, да я помисли за обикновен орел.

Където и да отидеха, Ерагон виждаше доказателства за войната, която се водеше: войнишки станове, пълни с продоволствия каруци, скупчени една до друга за през нощта, и върволици от мъже с железни нашийници, отвеждани от домовете им, за да се бият в името на Галбаторикс. Мащабът на ресурсите, използвани срещу Варден, бе наистина угнетяващ.

Към края на втората нощ в далечината се бе появил Хелгринд: грамада от скални отломки, неясен и злокобен силует в пепелявата светлина на настъпващата зора. Сапфира се бе приземила в оврага, където се намираха в момента, и бяха спали през по-голямата част от предния ден, преди да започнат разузнаването.

Рой кехлибарени искри се разхвърчаха, когато Роран хвърли един клон сред гаснещия огън. Той улови погледа на Ерагон и сви рамене.

— Студено е.

Преди да успее да отговори, младият Ездач чу някакъв стържещ звук, като от изваждане на меч от ножница.

Без да мисли, той се хвърли в противоположната посока, претърколи се и приклекна, вдигайки глоговата тояга, за да отблъсне евентуален удар. Роран бе почти също толкова бърз. Той грабна щита си от земята, отскочи назад от дънера, на който седеше, и измъкна чука си от колана — всичко това само за няколко секунди.

Двамата замръзнаха, очаквайки нападението.

Сърцето на Ерагон биеше учестено, а мускулите му потрепваха, докато оглеждаше тъмнината за най-слабия признак на движение.

— Не надушвам нищо — обади се Сапфира.

Когато изминаха няколко минути без инцидент, младият Ездач обходи с ума си околността.

— Няма никой — каза той.

После почерпи от магията, която струеше дълбоко в него, и промълви:

— Бризингър раудр!

Бледа червеникава светлина се появи на няколко крачки пред него и остана там, трептейки на нивото на очите му, като озари оврага със слабо сияние. Той пристъпи бавно и светлината също се премести, сякаш ги свързваше невидима нишка.

Двамата с Роран се насочиха към мястото, откъдето бяха чули звука, надолу по оврага, който се виеше на изток. Държаха вдигнати оръжията си и спираха на всяка крачка, готови да се отбраняват, ако се наложи. На петнадесетина метра от лагера Роран вдигна ръка и спря Ерагон, а после посочи към една шистова плоча, която лежеше върху тревата. Изглеждаше подозрително не на място. Той коленичи и потърка едно камъче по плочата, издавайки същия стържещ звук, който бяха чули преди.

— Сигурно е паднала — каза Ерагон, докато оглеждаше стените на оврага. След това остави светлинката да изчезне.

Роран кимна в знак на съгласие и се изправи, изтупвайки прахта от панталоните си.

Докато се връщаха при Сапфира, младежът се замисли за бързината, с която бяха реагирали. Сърцето му все още биеше учестено, ръцете му трепереха и бе склонен да се втурне през дивата пустош и да тича няколко мили, без да спре. „Преди нямаше да скочим така“ — помисли си. Причината за бдителността им не беше загадка: всяка от битките, в които бяха участвали, бе подронила самоувереността им, за да остави след себе си само оголени нерви, които се изопваха при най-лекото докосване.

Роран сигурно си мислеше нещо подобно, защото попита:

— Виждаш ли ги?

— Кого?

— Хората, които си убил. Виждаш ли ги в сънищата си?

— Понякога.

Трептящата светлина на огъня огря лицето на Роран отдолу, хвърляйки гъсти сенки над устата и по челото му, като придаде злокобен вид на полупритворените му очи. Говореше бавно, сякаш трудно намираше думите си.

— Никога не съм искал да бъда воин. Когато бях по-малък, като всяко момче мечтаех за кръв и слава, но истински важна за мен беше земята. Тя и семейството ни… А сега вече съм убил хора… Убивах и убивах, а ти си убивал дори повече. — Погледът му се фокусира върху някакво далечно място, което само той виждаше. — В Нарда имаше двама мъже… Разказвах ли ти за това?

Беше му разказвал, ала Ерагон само мълчаливо поклати глава.

— Бяха стражи на главната порта… Двама, нали разбираш, и онзи отдясно имаше чисто бяла коса. Спомням си, защото не можеше да е на повече от двадесет и четири или двадесет и пет години. Носеха вълшебните знаци на Галбаторикс, но говореха като да са от Нарда. Не бяха професионални войници. Вероятно бяха просто мъже, решили да защитят домовете си от ургали, пирати, бандити… Ние нямаше и да ги докоснем. Кълна се, Ерагон, изобщо не възнамерявахме да го правим. Обаче нямах избор. Те ме разпознаха. Пронизах белокосия под брадичката… Беше точно както татко прерязваше гърлото на прасе. А после разбих черепа на другия. Все още чувам пращенето на костите… Спомням си всички удари, които съм нанесъл — от тези по войниците в Карвахол, до онези в Пламтящите равнини… Знаеш ли, като затворя очи, понякога не мога да заспя, защото заревото на пожара, който запалихме на доковете в Теирм, е прекалено ярко в ума ми. В такива моменти ми се струва, че полудявам.

Ерагон осъзна, че стиска толкова силно тоягата, та кокалчетата му бяха побелели, а сухожилията от вътрешната страна на китките му бяха изпъкнали.

— Да — каза той. — В началото бяха само ургали, после хора и ургали, а сега в тази последна битка… Зная, че това, което вършим, е правилно, но правилно не означава лесно. Заради това, което представляваме, Варден очакват двамата със Сапфира да предвождаме армията им и да избиваме цели батальони войници. Правим го. Длъжни сме. — Гласът му секна и той замълча.

— Всяка голяма промяна е съпътствана от суматоха — обърна се Сапфира и към двамата. — И ние получаваме нашия дял от нея, защото сме носители на тази промяна. Аз съм дракон и не съжалявам за смъртта на онези, които са заплаха за нас. Убийството на стражите в Нарда може би не е дело, достойно за прослава, но и не е причина да изпитваш вина. Трябвало е да го направиш. Когато се е налагало да се сражаваш, Роран, нима не те е окрилявала свирепата радост от битката? Не си ли изпитвал удоволствие от това да се изправиш пред достоен противник, или удовлетворение от гледката на телата на враговете ти, струпани пред теб? Ерагон, ти си го изпитвал. Помогни ми да го обясня на братовчед ти.

Младият Ездач се загледа в огъня. Сапфира бе казала истина, която не му се искаше да признае, защото се боеше, че ако потвърди, че човек може да се радва на насилието, ще се превърне в някой, когото би ненавиждал. Затова остана смълчан. Срещу него Роран, изглежда, се чувстваше по същия начин.

С по-мек глас Сапфира каза:

— Не се сърдете. Не възнамерявах да ви притеснявам… Понякога забравям, че още не сте привикнали на тези емоции, докато аз се боря за живота си от мига на излюпването.

Ерагон се изправи и отиде до дисагите, за да вземе малката глинена делва, която Орик му бе дал, преди да се разделят, а после отпи две големи глътки малинова медовина. Стомахът му се изпълни с топлина. Той направи гримаса и подаде делвата на Роран, който също отпи.

След като пи още няколко пъти и медовината смекчи лошото му настроение, Ерагон каза:

— Утре може да имаме проблем.

— Какво имаш предвид?

Ерагон отправи думите си и към Сапфира:

— Спомняте ли си как казах, че ние — Сапфира и аз — лесно можем да се справим с Ра’зак?

— Аха.

— И наистина можем — каза драконът.

— Е, докато шпионирахме Хелгринд, мислех за това и вече не съм толкова сигурен. Има почти неограничен брой начини да направиш нещо с магия. Например, ако искам да запаля огън, мога да го сторя с горещина, събрана от въздуха или земята; мога да създам пламък от чиста енергия; в състояние съм да призова мълния от небето; или да концентрирам слънчеви лъчи в една точка; или да използвам търкане… и така нататък.

— Е, и?

— Проблемът е, че макар да съм способен да измисля безброй магии, за да извърша това едничко действие, блокирането на тези магии ще се нуждае от една-единствена контрамагия. Ако искаш да предотвратиш самото действие, не трябва да изграждаш заклинанието си спрямо уникалните качества на всяка индивидуална магия.

— Все още не разбирам какво общо има това с утрешния ден.

— Аз разбирам — каза Сапфира и на двамата. Тя веднага бе схванала усложнението. — Това означава, че през изминалия век Галбаторикс…

— … може и да е поставил различни защити около Ра’зак…

— … които да ги защитават от…

— … цял куп магии. Възможно е и да не мога да…

— … ги убиеш с нито една…

— … от смъртоносните думи, които знам, нито пък…

— … с атаки, които можем да измислим сега или тогава. Може да…

— … се наложи да разчитаме на…

— Спрете! — извика Роран и се усмихна измъчено. — Моля ви, спрете. Главата ме заболява, като правите така.

Ерагон млъкна с отворена уста. До този момент не бе осъзнал, че двамата със Сапфира довършват думите си един на друг. Тази констатация му хареса — показваше, че са постигнали нови висоти на сътрудничество и действат заедно като едно същество. А това ги правеше много по-могъщи, отколкото би бил всеки от двамата поотделно. Същевременно обаче го разтревожи мисълта, че подобно партньорство в самата си същност потъпква индивидуалността на всеки от тях.

Затвори уста и се изкикоти.

— Извинявай. Безпокоя се от следното: ако Галбаторикс е предвидил да вземе определени предпазни мерки, може да се окаже, че оръжията ни са единственото, с което можем да убием Ра’зак. Ако това е истина…

— Утре само ще ти се пречкам.

— Глупости. Може и да си по-бавен от Ра’зак, но не се съмнявам, че ще им дадеш основание да се боят от оръжието ти, Роран Стронгхамър. — Комплиментът, изглежда, зарадва братовчед му. — Най-голямата опасност за теб идва от факта, че Ра’зак или Летрблака биха могли да те отделят от мен или Сапфира. Колкото по-близо сме един до друг, в толкова по-голяма безопасност ще бъдем. Двамата със Сапфира ще се опитаме да ги държим заети, но някой от тях може да ни се изплъзне. Четирима срещу двама не е добра комбинация, ако човек не е един от четиримата.

После Ерагон каза на Сапфира:

— Сигурен съм, че ако имах меч, бих могъл сам да убия Ра’зак, но не зная дали ще мога да надвия две бързи като елфи създания, въоръжен единствено с тояга.

— Ти настоя да носиш тази суха клечка вместо истинско оръжие — отвърна тя. — Спомняш ли си, че ти казах, че може да не е достатъчна срещу опасни врагове като Ра’зак?

Ерагон неохотно се съгласи.

— Ако магията ми ни предаде, ще се окажем много по-уязвими, отколкото си мислех… Утрешният ден може да приключи доста зле.

Продължавайки нишката на разговора, който преди това бе чул, Роран каза:

— Тая магия е рискована работа.

Дънерът, на който седеше, изстена протяжно, когато той облегна лакти на коленете си.

— Така е — съгласи се Ерагон. — Най-трудната част е да предвидиш всяко възможно заклинание; прекарвам повечето си време в чудене как да се защитя, ако бъда атакуван по този начин, и дали някой друг магьосник не очаква да направя това.

— Можеш ли да ме направиш силен и бърз като теб?

Младият Ездач обмисли въпроса няколко минути, преди да отговори:

— Не виждам как. Енергията, която е нужна да направя това, ще трябва да дойде отнякъде. Двамата със Сапфира можем да ти я дадем, но тогава ще загубим толкова скорост или сила, колкото ти си придобил.

Онова, което не спомена, беше, че тази енергия може да се извлече и от околните растения и животни, но на ужасна цена, а именно — смъртта на по-малките създания, чиято жизнена сила извличаш. Техниката беше велика тайна и Ерагон чувстваше, че не бива да я разкрива току-така. Нещо повече, тя нямаше да свърши работа на Роран, защото около Хелгринд нямаше достатъчно живи същества, за да захранят тялото му.

— Тогава не можеш ли да ме научиш да използвам магия? — Когато момчето се поколеба, Роран добави: — Не сега естествено. Нямаме време за целта, а и не вярвам да е възможно някой да стане магьосник за една нощ. Но по принцип, защо не? Нали сме братовчеди. Във вените ни тече една и съща кръв. А това ще е ценно умение.

— Не зная как човек, който не е Ездач, се научава да използва магия — призна Ерагон. — Това не е нещо, което съм изучавал. — Той се огледа, взе едно плоско и кръгло камъче от земята и го хвърли към Роран, който го хвана с рязко движение. — Ето, пробвай това: концентрирай се върху вдигането на камъчето на педя над дланта си и кажи: „Стенр риса“.

— Стенр риса?

— Точно така.

Роран се взря смръщено в камъчето, което лежеше в дланта му, заемайки поза, която толкова напомни на Ерагон за неговото собствено обучение, че Ездача изпита носталгия по дните, прекарани в упражнения с Бром. Веждите на братовчед му се събраха, устните му се присвиха и той изръмжа „Стенр риса!“ с такъв плам, че Ерагон почти очакваше камъкът да изхвърчи във висините.

Нищо не се случи.

Роран се намръщи още повече и повтори командата си:

— Стенр риса!

Камъчето не помръдна.

— Е — каза Ерагон, — продължавай да опитваш. Само този съвет мога да ти дам. Но… — Той вдигна пръст — … ако случайно успееш, незабавно ела при мен, или ако не съм наоколо, иди при друг магьосник. Можеш да убиеш себе си или други хора, ако започнеш да експериментираш с магията, без да разбираш правилата й. Ако не друго, то запомни това: ако направиш заклинание, което изисква твърде много енергия, ще умреш. Не се захващай с нищо отвъд възможностите си, не се опитвай да съживяваш мъртвите и не пробвай да унищожаваш каквото и да било.

Роран кимна, все така загледан в камъка.

— Магията настрана, току-що осъзнах, че има нещо много по-важно, което трябва да научиш.

— Така ли?

— Да, необходимо е да можеш да криеш мислите си от Черната ръка, Ду Врангр Гата и другите като тях. Сега знаеш много неща, които могат да навредят на Варден. Жизненоважно е да овладееш това умение, веднага щом се върнем. Докато не си в състояние да се защитаваш от шпиони, нито Насуада, нито аз или който и да било друг ще можем да ти доверяваме информация, която би могла да помогне на враговете ни.

— Разбирам. Но защо включваш Ду Врангр Гата в този списък? Те служат на теб и Насуада.

— Така е, но дори и сред съюзниците ни има не един и двама, които биха дали дясната си ръка… — Той се намръщи, като осъзна колко съответстваха на видяното думите му, — … за да разкрият плановете и тайните ни. Както и твоите. Сега ти си някой, Роран. Отчасти заради делата си, отчасти, защото сме роднини.

— Зная. Странно е да те разпознават хора, които не си срещал.

— Така е. — На Ерагон му хрумнаха още няколко свързани с темата забележки, но той не се поддаде на импулса да продължи. Това беше разговор за друг момент. — Сега, когато знаеш какво е усещането от докосването на друг ум до твоя, навярно ще можеш да се научиш как сам да докосваш умове.

— Не съм сигурен, че искам да притежавам такова умение.

— Няма значение — има голям шанс да не можеш да го правиш. Независимо от това, преди да се опиташ да разбереш, трябва да се посветиш на изкуството на защитата.

Братовчед му повдигна вежди.

— Как?

— Избери нещо — звук, образ, емоция, каквото и да е — и го остави да изпълни ума ти, докато не заличи всички други мисли.

— Това ли е всичко?

— Не е толкова лесно, колкото си мислиш. Хайде, пробвай. Когато си готов, ми кажи и ще видя колко добре си се справил.

Изминаха няколко минути. После, като видя, че Роран помръдна пръсти, младият Ездач насочи съзнанието си към своя братовчед, нетърпелив да открие какво е постигнал.

Мисловният му лъч се блъсна с пълна сила в стена, изградена от спомените на Роран за Катрина, и спря. Не можеше да проникне, не намираше пролука или слабо място, нямаше как да подкопае непробиваемата бариера, изправена срещу него. В този миг цялото същество на братовчед му се основаваше на чувствата му към Катрина и защитата му надхвърляше всичко, което Ерагон бе срещал дотогава. В ума на Роран нямаше нищо друго, на което Ерагон можеше да се опре и да използва, за да поеме контрол над него.

Тогава братовчед му помръдна левия си крак и пънът под него изскърца.

В същия миг стената, с която се бе сблъскал Ерагон, се разби на десетки парченца и стотици дребни мисли започнаха да разсейват Роран: „Какво беше… Мътните го взели! Не му обръщай внимание; той ще проникне. Катрина, спомни си Катрина. Не обръщай внимание на Ерагон. Нощта, в която тя се съгласи да се омъжи за мен, миризмата на трева и косата й… Това той ли е? Не! Концентрирай се! Не…“

Като се възползва от объркването на братовчед си, младият Ездач засили мисловния си натиск и със силата на волята си го обездвижи, преди той отново да се заслони.

— Разбираш основната идея — каза му той, а после се отдръпна от ума му и продължи на глас, — но трябва да се научиш да задържаш концентрацията си дори насред битка. Трябва да се научиш да мислиш, без да мислиш… да изпразваш ума си от всякакви надежди и тревоги, за да остане само онази единствена мисъл, която е бронята ти. Нещо, на което елфите ме научиха и което намирам за полезно, е да рецитираш гатанка или някое стихотворение, или песен. Повтарянето на някакво действие ти помага по-лесно да контролираш ума си да не се отклонява.

— Ще работя върху това — обеща Роран.

— Наистина я обичаш, нали? — каза Ерагон тихо. Думите му бяха повече изразяване на истината и удивление, отколкото въпрос — отговорът бе толкова очевиден, — и той не бе сигурен дали е редно да ги изговаря. Досега не бе говорил с братовчед си на подобни теми, въпреки дългите часове, които бяха прекарали преди години в обсъждане на относителните качества на младите жени в Карвахол и околността. — Как стана това?

— Харесвах я. Тя ме харесваше. Какво значение имат подробностите?

— Хайде де — каза Ерагон. — Преди да заминеш за Теринсфорд, бях твърде ядосан, за да те питам, а оттогава не сме се виждали. Любопитен съм.

Роран потърка слепоочията си.

— Няма много за разказване. Винаги съм си падал по нея. Преди да стана мъж, това нямаше особено значение, но след ритуала на възмъжаването започнах да се чудя за коя мога да се оженя и коя исках да стане майка на децата ми. По време на едно от посещенията ми в Карвахол видях Катрина да се спира край дома на Лоринг, за да откъсне едно калдъръмче, което растеше в сянката на стрехата. Като погледна цветето, тя се усмихна… И това беше толкова нежна и щастлива усмивка, че още тогава реших, че искам да я карам да се усмихва по този начин отново и отново и да виждам това лице до деня, в който умра. — В очите му проблеснаха сълзи, но не се стекоха надолу и секунда по-късно той примигна и тях ги нямаше. — Боя се, че в това отношение се провалих.

След кратка уважителна пауза Ерагон каза:

— Значи си я ухажвал? Като изключим, че ме пращаше да й предавам комплименти, какво друго направи?

— Разпитваш така, все едно искаш напътствия.

— Не е вярно. Въобразяваш си…

— Хайде стига — каза Роран. — Мога да позная, когато ме лъжеш. Почваш да се хилиш като дебил и ушите ти почервеняват. Елфите може и да са ти дали ново лице, но тази част от теб си е все същата. Какво има между теб и Аря?

Наблюдателността на братовчед му смути младия Ездач.

— Нищо! Луната е размътила мозъка ти.

— Бъди честен. Харесваш думите й, сякаш всяка една от тях е диамант, и я гледаш така, все едно умираш от глад, а тя е отрупана с блюда маса само на сантиметри извън досега ти.

Облаче тъмносив дим излезе от ноздрите на Сапфира, докато тя изхъхри, сякаш се задушаваше.

Ерагон не обърна внимание на едва сподавеното й веселие и каза:

— Аря е елфка.

— И много красива при това. Изострените уши и скосените очи са малък дефект в сравнение с другите й достойнства. Сега и ти приличаш на котка.

— Аря е над стогодишна.

Тази конкретна информация изненада Роран. Веждите му се вдигнаха и той възкликна:

— Трудно ми е да го повярвам! Та тя е в разцвета на младостта си.

— Истина е.

— Е, дори и да е така, това, което ми казваш, са доводи, а сърцето рядко се вслушва в доводи. Харесваш ли я, или не?

— Ако я харесваше повече — обърна се Сапфира и към двамата, — аз самата щях да се опитвам да я целуна.

— Сапфира! — Засрамен, Ерагон я цапна по крака.

Роран прояви благоразумието да не го дразни повече.

— Тогава ми отговори на първоначалния въпрос и ми кажи как стоят нещата между теб и Аря. Говорил ли си за това с нея или семейството й? Забелязал съм, че не е мъдро да оставяш подобни неща да закърняват.

— Да — отвърна Ерагон и се загледа в тоягата си. — Говорих с нея.

— И какво стана? — Когато братовчед му не отвърна веднага, Роран ядосано възкликна: — Да получа отговор от теб е по-трудно, отколкото да дърпам Бирка през калта. — Ерагон се изкикоти при споменаването на един от конете им в Карвахол. — Сапфира, ще разрешиш ли тази загадка за мен? Иначе се боя, че никога няма да получа пълното обяснение.

— Нищо не стана. Абсолютно нищо. Тя не ме иска. — Младият Ездач говореше безстрастно, сякаш коментираше нечие чуждо нещастие, но в сърцето му бушуваше буря от толкова силна и дива болка, че усети как Сапфира се отдръпна леко от него.

— Съжалявам — каза Роран.

Ерагон се помъчи да преглътне буцата в гърлото си и да не обръща внимание на раната в сърцето си и на свития си на топка стомах.

— Случва се.

— Знам, че точно в момента едва ли ти се струва много вероятно — каза братовчед му, — но съм сигурен, че ще срещнеш друга жена, която ще те накара да забравиш Аря. Има безброй момичета — и немалко невести, обзалагам се, — които биха се радвали да привлекат погледа на един Ездач. Няма да ти е трудно да си намериш съпруга сред хубавиците в Алагезия.

— А ти какво щеше да направиш, ако Катрина те беше отхвърлила?

Въпросът сепна Роран. Очевидно бе, че не можеше да си представи как би реагирал.

— Противно на това, което ти, Аря и всички останали, изглежда, мислите — продължи Ерагон, — аз съм наясно, че в Алагезия съществуват и други подходящи жени, а също и с факта, че има хора, които са се влюбвали повече от веднъж. Без съмнение, ако прекарвах дните си в компанията на дами от двора на крал Орин, рано или късно щях да реша, че харесвам някоя от тях. Моят път обаче не е толкова лесен. Независимо дали мога да пренасоча чувствата си към друга — а сърцето, както ти сам отбеляза, е всеизвестен с капризността си звяр, — въпросът е друг — трябва ли?

— Езикът ти е станал крив като корените на ела — отвърна Роран. — Не говори с гатанки.

— Добре. Коя човешка жена би могла дори да започне да разбира това, което представлявам, или силите, които притежавам? Коя би споделила живота ми? Много малко и всички са магьосници. А от тази избрана група, или дори от жените като цяло, колко са безсмъртните?

Роран се засмя — грубоват и сърдечен смях, който прокънтя в дерето.

— Със същия успех можеш да поискаш и слънцето в джоба си или… — Той млъкна внезапно и се напрегна, сякаш се готвеше да скочи. После застина. — Не може да си такъв.

— Но съм.

Братовчед му се мъчеше да намери думи.

— Това резултат от промяната ти в Елесмера ли е, или от това, че си Ездач?

— От това, че съм Ездач.

— Това обяснява защо Галбаторикс не е умрял още.

— Аха.

Клонът, който Роран бе сложил в огъня, се разцепи надве с приглушено пукане — явно жаравата го бе нагорещила дотолкова, че малкото вода или дървесен сок, оцелял под лъчите на слънцето десетилетия наред в жилките му, се бе превърнал в пара.

— Представата е толкова… всеобхватна, че е почти немислима — каза братовчед му. — Смъртта е част от това, което сме. Тя ни ръководи. Оформя ни. Тласка ни към лудост. Можеш ли да бъдеш човек, ако не те очаква смъртен край?

— Аз не съм неуязвим — отбеляза Ерагон. — Мога да бъда убит от меч или стрела. Или да пипна някоя нелечима болест.

— Но ако избягваш тези опасности, ще живееш вечно.

— Да, тогава да. Двамата със Сапфира ще пребъдем.

— Това ми се струва едновременно благословия и проклятие.

— Така е. Не мога с чиста съвест да се оженя за жена, която ще остарее и умре, докато аз оставам недокоснат от времето. Подобно изживяване би било еднакво жестоко и за двама ни. Отгоре на всичко мисълта да си взимам нови и нови жени през дългите векове ме депресира.

— Можеш ли да направиш някого безсмъртен с магия? — попита Роран.

— Можеш да потъмниш бяла коса, да изгладиш бръчки и да махнеш перде от очите, а ако си готов на невероятни крайности, можеш да дариш на шестдесетгодишен старец тяло на деветнадесетгодишен младеж. Елфите обаче никога не са намерили начин да възстановят ума на човек, без да унищожат спомените му. А кой иска да изтрива личността си на всеки няколко десетилетия, за да постига безсмъртие? Онзи, който продължава да живее, ще бъде непознат. Стар мозък в младо тяло също не е отговорът, защото дори при най-добро здраве, онова, от което ние хората сме сътворени, изтрайва около век или малко повече. Нито пък можеш да прекратиш стареенето. Това причинява редица други проблеми… О, елфите и хората са опитвали хиляда и един различни начини да предотвратят смъртта, но никой не е бил успешен.

— С други думи — заключи братовчед му, — по-безопасно е да обичаш Аря, отколкото да оставиш сърцето си свободно за запленяване от някоя човешка жена.

— За коя друга бих могъл да се оженя, освен за елфка? Особено със сегашния си вид. — Младият Ездач потисна желанието да прокара пръсти по извитите върхове на ушите си — навик, който бе развил напоследък. — Когато живеех в Елесмера, ми беше лесно да приема начина, по който драконите промениха облика ми. В крайна сметка те ми дадоха и много дарове наред с него. Също така елфите бяха по-дружелюбни към мен след Агаети Бльодрен. Едва когато се върнах при Варден, осъзнах колко различен съм станал… И това ме безпокои. Вече не съм просто човек, но не съм и съвсем елф. Сега съм нещо по средата — мелез.

— О, горе главата! — каза Роран. — Може да не ти се наложи да се безпокоиш за вечния живот. Галбаторикс, Муртаг, Ра’зак, а може би дори някой от войниците на Империята би могъл всеки момент да ни убие. Един мъдър човек би пренебрегнал бъдещето и би пил и се веселил, докато още има възможност да се наслаждава на света.

— Знам какво би казал татко по въпроса.

— Да, и би ни понатупал в добавка.

Двамата се разсмяха, а после мълчанието, което така често настъпваше помежду им, се възцари отново — пропаст, породена отчасти от умората, отчасти от близостта и донякъде от множеството различия, които съдбата бе поднесла на двама души, които някога бяха живели като вариации на една и съща мелодия.

— Трябва да поспите — каза им Сапфира. — Късно е, а утре трябва да станем рано.

Ерагон погледна към черния небесен свод и определи часа по местоположението на звездите. Нощта бе напреднала повече, отколкото си мислеше.

— Добър съвет — каза той. — Иска ми се да имахме още няколко дни за почивка, преди да нападнем Хелгринд. Битката в Пламтящите равнини източи силите ми и тези на Сапфира, а още не сме се възстановили заради полета дотук и енергията, която пренесох в колана на Белот Мъдрия последните две вечери. Ръцете и краката ме болят и имам повече синини, отколкото мога да преброя. Виж…

Ерагон развърза връзките на левия си ръкав и нави меката ламарае — материя, която елфите тъчаха от вълна и нишки от коприва, — разкривайки зелено-жълта ивица на мястото, където щитът му го бе ударил.

— Ха! — възкликна Роран. — На тая дреболия ли викаш синина? Че аз се нараних по-силно, като си ударих палеца тази сутрин. Чакай да ти покажа белег, с който един мъж може да се гордее. — Той развърза левия си ботуш, събу го и нави крачола на панталона си, за да разкрие черна ивица, широка като палеца на Ерагон, която минаваше косо през прасеца му. — Удари ме дръжката на копие, когато един войник се обръщаше.

— Впечатляващо, но аз имам далеч по-добри. — Младият Ездач съблече туниката си и измъкна ризата от панталоните си, извивайки се настрана, така че братовчед му да види голямото петно на ребрата и другото на корема му. — От стрели — поясни той.

После му показа и дясната си предмишница, където имаше натъртване, идентично с онова на другата му ръка, получено при отбиване на меч с налакътника си.

Роран на свой ред оголи низ неравни синьо-зелени петна с размера на златни монети, които се виеха като змия от лявата мишница до основата на гръбнака му — резултат от падането му върху купчина камъни и метални брони.

Ерагон огледа пораженията, а после се изкикоти и каза:

— Пфу, това са като убождания от топлийка! Да не би да си се изгубил и да си се блъснал в някой розов храст? Имам една, която ги засенчва всичките. — Той събу и двата си ботуша, а после се изправи и свали панталоните си, така че остана по ризата и вълнени гащета. — Надмини това, ако можеш — каза Ездача и посочи към вътрешната част на бедрата си. Хаотична смесица от цветове изпъстряше кожата му, сякаш той бе екзотичен плод, узряващ на неравни петна — от ябълковозелено до тъмнолилаво.

— Ау — възкликна Роран. — Какво стана?

— Скочих от Сапфира, докато се биехме с Муртаг и Торн, във въздуха. Така раних Торн. Сапфира успя да се спусне под мен, преди да стигна земята, но тупнах на гърба й малко по-рязко, отколкото ми се искаше.

Роран потръпна.

— Стига ли до… — гласът му заглъхна и той направи неопределен жест нагоре.

— За съжаление.

— Признавам, това е страшно натъртване. Трябва да се гордееш с него; направо си е подвиг да се раниш по този начин и на онова… конкретно… място.

— Радвам се, че го оценяваш.

— Е — каза Роран, — може и да имаш най-голямата синина, но Ра’зак ми нанесоха рана, която не можеш да надминеш, защото, доколкото разбирам, драконите са премахнали белега от гърба ти.

Докато говореше, той съблече ризата си и се приближи към трептящата светлина на огъня.

Очите на Ерагон се разшириха, преди да се усети и да прикрие шока си. Наруга се наум за пресилената си реакция, като си помисли: „Не може да е толкова лошо“, ала колкото повече гледаше братовчед си, толкова повече се удивляваше.

Дълъг назъбен белег, червен и лъскав, се виеше около дясното рамо на Роран, започвайки от ключицата му и свършвайки точно над лакътя. Беше очевидно, че Ра’зак са срязали част от мускула и двата края на раната не се бяха събрали при заздравяването, защото белегът бе дълбок около сантиметър и бе обграден от грозни ръбове.

— Роран! Трябваше да ми го покажеш още преди дни. Не знаех, че са те ранили толкова зле… Трудно ли ти е да си движиш ръката?

— Не и настрани или назад — отвърна братовчед му и веднага показа движението. — Обаче мога да я вдигна горе-долу до… гърдите. — Той се намръщи болезнено и отпусна ръката си. — Дори това ми коства усилия. Трябва да не си повдигам палеца, иначе цялата ми ръка изтръпва. Открих, че най-добрият начин е да извъртя ръката си назад и да я отпусна върху онова, което се опитвам да хвана. Одрах си кокалчетата няколко пъти, преди да овладея номера.

Ерагон стисна тоягата в ръцете си.

— Да го направя ли? — попита той Сапфира.

— Мисля, че е редно.

— Може да съжаляваме утре.

— Ще съжаляваш повече, ако Роран умре, защото няма да може да замахне с чука си, когато се наложи. Ако почерпиш сила от околността, няма да хабиш своята и да се изтощиш.

— Знаеш, че мразя да го правя. Дори при мисълта за това ми призлява.

— Животът ни е по-важен от този на една мравка — възрази Сапфира.

— Не и за мравката.

— А ти мравка ли си? Не бъди тъп, Ерагон, не ти отива.

Той въздъхна и остави тоягата си, а после направи знак на Роран да дойде при него.

— Дай да го излекувам.

— Нима можеш да го направиш?

— Естествено.

Лицето на Роран се озари от краткотраен възторг, но после на него си изписа колебание и тревога.

— Сега? Това мъдро ли е?

— Както каза Сапфира, по-добре да се погрижа за теб, докато имам възможност, за да не коства тази рана живота ти или да ни изложи на опасност.

Роран се приближи и Ерагон постави дясната си ръка върху червения белег, докато в същото време разгръщаше съзнанието си, за да обхване дърветата, растенията и животните, които обитаваха оврага, с изключение на онези, за които се боеше, че са твърде слаби, за да оцелеят от магията му.

После започна да припява на древния език. Заклинанието му беше дълго и сложно. Лекуването на подобна рана не се състоеше само във възстановяването на кожата и в най-добрия случай бе доста трудно. Младият Ездач разчиташе на лечителските формули, които бе изучавал в Елесмера и на чието запомняне бе посветил толкова много седмици.

Сребристият знак на дланта му — Гедвей игнасия — заблестя като нажежен до бяло, когато освободи магията. Секунда по-късно Ерагон изстена неволно, умирайки три пъти — по веднъж заедно с две птички, гнездящи в близката хвойна, и още веднъж със змията, скрита сред камъните. Роран отметна назад глава и оголи зъби в беззвучен вик, когато раменният му мускул трепна и се загърчи под повърхността на променящата се кожа.

После всичко приключи.

Младият Ездач си пое въздух на пресекулки и захлупи лице в дланите си, използвайки прикритието, за да избърше сълзите си, преди да погледне резултата от усилията си. Видя как Роран сви няколко пъти рамене, а после разпери ръце и започна да маха с тях. Раменете му бяха широки и мускулести, резултат от години, прекарани в копаене на дупки за коловете на огради, пренасяне на камъни и товарене на коли със сено. Ерагон изпита мимолетна завист. Можеше и да е по-силен, но никога не бе имал мускули като тези на братовчед си.

Роран се ухили.

— Точно като преди е! Може би дори по-добре. Благодаря ти.

— Няма защо.

— Беше невероятно странно. Имах чувството, че ще изпълзя от собствената си кожа. И ужасно сърбеше. Едва се удържах да не разкъсам…

— Донеси ми малко хляб от дисагите си, моля те. Гладен съм.

— Но ние току-що ядохме.

— Трябва да хапна нещо след подобна магия.

Ерагон подсмръкна, а после извади носната си кърпа и си избърса носа. Заподсмърча по-силно. Казаното не беше съвсем вярно. Не го безпокоеше самата магия, а цената, която бяха платили за нея живите същества наоколо, и се боеше, че може да повърне, ако не успокои стомаха си с нещо.

— Не ти е зле, нали? — попита братовчед му.

— Не.

Споменът за смъртта, която бе причинил, още глождеше ума му и Ерагон се пресегна за делвата с медовина до себе си, с надеждата да прогони мрачните мисли с нейна помощ.

Нещо много голямо, тежко и остро удари ръката му и я прикова към земята. Той примижа от болка и погледна към върха на един от ноктите на Сапфира, който почти пронизваше плътта му. Дебелият й клепач изсъска, докато се спускаше бързо над огромното й блестящо око, насочено към него. След един дълъг момент тя вдигна нокътя си, както човек би вдигнал пръст, и Ерагон издърпа ръката си. Преглътна и отново сграбчи тоягата, мъчейки се да не обръща внимание на медовината и да се концентрира върху нещо по-непосредствено и реално, вместо да се гърчи в безполезно самосъжаление.

Роран извади комат квасен хляб от дисагите си, а после се спря и с лека усмивка попита:

— Не предпочиташ ли малко сърнешко месо? Не изядох цялото си парче.

Той измъкна импровизирания шиш, направен от обгорена хвойнова пръчка, на който бяха нанизани три златистокафяви мръвки. За чувствителния нос на Ерагон миризмата, която се разнесе, бе гъста и наситена и му напомни за нощите, прекарани в Гръбнака, и дългите зимни вечери, когато той, Роран и Гароу се събираха край печката и се наслаждаваха на компанията си, докато навън фучеше виелица. Устата му се напълни със слюнка.

— Още е топло — каза братовчед му и размаха печеното пред него.

С усилие на волята младият Ездач поклати отрицателно глава.

— Просто ми дай хляба.

— Сигурен ли си? Идеално е: нито е твърде жилаво, нито твърде крехко и е чудесно овкусено. Толкова е сочно, че като изядеш една хапка, все едно си изял лъжица от най-добрата яхния на Илейн.

— Не, не мога.

— Знаеш, че ще ти хареса.

— Роран, престани да ме дразниш и ми дай хляба!

— А, ето, вече изглеждаш по-добре. Може би не ти трябва хляб, а някой, който да те дразни, а?

Ерагон го изгледа ядно, а после се пресегна мълниеносно и грабна хляба от ръката на братовчед си.

Това сякаш още повече развесели Роран. Докато младежът разчупваше комата, той каза:

— Не знам как можеш да оцелееш само на плодове, хляб и зеленчуци. Един мъж трябва да яде месо, ако иска да запази силата си. Не ти ли липсва?

— Повече, отколкото можеш да си представиш.

— Тогава защо продължаваш да се измъчваш по тоя начин? Всяко същество на този свят трябва да яде други живи същества — дори и да са само растения, — за да оцелее. Така сме устроени. Защо се опитваш да се опълчваш на естествения ход на нещата?

— Казах му горе-долу същото в Елесмера — отбеляза Сапфира, — но той не ме слуша.

Ерагон сви рамене.

— Вече го обсъждахме. Ти прави каквото искаш. Няма да поучавам теб или който и да е друг как да живее. Аз обаче не мога с чиста съвест да ям създание, чиито мисли и чувства съм споделил.

Върхът на опашката на Сапфира се размърда и люспите й издрънчаха върху един камък, който се подаваше над земята.

— О, безнадежден е. — Драконката протегна шия и захапа сърнешкото заедно с шиша, изтръгвайки го от ръката на Роран. Дървото изпука между острите й зъби, а после и то, заедно с месото, потъна в огнените дълбини на корема й. — Ммм. Не си преувеличавал — каза тя. — Колко сладка и вкусна хапка: толкова крехко, солено и възхитително приятно, кара ме да потръпвам от наслада. По-често трябва да ми готвиш, Роран Стронгхамър. Само че следващия път мисля, че е редно да приготвиш няколко цели сърни. Иначе няма да се нахраня добре.

Роран се поколеба, сякаш не можеше да реши дали молбата й бе сериозна и ако да, как да се измъкне учтиво от подобно нежелано и трудно задължение. Той погледна умолително Ерагон, който избухна в смях както заради изражението му, така и заради затруднението му.

Сапфира се присъедини към него и боботещият й смях отекна в оврага. Зъбите й проблеснаха, обагрени в червено, от светлината на огъня.

Беше изминал час, откакто и тримата бяха решили да поспят. Ерагон лежеше по гръб до Сапфира, увит в няколко одеяла, за да се предпази от нощния студ. Наоколо цареше пълен покой и тишина. Сякаш някой магьосник бе направил заклинание на земята и всичко живо бе потънало във вечен сън, застинало завинаги под бдителния взор на проблясващите звезди.

Без да помръдва, той прошепна в ума си:

— Сапфира?

— Да, малкият ми?

— Ами ако съм прав и той е в Хелгринд? Не знам как да постъпя в такъв случай… Кажи ми какво да направя.

— Не мога, малкият ми. Това е решение, което трябва да вземеш сам. Човешките дела не са драконови. Аз бих му откъснала главата и бих изяла тялото му, но ми се струва, че ти би го сметнал за нередно.

— Ще ме подкрепиш ли, каквото и да реша?

— Винаги, малкият ми. Сега си почивай. Всичко ще бъде наред.

Успокоен, младият Ездач се загледа в звездите и забави дишането си, изпадайки в транса, който бе заменил съня за него. Продължаваше да усеща обкръжението си, но само на фона на бляскавите съзвездия, образите от сънищата му наяве изплуваха и се завъртяха в объркани и призрачни танци.

Щурмуването на Хелгринд

Оставаха петнадесет минути до пукването на зората, когато Ерагон скочи на крака. Щракна два пъти с пръсти, за да събуди Роран, а после сгъна одеялата си и ги завърза в стегнат вързоп.

Надигайки се от земята, братовчед му направи същото със своите завивки.

Те се спогледаха и потръпнаха от вълнение.

— Ако умра, ще се погрижиш ли за Катрина? — попита Роран.

— Разбира се.

— Кажи й, че съм влязъл в боя с удоволствие и с името й на уста.

— Ще го направя.

Ерагон промърмори няколко думи на древния език. Последвалият спад на силите му беше почти незабележим.

— Готово. Това ще пречиства въздуха пред нас и ще ни пази от парализиращия ефект на дъха на Ра’зак.

Той извади от дисагите си ризницата си и разви зеблото, с което беше увита. Понякога блестящия нагръдник все още личаха следите от битката в Пламтящите равнини: от засъхналата кръв, потта и липсата на грижи някои от брънките бяха взели да ръждясват. Нямаше обаче прекъсвания, тъй като Ерагон ги бе закърпил, преди да потеглят към Империята.

Младият Ездач навлече подплатената с кожа ризница и сбърчи нос при вонята на смърт и отчаяние, която се носеше от нея, после си сложи гравираните налакътници и наколенници. На главата си постави кожена шапка и качулка от метални брънки, а върху тях — обикновен стоманен шлем. Бе изгубил своя шлем — онзи, който бе носил във Фардън Дур и върху който джуджетата бяха гравирали герба на Дургримст Ингетум — заедно с щита си по време на въздушния дуел между Сапфира и Торн. На ръцете си сложи метални ръкавици.

Роран се облече по подобен начин, макар и да подсили снаряжението си с дървен щит. По края той бе обкован с желязо, за да бъде по-издръжлив на ударите от вражески меч. Ерагон не носеше щит — за тоягата му бяха нужни и двете ръце.

На гърба си преметна колчана, даден му от кралица Исланзади. В добавка към двадесетте тежки дъбови стрели със сиви гъши пера, в него имаше и лък със сребърен обков, който кралицата бе изваяла с магия от тисово дърво специално за него. Лъкът вече бе натегнат и готов за употреба.

Сапфира тъпчеше нетърпеливо на място.

— Хайде да тръгваме!

Ерагон и Роран закачиха дисагите си на клона на една хвойна и се качиха на гърба й. Не си губиха времето да я оседлават — не бяха сваляли седлото за през нощта. То беше топло, почти горещо под младия Ездач. Той се хвана за вратния й шип, за да е по-стабилен при резките смени на посоката, а Роран го прегърна с едната си ръка през кръста, докато в другата стискаше чука.

Една шистова плоча изпука под тежестта на Сапфира, когато тя приклекна, а после с шеметен скок се озова на ръба на оврага, където за момент застана неподвижна, преди да разпери огромните си криле. Тънките мембрани изсвистяха и драконът се понесе към небето. Изправени вертикално, те изглеждаха като две прозрачно сини корабни платна.

— Не стискай толкова — измърмори Ерагон.

— Извинявай — каза Роран и отпусна леко хватката си около кръста му.

После разговорите станаха невъзможни, защото Сапфира направи мощен мах с крилете си и тримата се издигнаха още по-високо. С всеки следващ мах се приближаваха все повече до ниските облаци.

Когато драконът се насочи към Хелгринд, Ерагон погледна наляво и видя далече долу широка ивица от езерото Леона. Гъсти валма мъгла, сиви и призрачни в предутринния здрач, се издигаха от водата, сякаш върху повърхността на езерото гореше вещерски огън. Ездача се опита, но за съжаление дори и с ястребовия си взор не можа да различи далечния бряг, нито южните склонове на Гръбнака отвъд него. Твърде отдавна не бе виждал планините от детството си.

На север се извисяваше Драс-Леона — огромна хаотична маса, — която изглеждаше като кубичен силует на фона на мъглата, пълзяща от източната му страна. Единствената сграда, която Ерагон успя да различи, беше катедралата, където го бяха нападнали Ра’зак. Ръбатата й кула се издигаше високо над останалата част на града, като назъбен връх на копие.

И той знаеше, че някъде по земята, над която се носеха, бяха останките от лагера, където Ра’зак бяха ранили смъртоносно Бром. Младият Ездач позволи на гнева и мъката от онзи ден — както и от убийството на Гароу и разрушаването на фермата им — да избуят и да му вдъхнат смелост, не, желание да се изправи в битка срещу чудовищата.

— Ерагон — каза Сапфира. — Днес не бива да изолираме умовете си и да скриваме мислите си един от друг, нали?

— Не и ако не се появи някой друг магьосник.

Слънцето изплува на хоризонта, разпръсквайки ветрило от златиста светлина. След миг целият спектър от цветове обагри сивия до този момент свят: мъглата заблестя в бяло, водата стана тъмносиня, стената, ограждаща центъра на Драс-Леона, разкри мръсножълтия цвят на мазилката си, а дърветата се скриха под корони във всички отсенки на зеленото, докато земята под тях заруменя. Хелгринд обаче остана какъвто си беше — черен.

Каменната грамада бързо се уголеми, докато те се приближаваха. Дори от въздуха изглеждаше заплашително.

Сапфира се спусна към основата й и направи такъв рязък завой наляво, че Ерагон и Роран щяха да паднат, ако не бяха завързали краката си за стремената. После профуча край каменния олтар, където жреците на Хелгринд изпълняваха церемониите си. Воят на вятъра проникна под шлема на Ерагон и почти го оглуши.

— Е? — извика Роран, който не виждаше нищо пред тях.

— Робите ги няма.

Сякаш огромна тежест притисна Ерагон към седлото, когато Сапфира отново се издигна и започна да кръжи около Хелгринд, търсейки входа към скривалището на Ра’зак.

— Няма отвор, през който би могла да се промъкне даже дървесна мишка — обяви накрая тя. Забави полета си и увисна на едно място пред един скален ръб, който свързваше третия от по-ниските четири върха с възвишението над тях. Назъбените контрафорси усилваха екота, предизвикан при всеки мах на крилете й, докато накрая той зазвуча като гръмотевичен тътен. Очите на Ерагон се насълзиха от силния вятър.

От неразтопения скреж, изпълващ пукнатините, които набраздяваха повърхността на скалите, те изглеждаха като покрити с бяла паяжина. Нищо друго не нарушаваше мрачното излъчване на тъмните, брулени от вятъра, стени на Хелгринд. Сред полегатите скали не растяха дървета, храсти, трева или лишеи. Орлите не гнездяха по неравните тераси на кулата. Оправдавайки името си, Хелгринд наистина беше смъртоносно място — със своите склонове, покрити с остри като бръснач издатини и назъбени цепнатини, той приличаше на кокалесто привидение, излязло от ада, за да тормози света.

Ерагон направи проучване с ума си, което потвърди присъствието на двамата души, които бе открил, затворени в кулата, предния ден, ала не усети и следа от робите и не можа да открие Ра’зак или Летрблака, което само засили тревогата му.

„Ако не са тук, къде са тогава? — зачуди се той. Претърсвайки отново, забеляза нещо, което преди му беше убягнало: един-едничък стрък тинтява, който цъфтеше само на петнадесетина метра пред тях, където трябваше да има солидна скала. — Как получава достатъчно влага, за да живее?“

Сапфира отговори на въпроса му, като кацна на една ронлива издатина на няколко метра вдясно от него. В този момент изгуби равновесие и размаха криле, за да се закрепи. Вместо да се отърка в стената на Хелгринд, върхът на дясното й крило потъна в скалата и веднага излезе.

— Сапфира, видя ли това?

— Да.

Драконът протегна шия и мушна върха на муцуната си няколко сантиметра в гладкия камък, спря за момент, очаквайки да се задейства някой капан, а после продължи. Люспа след люспа главата й проникна в Хелгринд, докато накрая от нея се виждаха само вратът, тялото и крилете й.

— Това е илюзия — възкликна Сапфира.

И с един мах на могъщите си криле тя отскочи от скалната издатина и се хвърли към измамната стена. На Ерагон му бе необходимо цялото самообладание, за да не закрие лице, в отчаян опит да се предпази от шеметно приближаващата се канара.

Миг по-късно се озова насред широка сводеста пещера, изпълнена с мека утринна светлина. Люспите на Сапфира отразяваха слънчевите лъчи и хвърляха хиляди менящи се синкави отблясъци по скалата. Ерагон се извърна и видя, че зад гърба му няма стена, а само входът на пещерата и обширният пейзаж отвъд него.

Той се намръщи. Изобщо не му беше хрумнало, че Галбаторикс може да е скрил леговището на Ра’зак с магия. „Идиот! Трябва да се справям по-добре“ — помисли си ядосано. Подценяването на краля беше най-сигурният начин и тримата да бъдат убити.

Роран изруга и каза:

— Друг път ме предупреждавай, когато правиш подобно нещо.

Младият Ездач се приведе напред и започна да развързва краката си от стремената, докато оглеждаше заобикалящата ги пещера, стоейки нащрек за евентуална опасност.

Входът представляваше неправилен овал, широк около петнадесет и висок около шестнадесет метра. От него пещерата се разширяваше почти двойно, преди да завърши на една стрела разстояние в купчина дебели каменни плочи, облегнати една на друга в бъркотия от неправилни ъгли. По пода имаше плетеница от драскотини — доказателство за множеството случаи, в които Летрблака бяха излитали, кацали и ходили по него. Приличащи на мистериозни ключалки, пет ниски тунела пронизваха стените на пещерата, както и една сводеста галерия, достатъчно широка, за да побере Сапфира. Ерагон огледа внимателно тунелите, но в тях цареше непрогледна тъмнина и изглеждаха празни. Претърсването им с ума му потвърди това. От вътрешността на Хелгринд долиташе странен и несвързан шепот, извиквайки представата за бродещи в мрака непознати същества, както и шум на неспирно капеща вода. Към хора от звуци се прибавяше и равномерното вдишване и издишване на Сапфира, което направо ехтеше в празната каменна зала.

Най-отличителната черта на пещерата обаче беше смесицата от миризми, която я изпълваше. Тази на студен камък бе най-силна, но под нея Ерагон усети мирис на влага и пръст, както и нещо много по-лошо: гадната воня на гниеща плът.

Той развърза последните каиши и преметна десния си крак над гръбнака на Сапфира, така че да седне странично, и се приготви да скочи от гърба й. Роран направи същото от другата й страна.

Обаче преди да се пусне, Ездача чу сред шумовете, дразнещи слуха му, поредица от изтраквания, сякаш някой бе ударил скалата с множество чукове. Звукът се повтори половин секунда по-късно.

Двамата със Сапфира едновременно погледнаха в посоката на звука.

От галерията изскочи огромно изкривено чудовище. То имаше черни, изпъкнали очи без клепачи, дълъг няколко стъпки клюн, криле на прилеп и голо, неокосмено тяло, по което танцуваха мускули. Ноктите му бяха като железни шипове.

Сапфира се наклони в опит да избегне Летрблака, но не успя. Съществото се хвърли към дясната й страна със силата и скоростта на лавина.

Ерагон не разбра какво точно се случи след това, защото ударът го запрати във въздуха. В объркания му мозък нямаше никаква мисъл. Безумният му полет секна също толкова рязко, колкото беше и започнал, когато гърбът му се блъсна в нещо твърдо и плоско и той падна на пода, удряйки главата си.

От този удар дъхът му секна. Замаян, младият Ездач остана да лежи свит на една страна, мъчейки се да си поеме въздух и да възвърне известен контрол над ръцете и краката си.

— Ерагон! — извика Сапфира.

Тревогата в гласа й удвои усилията на Ездача така, както нищо друго не можеше. Докато животът се връщаше в крайниците му, той се пресегна и сграбчи тоягата си от мястото, където бе паднала до него. Заби шипа й в една пукнатина и се издърпа нагоре по дължината й, за да се изправи на крака. Олюля се. Рояк от алени искри затанцува пред очите му.

Ситуацията бе толкова объркваща, че той дори не знаеше накъде да погледне най-напред.

Сапфира и Летрблака се търкаляха из пещерата, като се ритаха, дращеха и опитваха да се захапят с такава сила, че можеха да издълбаят скалата под себе си. Трясъкът от битката им сигурно беше невъобразимо силен, но за Ерагон те се бореха в абсолютна тишина, защото ушите му бяха заглъхнали. При все това той усещаше вибрациите през подметките на ботушите си, докато колосалните зверове се мятаха наляво-надясно, заплашвайки да премажат всеки, който се приближеше до тях.

Измежду челюстите на дракона изригна син огън, който обви лявата страна на главата на Летрблака в изпепеляващ вихър от пламъци, достатъчно горещи да разтопят стомана. Те обаче се извиха около изчадието, без да го наранят. То заби клюна си във врата на Сапфира, принуждавайки я да спре атаката.

Бърз като стрела, пусната от лък, вторият Летрблака изскочи от галерията и се хвърли към хълбока на дракона. Чудовището отвори клюна си и нададе ужасяващ крясък, от който косата на Ерагон настръхна, а стомахът му се сви от ужас. Той изръмжа ядосано, това го чуваше.

Сега, когато и двамата Летрблака бяха тук, миризмата напомняше на нетърпимата воня от развалено месо, престояло в казан за боклук една седмица посред лято.

Ерагон стисна уста, усещайки, че му призлява, и насочи вниманието си другаде, за да не повърне.

На няколко крачки от него Роран лежеше по лице до стената на пещерата, където се бе приземил. Докато Ездача го гледаше, той се подпря на едната си ръка и се надигна на колене, а после се изправи. Очите му бяха оцъклени и се олюляваше като пиян.

От тунела близо до братовчед му се появиха двамата Ра’зак. В изкривените си ръце държаха дълги саби, чиято изработка изглеждаше древна. За разлика от родителите си, те имаха приблизително същия ръст като хората. Черна хитинова обвивка покриваше телата им, макар че от нея се виждаше малко, защото дори в Хелгринд носеха тъмни роби и наметала.

Те се втурнаха напред със стряскаща бързина, а движенията им бяха резки като на насекоми.

Въпреки това Ерагон все още не можеше да усети нито тях, нито Летрблака. „И те ли са илюзия?“ — зачуди се той. Но не, това беше нелепо. Плътта, която Сапфира раздираше с ноктите си, беше напълно реална. Мина му през ума и друго обяснение: може би беше невъзможно да се засече присъствието им. Навярно Ра’зак умееха да се прикриват от умовете на хората — тяхната плячка — точно както паяците се прикриваха от мухите. Ако бе така, това обясняваше защо изчадията бяха имали такъв успех при преследването на магьосници и Ездачи заради Галбаторикс, макар те самите да не използваха магия.

„Мътните ги взели!“ Той щеше да си позволи и още цветисти ругатни, но беше време за действие, а не да проклина лошия си късмет. Бром твърдеше, че на дневна светлина Ра’зак не могат да се мерят с него, и въпреки че това сигурно бе вярно — предвид факта, че Бром бе разполагал с десетилетия, за да измайстори магии, които да използва срещу тях, — Ерагон знаеше, че без предимството на изненадата тримата със Сапфира и Роран много трудно щяха да се измъкнат живи, а какво остава да спасят Катрина.

Той вдигна дясната си ръка над главата и извика:

— Бризингър!

После замахна и хвърли пламтящо огнено кълбо към Ра’зак. Те отскочиха и пламъкът удари пода, където изтлея след няколко секунди. Магията беше глупава и детинска, а освен това нямаше как да им причини някакви реални поражения, ако Галбаторикс ги бе защитил от нея, както и родителите им. При все това Ерагон изпита огромна наслада от атаката, а и тя разсея Ра’зак достатъчно дълго, за да може да изтича при Роран и да опре гръб в неговия.

— Дръж ги настрана от мен за минута! — извика той с надеждата, че Роран ще го чуе. Независимо дали го бе чул или не, братовчед му разбра смисъла на думите, защото се прикри с щита си и вдигна чука, готов за битка.

Мощта на всеки от ужасяващите удари на Летрблака срещу Сапфира вече бе изчерпала магическата бариера срещу физически опасности, която Ерагон бе поставил около нея. Чудовищата бяха нанесли няколко драскотини — дълги, но плитки — по бедрата й и бяха успели да я промушат три пъти с клюновете си; тези рани бяха малки, но дълбоки и й причиняваха много болка.

В замяна на това тя бе отворила широка и стигаща до ребрата рана на едното изчадие и бе отхапала почти метър от опашката на другото. За удивление на Ерагон, кръвта на Летрблака имаше металически синьо-зелен цвят, подобен на патината по стара мед.

В момента чудовищата се бяха отдръпнали от Сапфира и обикаляха около нея, като я нападаха от време на време, за да я държат на разстояние, докато изчакваха да се измори или да им се удаде да я убият с клюновете си.

Драконката бе по-добре пригодена за открито сражение заради люспите си, които бяха по-твърди и здрави от сивата кожа на Летрблака, а и заради зъбите си, които можеха да нанесат в близък бой много по-смъртоносни поражения от клюновете на противниците й. При все това й беше трудно да отблъсне и двете чудовища едновременно, особено при положение че таванът й пречеше да скача, лети или по друг начин да маневрира около враговете си. Ерагон се боеше, че дори тя да успее да ги надвие, Летрблака можеха да я осакатят, преди да ги е убила.

Той бързо си пое въздух и направи една-единствена магия, която съдържаше всичките дванадесет техники за убиване, на които Оромис го бе научил. Стараеше се да прави паузи, докато изговаря заклинанието, така че ако защитите на Галбаторикс му попречат, да може да спре потока на магията. Иначе рискуваше да изчерпи цялата си сила и да умре.

Оказа се, че предпазната мярка е била необходима. Още щом освободи магията, Ездача усети, че тя няма ефект върху Летрблака, и прекрати опитите си. Не бе и очаквал да успее с традиционните смъртни думи, но трябваше да пробва, осланяйки се на нищожния шанс кралят да е бил невнимателен или да не е знаел достатъчно, когато е поставял зашитите върху чудовищата и техните деца.

Зад него Роран извика:

— Ааа!

Секунда по-късно един меч издрънча върху щита му, последван от звънтенето на ризница и подобния на камбана звук от втори меч, отскачащ от шлема на братовчед му.

Ерагон осъзна, че слухът му явно се възвръщаше.

Ра’зак нанасяха удар след удар, но оръжията им всеки път се отплесваха от бронята на братовчед му или пропускаха на косъм лицето и ръцете му, независимо колко бързо въртяха мечовете си. Роран бе твърде бавен, за да контраатакува, но и изчадията не можеха да го наранят. Те съскаха от безсилен гняв и бълваха обиди, които звучаха още по-гнусно заради начина, по който тракащите им челюсти изкривяваха езика.

Младият Ездач се усмихна. Магическата бариера, която бе изградил около Роран, си вършеше работата. Надяваше се, че невидимата мрежа от енергия ще издържи, докато намери начин да спре Летрблака.

В този миг двете чудовища изпищяха едновременно и всичко се разтресе и посивя пред очите на Ерагон. За момент решителността го напусна и той не можеше да помръдне. После се съвзе и се разтърси като куче, за да отхвърли злокобното им влияние. Звукът му напомни на две деца, пищящи от болка.

Тогава Ездача започна да прави заклинание след заклинание с възможно най-голямата скорост, която му позволяваше да изговаря древния език, без да прави грешки. Всяко изречение, което излизаше от устата му, а те бяха цял легион, съдържаше потенциала да нанесе мигновена смърт, и всяка смърт бе сама по себе си уникална. Докато произнасяше импровизираната си тирада, Сапфира получи още една порезна рана на левия си хълбок. За сметка на това обаче драконката успя да счупи крилото на нападателя си, раздирайки на ивици тънката мембрана с ноктите си. Ерагон почувства с гърба си няколко силни удара, нанесени на братовчед му от Ра’зак, които се опитваха да го пронижат или съсекат с мълниеносна скорост. По-големият от двамата започна да заобикаля Роран, за да атакува директно Ездача.

И тогава, насред трясъка от сблъсъка на стомана със стомана, стомана с дърво и нокти с камък, се чу съскането на меч, приплъзващ се между брънките на ризница, последвано от хрущене. Роран изкрещя и Ерагон усети кръв да оплисква десния му прасец.

С крайчеца на окото си Ездача видя как една прегърбена фигура скочи към него с протегнат напред меч, за да го прониже. Светът сякаш се съсредоточи върху тясното острие, чийто връх блестеше като кристал; на ярката утринна светлина всяка драскотина изглеждаше като струйка живак.

Имаше време само за една последна магия, преди да се помъчи да попречи на Ра’зак да забие меча си в корема му. В отчаянието си той се отказа от опитите си директно да нарани Летрблака и вместо това извика:

— Гаризла, лета!

Магията бе грубовата, скалъпена набързо и зле формулирана, но проработи. Изпъкналите очи на Летрблака със счупеното крило се превърнаха в полусферични огледала, които отразяваха светлината. Ослепяло, изчадието се запрепъва, нанасяйки удари във въздуха, в напразен опит да засегне Сапфира.

Ездача завъртя тоягата в ръцете си и отблъсна меча на Ра’зак, когато острието бе само на сантиметър от ребрата му. Нападателят скочи към него и изпъна врат напред. Ерагон се отдръпна рязко, защото от дълбините на качулката му се стрелна къс, широк клюн. Двете половини на хитиновия израстък се затвориха с щракане точно пред дясното му око. Някак безпристрастно, Ерагон забеляза, че езикът на Ра’зак е бодлив и лилав, гърчещ се като обезглавена змия.

Като стисна с две ръце тоягата по средата, младият Ездач нанесе силен удар в хлътналите гърди на Ра’зак. Чудовището отхвърча на няколко метра и падна на ръце и колене. Ерагон се завъртя около Роран, чиито гърди отляво бяха облени в кръв, и парира меча на другия нападател. Направи измамно движение, отклони острието на Ра’зак и после, когато изчадието замахна към гърлото му, завъртя другия край на тоягата около тялото си и отблъсна и този удар. Без да се спира, той скочи напред и заби дървения край на пръчката в корема на Ра’зак.

Ако в ръцете му бе Зар’рок, щеше да убие чудовището намясто. Но дори и така, при удара нещо бе изпукало в тялото на съществото и то се преметна във въздуха, като се строполи на десетина метра от него. Чудовището обаче веднага скочи на крака, оставяйки синкаво кърваво петно на неравния каменен под.

„Трябва ми меч“ — помисли Ерагон.

Той разкрачи крака за по-голяма стабилност, когато и двамата Ра’зак се спуснаха срещу него. Нямаше друг избор, освен да удържи общото им нападение, защото иначе нищо нямаше да спре тези отвратителни лешояди да стигнат до Роран. Понечи да каже същото магическо заклинание, което бе подействало срещу Летрблака, но Ра’зак атакуваха едновременно, преди да успее да изрече дори първата сричка.

Мечовете отскочиха от тоягата с глухо дрънчене. Не успяха даже да одраскат омагьосаното дърво.

Ляво, дясно, горе, долу. Ерагон не мислеше, а само разменяше мълниеносни удари с Ра’зак. Тоягата бе идеална за битка с повече противници, защото можеше да удря и блокира и с двата й края, при това нерядко — едновременно. Тази възможност му вършеше добра работа сега. Задъха се. От челото му се стичаше пот и влизаше в очите му. Гърбът и мишниците му също бяха мокри. Червена мъгла замъгляваше зрението му, а главата му пулсираше в унисон с ударите на сърцето му.

Никога не се бе чувствал толкова жизнен и същевременно така уплашен, както, докато се биеше.

Защитите му намаляваха. Тъй като бе насочил по-голямата част от силите си върху Сапфира и Роран, магическите бариери на Ездача скоро се стопиха и по-дребният Ра’зак го рани в лявото коляно. Раната не застрашаваше живота му, но все пак бе сериозна, защото сега левият му крак бе по-нестабилен.

Като хвана тоягата в единия й край, Ерагон я завъртя като бухалка и я стовари върху главата на единия си противник. Ра’зак се свлече на земята, но не можеше да се каже дали е мъртъв или само в безсъзнание. Ездача настъпи срещу единствения си останал противник, като нанасяше удари върху раменете и ръцете на чудовището, след което с внезапно извиване на тоягата му изби меча.

Преди да довърши Ра’зак, ослепеният Летрблака със счупеното крило прелетя през пещерата и се блъсна в отсрещната стена. От тавана се посипа дъжд от малки камъчета. Тътенът бе толкова силен, че Ерагон, Роран и Ра’зак се сепнаха и се извърнаха по инстинкт.

С един скок Сапфира се озова до осакатения Летрблака, когото току-що бе изритала, и заби зъбите си в дългия врат на чудовището. То се замята в последно усилие да се отскубне, но драконката тръсна рязко глава и прекърши гръбнака му. После пусна окървавения труп и в пещерата отекна свирепият й победен рев.

Другият Летрблака не се поколеба. Той се хвърли върху Сапфира, забивайки нокти между люспите й, и я събори на земята. Двамата се затъркаляха по пода, като стигнаха до входа на пещерата, залюляха се за секунда на ръба и полетяха надолу, вкопчени един в друг, скривайки се от полезрението на Ерагон. Тактиката беше хитра, защото отдалечаваше чудовището от обхвата на сетивата на Ездача, а онова, което не можеше да почувства, нямаше как и да порази с магия.

— Сапфира! — извика той.

— Грижи се за себе си. Този няма да ми избяга.

Ерагон сепнато се обърна точно навреме, за да види как двамата Ра’зак изчезват в дълбините на най-близкия тунел. По-дребният помагаше на по-едрия. Той затвори очи и намери умовете на затворниците в Хелгринд, промърмори дума на древния език, а после каза на Роран:

— Запечатах килията на Катрина, така че те да не могат да я използват като заложник. Сега само аз или ти можем да отворим вратата.

— Добре — отвърна Роран през зъби. — Можеш ли да направиш нещо за това? — Той посочи с брадичка мястото на гърдите си, което притискаше с дясната си ръка. Кръвта шуртеше между пръстите му. Ерагон докосна раната. При досега братовчед му потръпна от болка и рязко се дръпна.

— Имаш късмет — каза младият Ездач. — Мечът е попаднал на ребро.

Той постави едната си длан върху раната, а другата — върху дванадесетте диаманта, скрити в пояса на Белот Мъдрия, увит около кръста му, и започна да извлича от силата, съхранена в тях.

— Вайс хейл!

Сякаш невидима вълна мина през тялото на Роран, докато кожата му зарастваше под въздействието на заклинанието.

После Ерагон излекува и собствената си рана на лявото коляно.

Когато приключи, той се изправи и погледна в посоката, накъдето бе отлетяла Сапфира. Връзката му с нея отслабваше, докато тя преследваше Летрблака към езерото Леона. Копнееше да й помогне, но знаеше, че засега ще й се наложи да се оправя сама.

— Побързай — каза Роран. — Те се измъкват!

— Прав си.

Ездача грабна тоягата си и влезе в тъмния тунел, оглеждайки внимателно издатините по каменните му стени, в очакване Ра’зак да изскочат иззад някоя от тях. Движеше се бавно, за да не ехтят стъпките му в лъкатушещия проход. Когато докосна едната стена, за да запази равновесие, откри, че е покрита със слуз.

След десетина метра, няколко завоя и извивки на тунела се озоваха в такъв непрогледен мрак, че дори Ерагон не виждаше нищо.

— При теб може и да е различно, но аз не мога да се бия в тъмнина — прошепна Роран.

— Ако запаля светлина, Ра’зак няма да се приближат до нас. Не и сега, когато знаят, че имам магия, която действа върху тях. Просто ще се крият, докато не си тръгнем. Трябва да ги убием, докато още имаме възможност.

— И какво да правя аз? По-вероятно е да се блъсна в някоя стена и да си разбия носа, отколкото да намеря тези два бръмбара… Те могат да се промъкнат зад нас и да ни пронижат в гърба.

— Шшшт… Хвани се за пояса ми, върви след мен и бъди готов да залегнеш.

Ерагон не можеше да вижда, но останалите му сетива бяха достатъчно чувствителни, за да му дадат сравнително добра представа за близката околност. Най-голямата опасност идваше от възможността Ра’зак да ги атакуват от разстояние, евентуално с лък, но той вярваше, че рефлексите му са достатъчно бързи, за да спаси себе си и Роран от връхлитаща стрела.

Полъх на вятър погъделичка кожата на младия Ездач, после утихна, а след това смени посоката си. Цикълът се повтаряше на неравномерни интервали, създавайки невидими течения, които го докосваха като мехурчета на бълбукаща вода.

Дишането и на двамата звучеше силно и дрезгаво на фона на странната смесица от звуци, които изпълваха прохода. Въпреки това Ерагон долови тракането на падащ камък някъде сред лабиринта от тунели, както и ритмичния шум от капеща вода по повърхността на подземно езеро. Чуваше и хрущенето на ситния чакъл под подметките на ботушите си. Дълъг и злокобен стон се разнесе някъде далеч пред тях.

Никоя от миризмите не беше нова: пот, кръв, влага и гнилоч.

Стъпка по стъпка Ерагон и Роран се спускаха все по-надълбоко в недрата на Хелгринд. Тунелът водеше надолу и често се извиваше или разклоняваше, така че младият Ездач бързо можеше да се изгуби, ако не го водеше умът на Катрина. Множеството проходи бяха ниски и тесни. В един момент той си удари главата в тавана и изпита внезапен пристъп на клаустрофобия.

— Върнах се — обяви Сапфира точно когато Ерагон стъпваше на грапаво стъпало, издялано в скалата под него. Той спря. Разбра, че тя е се отървала от други наранявания, и му олекна.

— Ами Летрблака?

— Плава с корема нагоре в езерото Леона. За съжаление няколко рибари станаха свидетели на битката ни. Гребяха към Драс-Леона, когато ги видях за последно.

— Е, нищо не можем да направим за това. Виж дали ще откриеш нещо в тунела, от който излязоха Летрблака. И внимавай за Ра’зак. Може да се опитат да се промъкнат край нас и да избягат от Хелгринд през входа, който ние използвахме.

— Вероятно имат път за бягство на нивото на земята.

— Може и да имат, но мисля, че все още няма да бягат.

След като бяха прекарали, както му се стори, поне час в плен на мрака — макар да знаеше, че не може да са минали повече от десет-петнадесет минути — и след като се спуснаха на повече от тридесет метра във вътрешността на Хелгринд, Ерагон спря на равна каменна площадка. Той се свърза мислено с Роран и му каза:

— Килията на Катрина е на около петдесет крачки пред нас, отдясно.

— Не можем да рискуваме да я изведем, докато Ра’зак са още живи.

— Ами ако не се разкрият, докато тя не излезе? Поради някаква причина не мога да ги усетя. Може да се крият вечно в тази планина. Така че ще чакаме ли неизвестно докога, или ще освободим Катрина, докато още имаме възможност? Мога да изградя защити около нея, които ще я предпазят от повечето атаки.

Роран помълча около секунда.

— Тогава хайде да я освободим.

Те отново потеглиха напред, опипвайки пътя си по неравния под на ниския тунел. Ерагон внимаваше изключително много къде стъпва, за да не се спъне.

В резултат на това едва не пропусна шумоленето на плат, а после тихото изсвистяване, което прозвуча отдясно.

Той отскочи към стената, избутвайки Роран назад. В същото време нещо прелетя край лицето му, одрасквайки дясната му буза. Усети силно парене, сякаш го бяха жигосали.

— Квейква! — извика той.

Избликна червена светлина, ярка като обедно слънце. Тя нямаше източник и озаряваше всички повърхности едновременно. Не оставяше сенки и придаваше странно плосък вид на всичко. Внезапният блясък заслепи Ерагон, но Ра’зак пред него пострада много повече — създанието изпусна лъка си и покри с ръце закачуленото си лице, като нададе пронизителен писък. Подобен звук подсказа на Ерагон, че вторият Ра’зак беше зад тях.

— Роран!

Той се завъртя рязко точно навреме, за да види как братовчед му скача към другото чудовище с високо вдигнат чук. Дезориентираният Ра’зак отскочи назад, но беше твърде бавен. Чукът се стовари върху него.

— За баща ми! — извика Роран. После удари отново. — За дома ни! — Чудовището вече беше мъртво, ала младият мъж отново вдигна оръжието. — За Карвахол!

Последният му удар разби черупката на изчадието като суха кратуна. Под безмилостната рубинена светлина уголемяващата се локва кръв изглеждаше лилава.

Ерагон завъртя тоягата си, за да отблъсне стрелата или меча, за които бе сигурен, че се бяха насочили към него. После се обърна, за да се изправи срещу оцелелия Ра’зак. Тунелът пред тях беше празен. Той изруга. Отиде до сгърченото на пода тяло. Замахна с тоягата си и я стовари върху гърдите на мъртвото чудовище.

— Доста време чаках да направя това — каза Ездача.

— Аз също.

Двамата с Роран се спогледаха.

— Ааа! — извика Ерагон и притисна бузата си, тъй като болката се засили.

— Раната се покри с мехури! — възкликна Роран. — Направи нещо!

„Ра’зак сигурно е намазал стрелата със сеитрово масло“ — помисли си младият Ездач. После си припомни обучението и прочисти драскотината и кожата около нея със заклинание, последвано от втора магия, която да поправи пораженията върху лицето му. Отвори и затвори уста няколко пъти, за да се увери, че мускулите не са засегнати. После каза с мрачна усмивка:

— Представи си в какво състояние щяхме да бъдем без магия.

— Без магия нямаше да ни се налага да се безпокоим за Галбаторикс.

— Говорете си по-късно — намеси се Сапфира. — Веднага щом онези рибари стигнат до Драс-Леона, кралят ще научи за случилото се тук от някой от заклинателите си, скрити в града, а ние не искаме той да насочи погледа си към Хелгринд, докато още сме тук.

— Да, така е — отвърна Ерагон. После изгаси червената светлина и каза: — Бризингър раудр.

Думите му създадоха червеникава светлинка като онази от предната нощ, само че тази висеше на няколко сантиметра от тавана, вместо да го следва на всяка крачка.

Сега, когато имаше възможността да огледа тунела по-подробно, Ерагон видя, че от двете страни на каменния проход имаше около двадесетина обковани с желязо врати. Той посочи към тях и каза:

— Деветата отдясно. Ти иди при нея. Аз ще проверя другите килии. Ра’зак може да са оставили нещо интересно в тях.

Роран кимна. После коленичи и претърси трупа в краката им, ала не откри ключове. Той сви рамене.

— Значи ще го направя по трудния начин.

Младият мъж притича до вратата, остави щита си и започна да налага пантите с чука си. Всеки удар бе съпроводен от зловещ трясък.

Ерагон не му предложи помощта си. Братовчед му нито я искаше, нито щеше да й се зарадва точно сега, а освен това той имаше друга работа. Отиде до първата килия, прошепна три думи, а после, когато чу изщракването на ключалката, отвори вратата. В малката стая имаше само черни вериги и купчина гниещи кости. Той не бе очаквал нещо повече от тези тъжни останки; вече му бе известно къде се намираше обектът на търсенето му, но продължи да се преструва, че не знае, за да не събуди подозрения у Роран.

Още две врати се отвориха и затвориха под пръстите му. После, при четвъртата килия, вратата се отвори, за да пусне треперливата светлина и да разкрие мъжа, когото Ерагон се бе надявал да не открие: Слоун.

Раздяла

Касапинът седеше прегърбен до лявата стена с ръце, приковани към желязна халка над главата му.

Разкъсаните му дрехи едва покриваха бледото, измършавяло тяло; кокалите му стърчаха под полупрозрачната кожа, а сините му вени бяха изпъкнали. По китките, които постоянно се търкаха в металните гривни на оковите, имаше рани и от тях капеше смесица от гной и кръв. Оредялата му коса беше почти изцяло побеляла и висеше на мазни кичури над сипаничавото му лице.

Разбуден от шумотевицата, която Роран вдигаше с чука си, Слоун повдигна брадичка към светлината и попита с треперлив глас:

— Кой е? Кой е там?

Косата му се раздели пред лицето и разкри очните му орбити, потънали дълбоко в черепа. Разкъсаните му клепачи висяха над празните дупки. Областта около тях бе насинена и разранена.

Ездача с ужас осъзна, че Ра’зак са изкълвали очите на касапина.

Не можеше да реши как да постъпи. Слоун бе казал на чудовищата, че Ерагон е открил яйцето на Сапфира. Нещо повече, той бе убил пазача Бърд и беше предал Карвахол на Империята. Ако бъдеше отведен при съселяните си, те със сигурност щяха да решат, че е виновен, и да го осъдят на смърт чрез обесване.

На Ездача му се струваше справедливо касапинът да умре за престъпленията си. По този въпрос не изпитваше съмнение. Несигурността идваше от факта, че Роран обичаше Катрина, а тя навярно все още изпитваше някаква привързаност към баща си, независимо от това, което бе сторил. Да гледа как някой съдия публично обвинява Слоун, а после го обесва, нямаше да е лесно за нея, нито пък за братовчед му. Подобно изпитание можеше да породи лоши чувства между тях и дори да развали годежа им. Но дори и това да не се случеше, Ерагон бе сигурен, че ако вземат касапина със себе си, това ще предизвика разногласия между него, Роран, Катрина и останалите селяни и ще породи достатъчно гняв, за да отвлече вниманието им от битката с Империята.

„Най-лесното решение е да го убия и да кажа, че съм го намерил мъртъв в килията“ — помисли Ездача. Устните му потрепериха, а едната от смъртните думи вече бе на върха на езика му.

— Какво искате? — попита Слоун. Обърна глава на едната страна, а после и на другата, в опит да чуе по-добре. — Вече ви казах всичко, което зная!

Ерагон се наруга заради колебанието. Вината на касапина не подлежеше на обсъждане; той бе убиец и предател. Всеки законодател би го осъдил на екзекуция.

Независимо от всички тези аргументи обаче, в краката му бе свит именно Слоун — мъж, когото бе познавал през целия си живот. Касапинът можеше и да е отвратителен човек, но множеството им общи спомени и преживявания създаваха у младия Ездач усещане за близост, което тревожеше съвестта му. Да убие Слоун му се струваше, като да вдигне ръка срещу Хорст или Лоринг, или някой друг от възрастните хора в Карвахол.

Той отново се приготви да промълви фаталната дума.

В ума му се появи картина: Робовладелецът Торкенбранд, когото двамата с Муртаг бяха срещнали по време на бягството им към Варден, коленичил на прашната земя, и Муртаг, който отива до него и го обезглавява. Ерагон си спомни как бе протестирал срещу деянието на тогавашния си приятел и как то го бе тревожило дни наред след това.

„Толкова много ли съм се променил — запита се той, — че сега съм способен на същото? Както каза Роран, аз съм убивал, но само в разгара на битка… не по този начин“.

Той погледна през рамо, когато Роран строши и последната панта на вратата на килията на Катрина. Братовчед му пусна чука и се засили да блъсне вратата, за да я събори навътре. След това явно размисли и се опита да я извади от касата й. Вратата се вдигна половин сантиметър, а после заяде и се заклати в ръцете му.

— Ела да ми помогнеш! — извика той. — Не искам да падне върху нея.

Младият Ездач погледна назад към жалкия касапин. Нямаше време за безсмислени колебания. Трябваше да избере. Каквото и да решеше, трябваше да избере сега…

— Ерагон!

„Не зная кое е правилното решение“ — осъзна той. Собствената му несигурност му подсказваше, че ще е грешно да убие Слоун, както и да го върне при Варден. Обаче нямаше представа как да постъпи, освен да намери трети път, който да е по-малко очевиден и не толкова насилствен.

Той вдигна ръка, сякаш за опрощение, и прошепна:

— Слита.

Веригите на касапина издрънчаха и той увисна на тях, потънал в дълбок сън. Веднага щом се увери, че магията е подействала, Ездача затвори и заключи отново вратата, а после възстанови защитите около нея.

— Какво си намислил, Ерагон? — попита Сапфира.

— Чакай, докато се съберем пак. Ще ти обясня тогава.

— Какво ще ми обясниш? Та ти нямаш план.

— Дай ми минутка и ще имам.

— Какво имаше там? — попита Роран, когато той застана срещу него.

— Слоун. — Ерагон хвана вратата от другия край. — Мъртъв е.

Братовчед му се ококори.

— Как?

— Изглежда са му счупили врата.

За един кратък миг се побоя, че Роран може да не му повярва. Той обаче изсумтя и каза:

— Предполагам, че така е по-добре. Готов ли си? Едно, две, три…

Заедно те измъкнаха масивната врата от касата и я стовариха на пода. Трясъкът отекна в каменния тунел. Без да спре и за миг, Роран се втурна в килията, която бе осветена от една-единствена восъчна свещ. Ерагон го последва.

Катрина седеше на желязно легло и когато влязоха, се присви до стената.

— Оставете ме на мира, беззъби негодници! Аз…

После тя се сепна, онемяла при вида на влизащия в стаята Роран. Лицето й бе бледо от липсата на слънце и мръсно, ала в този момент на него разцъфтя такова удивление и обич, че на младия Ездач му се стори, че никога не е виждал толкова красива жена.

Без да сваля очи от Роран, Катрина стана и с трепереща ръка докосна бузата му.

— Ти дойде.

— Дойдох.

Нещо средно между ридание и смях се изтръгна от устните на братовчед му и той обви ръце около Катрина и я притисна към гърдите си. В продължение на един дълъг момент те останаха неподвижни, изгубени в прегръдката си.

После Роран се отдръпна и я целуна три пъти по устните. Тя сбърчи нос и възкликна:

— Пуснал си брада!

От всички неща, които можеше да каже, това бе толкова неочаквано — и в гласа й прозвуча такова удивление, — че Ерагон се изкикоти.

Катрина сякаш чак сега го забеляза. Тя го огледа целия, а после спря очи на лицето му, което заразглежда с явно недоумение.

— Ерагон? Ти ли си това?

— Аха.

— Сега той е Драконов ездач — вметна Роран.

— Ездач? Искаш да кажеш… — тя се запъна, разкритието, изглежда, й дойде твърде много. Хвърляйки поглед към Роран, сякаш търсеше защита, тя се притисна към него и се отдръпна леко от Ерагон. После попита любимия си: — Как… как ни намерихте? Кой още е с вас?

— Всичко това — по-късно. Трябва да се измъкнем от Хелгринд, преди останалата част от Империята да ни подгони.

— Чакай! Ами баща ми? Намерихте ли го?

Роран погледна към младия Ездач, после отново към нея и каза меко:

— Закъсняхме.

Катрина потрепери. Затвори очи и по бузата й се търкулна една сълза.

— Така е било писано.

Докато говореха, Ерагон панически се опитваше да измисли как да се отърве от Слоун, макар и да скри разсъжденията си от Сапфира; знаеше, че тя няма да одобри посоката, в която поемаха мислите му. В ума му започна да се оформя план. Странна идея, изпълнена с опасност и несигурност, ала беше единственият възможен начин предвид обстоятелствата.

Изоставяйки по-нататъшните разсъждения, Ездача се залови за работа. Трябваше да свърши много неща, а разполагаше с твърде малко време.

— Джиерда! — извика той и вдигна пръст. Металните халки, впити в глезените на Катрина, се пръснаха на парчета сред дъжд от сини искри. Тя подскочи изненадана.

— Магия… — прошепна.

— Простичко заклинание. — Младата жена се отдръпна, когато той протегна ръка към нея. — Катрина, трябва да проверя дали Галбаторикс или някой от магьосниците му не е поставил около теб някакви капани, или не те е принудил да се закълнеш в нещо на древния език.

— Древния…

— Ерагон! — прекъсна я Роран. — Направи го, щом стигнем в лагера. Не бива да стоим тук.

— Не. — Ездача махна отривисто с ръка. — Трябва да е сега. — Братовчед му се намръщи и отстъпи, позволявайки на Ездача да сложи длани върху раменете на Катрина. — Просто ме гледай в очите — каза й той.

Тя кимна и се подчини.

Това бе първият път, когато му се налагаше да използва научените от Оромис заклинания за разкриване на чужди магии, и му беше трудно да си спомни всички думи от свитъците в Елесмера. Пропуските в паметта му бяха толкова сериозни, че на три пъти трябваше да разчита на синоними, за да завърши заклинанието си.

В продължение на доста време Ерагон гледаше в блестящите очи на Катрина и изричаше думи на древния език, като от време на време — с нейно позволение — проверяваше спомените й за доказателства дали някой не ги е променил. Беше възможно най-внимателен, за разлика от Близнаците, които бяха опустошили ума му при подобна процедура в деня, когато пристигна във Фардън Дур.

Роран ги пазеше, крачейки напред-назад пред празната рамка на вратата. Всяка изминала секунда само увеличаваше напрежението му; той въртеше чука си и го удряше в бедрото си, сякаш следваше ритъма на музика.

Най-сетне младият Ездач освободи Катрина.

— Приключих.

— Какво откри? — прошепна тя. Обгърна с ръце раменете си, а челото й се набърчи от тревога, докато чакаше присъдата му. В килията се възцари тишина, защото и Роран застина.

— Нищо, освен твоите собствени мисли. По теб няма никакви магии.

— Разбира се, че е така — изръмжа братовчед му и отново я прегърна.

Тримата излязоха от килията.

— Бризингър, йет таутр — каза Ерагон и насочи ръка към светлинката, която още се носеше близо до тавана. При неговата заповед блестящата сфера се спусна над главата му и остана там, полюшвайки се като треска върху леки вълни.

Младият Ездач пое водачеството и те тръгнаха бързо нагоре през плетеницата от тунели към пещерата, където се бяха приземили. Докато крачеше по хлъзгавия каменен под, той си отваряше очите на четири за оцелелия Ра’зак, докато в същото време издигаше защити около Катрина. Зад гърба си чуваше как двамата с Роран си разменят кратки фрази и отделни думи:

— Обичам те… Хорст и другите са в безопасност… Винаги… За теб… Да… Да… Да… Да.

Доверието и обичта, които изпитваха един към друг, бяха толкова очевидни, че Ездача усети как у него се надига болката на копнежа.

Когато се намираха на петнадесетина метра от главната пещера и започваха да виждат по-добре заради бледата светлина пред тях, Ерагон изгаси сферата над главата си. Ала след няколко крачки Катрина забави ход, а после се притисна към стената на тунела и закри лице.

— Не мога. Твърде ярко е… очите ме болят.

Роран бързо застана пред нея, за да засенчи светлината.

— Кога за последно си излизала навън?

— Не зная… — в гласа й прозвуча паника. — Не зная! Откакто ме доведоха тук. Роран, ослепявам ли?

Тя подсмръкна и се разплака.

Сълзите й изненадаха Ерагон. Той си я спомняше като човек със силен дух. Ала от друга страна, девойката бе прекарала много седмици, заключена в мрака, изплашена за живота си. „Ако бях на нейно място, и аз нямаше да съм на себе си“.

— Не, добре си. Просто ти трябва време, за да привикнеш отново със слънчевата светлина. — Роран я погали по косата. — Хайде, не позволявай на това да те разстройва. Всичко ще бъде наред… Сега си в безопасност. В безопасност, Катрина. Чуваш ли ме?

— Чувам те.

Въпреки че не му се искаше да съсипва една от туниките, които елфите му бяха дали, Ерагон откъсна една ивица от долния край на дрехата си. Подаде я на младата жена и каза:

— Завържи си очите. Би трябвало да виждаш достатъчно добре през нея, за да не паднеш или да не се блъснеш в нещо.

Тя му благодари и завърза очите си с ивицата плат.

Тримата отново потеглиха и скоро излязоха в озарената от слънцето и опръскана с кръв главна пещера, където миришеше още по-гадно от преди заради зловонието, което се разнасяше от трупа на Летрблака. В същия момент Сапфира се появи от дълбините на галерията в отсрещния край. Щом я видя, Катрина ахна и впи пръсти в ръката на Роран.

Ерагон каза:

— Катрина, позволи ми да те запозная със Сапфира. Аз съм нейният Ездач. Тя разбира езика ни, така че можеш да говориш с нея.

— За мен е чест, о, драконе — успя да каже младата жена и присви колене в бледа имитация на реверанс.

Сапфира сведе глава за поздрав. После се обърна към Ерагон.

— Претърсих гнездото на Летрблака, но открих само кости, кости и още кости, включително и няколко, които миришеха на прясно месо. Ра’зак трябва да са изяли робите от миналата нощ.

— Иска ми се да можехме да ги спасим.

— Зная, но в тази война не можем да помогнем на всички.

Младият Ездач посочи Сапфира и каза:

— Хайде, качете се на гърба й. Аз ей сега ще дойда.

Катрина се поколеба, след това погледна въпросително Роран, който кимна и промърмори:

— Всичко е наред. Сапфира ни доведе тук.

Двамата заобиколиха трупа на Летрблака и отидоха при драконката. Тя легна по корем, за да могат да се качат на гърба й. Като сплете длани, за да стъпи Катрина на тях, младият мъж я вдигна достатъчно високо, за да може тя да се хване и издърпа до лявото рамо на Сапфира. Оттам момичето се добра до стремето и използвайки го като стълба, успя да седне в основата на врата на дракона. Роран повтори изкачването й със скоростта на планинска коза, скачаща от скала на скала.

Ерагон прекоси пещерата след тях и огледа Сапфира, за да прецени сериозността на множеството й рани и синини. За да е напълно сигурен, разчиташе не само на това, което виждаше, но и на онова, което тя усещаше.

— Спри, за бога — възкликна Сапфира, — ще се погрижиш за тях, когато бъдем вън от опасност. Няма да ми изтече кръвта.

— Това не е съвсем вярно и ти го знаеш. Имаш вътрешни кръвоизливи. Ако не ги спра сега, може да се получат усложнения, които да не мога да излекувам, а тогава никога няма да се върнем при Варден. Недей да спориш. Не можеш да промениш решението ми, а и ще отнеме по-малко от минута.

Обаче му бяха нужни няколко минути, за да възстанови напълно здравето на Сапфира. Раните й бяха толкова сериозни, че за да изпълни магическите заклинания, изчерпа цялата енергия в колана на Белот Мъдрия, а след това се наложи да черпи от огромните запаси от сила на самия дракон. Винаги, когато се насочеше от по-голямо нараняване към по-малко, тя протестираше и му казваше, че се държи глупаво, и го подканяше да тръгват, но за нейно голямо неудоволствие той не обръщаше внимание на оплакванията й.

Като приключи, младият Ездач се почувства изцеден от използването на магия и от битките. Посочвайки местата, където Летрблака я бяха пронизали с клюновете си, той каза:

— Помоли Аря или някой друг елф да провери работата ми върху тези. Направих всичко по силите си, но може да съм пропуснал нещо.

— Оценявам загрижеността ти за здравето ми — отвърна тя, — но тук не е мястото за проява на отзивчивост. За последен път ти казвам, давай да се махаме!

— Аха. Време е за тръгване.

Ерагон отстъпи назад и тръгна към тунела зад гърба му.

— Хайде! — извика Роран. — Побързай!

— Ерагон! — възкликна Сапфира.

Ездача поклати глава.

— Не, аз оставам тук.

— Ти… — понечи да каже Роран, ала свирепият рев на драконката го прекъсна. Тя стовари опашката си върху стената и започна да дращи с нокти пода, така че скалата заскърца, сякаш издаваше смъртен стон.

— Слушайте! — извика Ерагон. — Единият Ра’зак още е на свобода. Освен това помислете си какво може да се намира в Хелгринд: свитъци, отвари, информация за плановете на Империята — неща, които ще ни помогнат! Ра’зак може дори да са складирали някъде свои яйца. Ако е така, трябва да ги унищожа, преди Галбаторикс да ги прибере.

После добави само за Сапфира:

— Не мога да убия Слоун, нито да допусна Роран и Катрина да го видят, а определено няма да допусна да умре от глад в килията си или хората на Галбаторикс да го пленят отново. Съжалявам, но трябва сам да се оправя с него.

— Как ще напуснеш пределите на Империята? — попита разтревожено братовчед му.

— Ще тичам. Сега съм бърз като елф, нали знаеш.

Върхът на опашката на Сапфира потрепна. Това бе единственото предупреждение, което Ездача получи, преди тя да скочи към него, протягайки блестящите си нокти. Той отскочи настрани, шмугвайки се в тунела секунда преди кракът й да профучи във въздуха над мястото, където бе стоял.

Сапфира рязко спря пред входа на прохода и изрева безсилно, осъзнавайки, че не може да го последва в толкова тясно пространство. Тялото й препречваше по-голяма част от отвора. Скалите се разтресоха около Ерагон, докато тя откъртваше с нокти и зъби големи каменни късове около входа. Свирепото й ръмжене и видът на пълната й със зъби стрелкаща се напред муцуна го накараха да потрепери от страх. Сега разбираше как се чувства заек, свит в дупката си, докато вълкът рие с лапи пръстта зад него.

— Ганга! — извика той.

— Не! — Сапфира положи глава на земята и изхленчи тъжно, а големите й очи гледаха жално.

— Ганга! Обичам те, Сапфира, но трябва да вървиш.

Тя отстъпи на няколко метра от тунела и започна да издава хленчещи звуци, напомнящи мяукането на котка.

— Малкият ми…

Младият Ездач се чувстваше ужасно, че й причинява това, и още по-ужасно, че я отпраща; имаше чувството, че разкъсва самия себе си. Мъката на Сапфира достигаше до него по мисловната им връзка, съчетаваше се със собствената му болка и почти го парализираше. По някакъв начин събра сили да каже:

— Ганга! И недей да се връщаш за мен, нито пращай някой друг да ме търси. Всичко ще бъде наред. Ганга! Ганга!

Сапфира нададе безсилен вой, а после с нежелание пристъпи към изхода на пещерата. От мястото си на седлото Роран каза:

— Ерагон, хайде стига! Не бъди глупав. Твърде си важен, за да рискуваш…

Шумът, предизвикан от излитането на Сапфира, заглуши останалата част от изречението. На фона на ясното небе отвън люспите й блестяха като множество ярки сини диаманти. „Тя е великолепна — помисли си Ерагон, — горда, благородна и по-красива от всяко друго живо създание. Никой елен или лъв не може да се мери с величието на дракон в полет“. После чу думите й:

— Седмица: толкова ще чакам. После ще се върна за теб, Ерагон, дори и ако трябва да си пробия път с бой с Торн, Шруйкан и хиляда магьосници.

Ездача остана на мястото си, докато драконката не изчезна от поглед и вече не усещаше мислите й. После с натежало като олово сърце той сви рамене и обърна гръб на слънцето и всички светли и живи неща, за да се спусне отново в тъмните тунели.

Ездач и Ра’зак

Ерагон седеше, окъпан в хладното сияние на алената си сфера, в прохода с килиите, близо до центъра на Хелгринд. Тоягата лежеше в скута му.

Скалите отразяваха гласа му, докато повтаряше отново и отново думите на древния език. Това не беше магия, а съобщение към оцелелия Ра’зак. Казаното гласеше:

— Ела, ти, който ядеш човешка плът, нека приключим тази наша битка. Ти си ранен, а аз — уморен. Спътниците ти са мъртви, а аз съм сам. Равни сме. Обещавам да не използвам магия срещу теб, нито да те наранявам или вземам в плен с вече направени заклинания. Ела, ти, който ядеш човешка плът, нека приключим тази наша битка…

Времето, откакто говореше, му изглеждаше безкрайно: небитие в тази мрачна пещера, която оставаше непроменена през сякаш хилядолетния цикъл от повтарящи се думи, чийто ред и смисъл спря да има значение за него. След известно време тревожните му мисли утихнаха и го погълна странно спокойствие.

Млъкна с отворена уста, след което я затвори и застана нащрек.

На десетина метра от него стоеше последният Ра’зак. От разкъсаната роба на създанието капеше кръв.

— Моят госссподар не иссска да те убивам — изсъска то.

— Но това вече няма значение за теб.

— Не. Ако падна под ударите на твоята тояга, нека Галбаторикссс прави ссс теб каквото поиссска. Той има повече сссърца от теб.

Ерагон се засмя.

— Сърца? Аз съм шампионът на народа, не той.

— Глупаво момче. — Ра’зак наклони леко глава, гледайки зад гърба му, към трупа на другото чудовище по-надолу в тунела. — Тя беше сссспътничката ми в люпилото. Сссстанал си ссссилен, откакто сссе сссрещнахме за първи път, Ссссенкоубиецо.

— Или това, или трябваше да умра.

— Ще сссключиш ли ссспоразумение сссс мен, Сссенкоубиецо?

— Какво споразумение?

— Аз съм поссследният от расата си, Сссенкоубиецо. Ние сссме древни и не иссскам да бъдем забравени. Ще напомняш ли на сссвоите хора в песссни и иссстории за ужаса, който будехме у твоя вид?… Ще ни помниш ли сссъс ссстрах?

— И защо трябва да направя това?

Опирайки клюн в тесните си гърди, Ра’зак защрака и зацвърча сам на себе си в продължение на няколко мига.

— Защото — каза накрая, — ще ти кажа нещо тайно, да, ще го направя.

— Кажи ми тогава.

— Първо ми дай дума, иначе ще ме измамиш.

— Не. Кажи ми и тогава ще реша дали да се съглася или не.

Измина почти минута и никой от двамата не помръдна, макар и Ерагон да стоеше нащрек за изненадваща атака. След още няколко остри изтраквания на клюна си, Ра’зак каза:

— Той почти е открил името.

— Кой?

— Галбаторикссс.

— Чие име?

Изчадието изсъска гневно:

— Не мога да ти кажа! Името! Истинското име!

— Трябва да ми кажеш повече от това.

— Не мога!

— Значи няма споразумение.

— Проклет да ссси, Ездачо! Проклинам те! Дано не намериш дом, нито бърлога, нито мир в тази сссвоя земя! Дано напуссснеш Алагезия и никога повече не сссе върнеш!

Космите по врата на Ерагон настръхнаха от ужас. В ума си отново чу думите на знахарката Анджела, когато тя хвърли своите драконови кости за него и му предсказа бъдещето, в което се споменаваше точно тази съдба.

Между Ездача и неговия враг имаше съвсем малко разстояние, когато Ра’зак отметна напоеното си с кръв наметало, разкривайки лък, който вече бе опънат и със стрела на тетивата. Изчадието вдигна оръжието си и стреля към гърдите на Ерагон.

Младежът отблъсна стрелата с тоягата си.

После, сякаш опитът бе просто подготвителен ритуал, изискван от обичая, който трябваше да се спази, преди да продължат с истинската битка, Ра’зак се наведе, остави лъка на пода, отметна качулката си и бавно и внимателно извади своя меч изпод робата си. Докато го правеше, Ерагон се изправи на крака и застана разкрачен, стиснал здраво тоягата.

Те се хвърлиха един към друг. Ра’зак се опита да съсече Ерагон, но той се извъртя и избягна удара. Насочвайки върха на тоягата си нагоре, той заби металния й шип под клюна на врага си през плочките, които защитаваха гърлото на чудовището.

Ра’зак потрепери само веднъж, след което се свлече на пода.

Ездача се загледа в най-омразния си враг, в лишените от клепачи черни очи, внезапно коленете му омекнаха и повърна до стената на тунела. Като избърса уста, той изтръгна тоягата и прошепна:

— За баща ни. За дома ни. За Карвахол. За Бром… Стига ми толкова отмъщение. Дано гниеш тук до края на вечността, Ра’зак.

Ерагон отиде до килията на Слоун, който бе все още дълбоко потънал в магическия си сън, и метна касапина на рамо. След това се отправи обратно към главната пещера на Хелгринд. По пътя често оставяше Слоун на пода, за да изследва някоя килия или разклонение, които не бе посещавал преди. В тях откриваше множество злокобни инструменти, включително четири метални бутилки със сеитрово масло, които бързо унищожи, за да не може никой да използва разяждащата плътта киселина в коварните си планове.

Когато Ездача излезе от мрежата тунели, слънчевата светлина опари бузите му. Той задържа дъха си и притича край мъртвия Летрблака до входа на обширната пещера, където се загледа надолу към стръмната стена на Хелгринд и хълмовете далеч под нея. На запад видя облак оранжев прах, който се издигаше над пътя, свързващ планината с Драс-Леона и показваше приближаването на група конници.

Дясната страна го болеше от тежестта на Слоун, така че премести мъжа на другото си рамо. Примигна, за да премахне потта, която се стичаше в очите му, докато се мъчеше да разреши проблема как да пренесе Слоун и себе си през хиляда и петстотинте метра, които го деляха от земята.

— До долу е почти миля — промърмори той. — Ако имаше пътека, можех лесно да преодолея разстоянието дори със Слоун. Значи трябва да имам силата да ни спусна с магия… Да, но нещо, което за по-дълго време е изпълнимо, може да се окаже твърде опасно за живота, ако се извърши за един миг. Както казваше Оромис, тялото не може да превърне достатъчно бързо запасите си от сила в енергия, която да поддържа повечето магии по-дълго от няколко секунди. Имам само определено количество сила в даден момент и щом тя свърши, трябва да изчакам, докато се възстановя… А като си говоря сам, не си помагам.

Ездача стисна здраво Слоун и насочи поглед към един тесен перваз на около стотина крачки под себе си. „Това ще боли“ — помисли си и се подготви за опита. После извика:

— Аудр!

Усети как се издигна на няколко сантиметра от пода на пещерата.

— Фрам — добави и магията го изстреля извън пещерата, където увисна във въздуха като облак, плуващ в небето. Беше свикнал да лети на гърба на Сапфира и гледката на празното пространство под краката му го притесни.

Насочвайки потока на магията, Ерагон бързо се спусна от леговището на Ра’зак — което отново бе скрито от илюзорната стена — до перваза. Когато се приземи на него, ботушът му се натъкна на някакъв камък. За няколко панически секунди той се олюля, като търсеше стабилна опора, без да може да погледне надолу, защото движението на главата можеше да го запрати към земята. Извика леко, когато левият му крак се отдели от перваза и той започна да пада. Преди да успее да прибегне до магия, за да се спаси, внезапно спря, когато стъпалото му се заклещи в една пукнатина. Ръбовете й се забиха в прасеца му, ала това не го разтревожи, защото така си върна стабилността.

Ерагон подпря гръб в стената на Хелгринд, за да намести по-добре безжизненото тяло на Слоун.

— Не беше толкова зле — отбеляза накрая. Усилието го бе изтощило, но не дотолкова, че да не може да продължи. — Мога да го направя — каза си. Вдиша малко свеж въздух, изчаквайки пулсът му да се нормализира. Имаше чувството, че е тичал двадесет метра с касапина на гръб. — Мога да го направя…

Приближаващите ездачи отново привлякоха погледа му. Сега бяха значително по-близо отпреди и препускаха през сухата земя с бързина, която го обезпокои. „Това е състезание между тях и мен — осъзна Ерагон. — Трябва да избягам, преди да са достигнали Хелгринд. Със сигурност сред тях има магьосници, а аз не съм в състояние да се дуелирам със заклинателите на Галбаторикс“. Той погледна към лицето на Слоун и каза:

— Вероятно ще ми окажеш малко помощ, а? Това е най-малкото, което можеш да направиш, имайки предвид, че рискувам живота си и дори повече заради теб.

Главата на спящия касапин се полюшна. Беше потънал дълбоко в света на сънищата.

Ездача изсумтя и се изтласка от ръба на Хелгринд. Отново каза „Аудр“ и пак увисна във въздуха. Този път разчиташе на силата на Слоун — колкото и малко да беше тя, — а не само на своята. Заедно те се спуснаха като две странни птици край назъбената стена на планината към друг перваз, чиято ширина обещаваше безопасност.

По подобен начин Ерагон успя да организира спускането им до долу. Не се движеше в права линия, а все по-надясно, така че да заобиколят Хелгринд и масивната скала да ги скрие от конниците.

Колкото повече наближаваха земята, толкова по-бавно се движеха. Младежът изпитваше смазваща умора и тя намаляваше разстоянието, което бе способен да измине на един полет, както и правеше почивките между отделните етапи все по-недостатъчни. Даже вдигането на пръст се превърна в дразнещо и почти непоносимо трудно усилие. Сънливостта го обгърна в топлия си воал и притъпи мислите и сетивата му, докато в един момент дори най-твърдите скали му се струваха меки като възглавници.

Когато най-накрая стигна до спечената от слънцето земя — твърде слаб, за да попречи на себе си или касапина да се проснат по очи в пръстта, — Ерагон остана да лежи с ръце, свити под странен ъгъл под гърдите му, загледан с премрежени очи в жълтите петънца кварц, които изпъстряха едно камъче на няколко сантиметра от носа му. Слоун тежеше на гърба му като купчина железни слитъци. Въздухът излизаше от дробовете на Ездача, но, изглежда, не смяташе за нужно да се връща обратно. Пред очите му притъмня, сякаш облак бе скрил слънцето. Обзе го непреодолима сънливост, а ударите на сърцето му звучаха като леко пърхане.

Ерагон вече не бе в състояние да мисли, но някъде дълбоко в себе си знаеше, че ще умре. Това не го плашеше; точно обратното, перспективата го успокояваше, защото бе невероятно уморен и смъртта щеше да го освободи от тази разбита черупка от плът и да му позволи да си почива до края на вечността.

Отнякъде над главата му се появи земна пчела, голяма колкото палеца му. Тя закръжи край ухото му, а после се насочи към камъка, опитвайки кварцовите петънца, които имаха същия яркожълт цвят като цветята, които цъфтяха сред хълмовете. Мъхът по тялото на пчелата блестеше на утринната светлина — всяко косъмче бе ясно различимо за Ерагон. Прозрачните крилца издаваха нежно бръмчене, а по крачетата й бе полепнал цветен прашец.

Пчелата бе така изпълнена с живот и толкова красива, че присъствието й върна волята за живот на Ерагон. Свят, който съдържаше такова невероятно създание, беше място, в което искаше да живее.

С огромно усилие на волята той измъкна лявата ръка изпод гърдите си и сграбчи стеблото на един близък храст. Като някакъв паразит Ерагон изсмука живота от растението, оставяйки го спаружено и кафяво. Последвалият прилив на енергия проясни ума му. Сега вече почувства страх; след като си бе възвърнал желанието да продължи съществуването си, в мрака отвъд виждаше единствено ужас.

Като се примъкна с усилие напред, той сграбчи друг храст, чиято жизненост вля в тялото си, след това трети, четвърти и така нататък, докато не възстанови напълно силите си. Изправи се и погледна редицата кафяви растения, простираща се зад него; горчив вкус изпълни устата му, когато видя какво е причинил.

Знаеше, че е бил невнимателен с магията и че ако бе умрял, безразсъдството му щеше да обрече Варден на сигурно поражение. Сега, като се замисли над действията си, глупостта му го накара да потръпне от срам. „Бром щеше да ми зашлеви една плесница, задето предизвиках подобна бъркотия“ — помисли си.

Той се върна при Слоун и вдигна касапина от земята. После се обърна на изток и започна да се отдалечава от Хелгринд, навлизайки в прикритието на една клисура. Десет минути по-късно, когато спря, за да провери за преследвачите си, видя облак прах, издигащ се в основата на планината, който му подсказа, че конниците са пристигнали при тъмната каменна кула.

Усмихна се. Слугите на Галбаторикс бяха твърде далеч, за да могат по-слабите магьосници сред тях да засекат неговия ум или този на Слоун. „Докато открият телата на Ра’зак — помисли си той, — ще съм пробягал няколко километра. Освен това те ще търсят дракон и Ездач, а не човек, който върви пеша“.

Успокоен, че не трябва да се безпокои за непосредствена атака, Ерагон продължи с предишния си ход: сравнително бърз и постоянен, който можеше да поддържа през целия ден.

Над него слънцето блестеше в златисто и бяло. Пред него се простираше огромна пустош, отделяща го от всякакво населено място. И в сърцето му проблеснаха наново надеждата и радостта.

Най-накрая Ра’зак бяха мъртви!

Най-сетне отмъщението му бе завършено — бе изпълнил дълга си към Гароу и Бром. И най-сетне се бе отървал от страха и гнева, които го бяха измъчвали, откакто Ра’зак за пръв път се появиха в Карвахол. Убийството им бе отнело много повече време, отколкото бе очаквал, но сега то беше вече факт и победата бе огромна. Ерагон си позволи да го изпълни чувството на удовлетворение от реализирането на подобно трудно начинание, макар и с помощта на Роран и Сапфира.

И все пак, за негова изненада, триумфът му нагарчаше, затъмнен от неочаквано усещане за загуба. Преследването на Ра’зак бе последната връзка с живота му в долината Паланкар и не му се искаше да я прекъсне, колкото и ужасен да бе този живот. Нещо повече, задачата му бе давала цел, когато нямаше такава. Тя бе причината да напусне дома си. Без нея сега усещаше празнота, запълвана преди от омразата му към Ра’зак.

Способността му да скърби за края на подобна мисия го ужаси и той се закле никога повече да не повтаря същата грешка. „Няма да допусна да се отдам дотолкова на борбата си срещу Империята, Муртаг и Галбаторикс, че да не мога да продължа напред към нещо друго, когато моментът настъпи… или по-лошо, че да се опитам да продължа конфликта, вместо да се приспособя към това, което ще го последва“. Ерагон реши да се отърси от противното си съжаление и да се отдаде изцяло на облекчението, че се е отървал от ужасното бреме на самоналожената си мисия и че единствените му задължения в момента са да се справи със сегашното положение.

Въодушевлението направи крачките му по-леки. Сега, когато Ра’зак ги нямаше, имаше чувството, че най-накрая може да изгради живота си не върху онова, което е бил някога, а върху това, което бе станал: Драконов ездач.

Усмихна се на неравния хоризонт, засмя се и се затича, без да го е грижа дали някой няма да го чуе. Гласът му се носеше из клисурата и всичко около него изглеждаше ново и красиво, пълно с обещания.

Да бродиш сам по земята

Червата на Ерагон изкъркориха.

Той лежеше по гръб, с присвити в коленете крака и разтриваше мускулите на бедрата си, след като бе тичал по-дълго и с по-голяма тежест от когато и да било преди. Точно тогава от корема му се разнесе силното къркорене. Звукът бе толкова неочакван, че Ездача скочи на крака и сграбчи тоягата си.

Вятърът фучеше над пустата земя. Слънцето бе залязло и в негово отсъствие всичко бе станало синкаво и лилаво. Нищо не се движеше, с изключение на стръковете трева и Слоун, чиито пръсти бавно се разтваряха и затваряха в отговор на някакво видение в омагьосаната му дрямка. Вкочаняващ студ възвестяваше настъпването на нощта.

Ерагон се отпусна и леко се усмихна.

Веселото му настроение скоро се изпари, когато се замисли за източника на неразположението си. От битката с Ра’зак, правенето на множество заклинания и носенето на гръб на Слоун през по-голямата част от деня бе толкова изгладнял, че ако можеше да се върне назад във времето, щеше да изяде всички ястия, които джуджетата бяха приготвили в негова чест по време на посещението му в Тарнаг. Споменът за огромния печен глиган Награ — изпускащ пара, ухаещ на мед и подправки и с капеща от него мазнина — бе достатъчен, за да напълни устата му със слюнка.

Проблемът бе, че нямаше провизии. Водата бе лесна — можеше да извлича влага от почвата, когато си поискаше. Обаче намирането на храна в това пусто място беше не само много по-трудно, но и го поставяше пред морална дилема, която се бе надявал да избегне.

Оромис бе посветил много от уроците си на различните климати и географски региони, които съществуваха в Алагезия. Затова, когато се отдалечи от лагера им да огледа заобикалящата ги местност, Ерагон бързо разпозна повечето растения, които срещна. Малко от тях бяха ядивни, а от тях пък нито едно не беше достатъчно голямо или в изобилие, за да почерпи от него храна за двама големи мъже, и то за кратко време. Местните животни със сигурност се бяха запасили със семена и плодове, но нямаше представа откъде да започне търсенето си. Нито пък смяташе за вероятно някоя пустинна мишка да е събрала храна, стигаща за повече от няколко хапки.

Това му оставяше само две възможности и нито една от тях не му допадаше. Можеше както преди да извлече енергията на растенията и насекомите около лагера. Цената на това беше да остави мъртъв участък земя, където нищо, дори най-малките организми в почвата, нямаше да оцелее. И въпреки че това щеше да задържи него и Слоун на крака, преносът на енергия нямаше да реши проблема, защото не успокояваше стомаха.

Можеше и да ловува.

Ерагон се намръщи и заора с тоягата си в земята. След като бе споделял мислите и желанията на безброй животни, изпитваше отвращение дори от мисълта да изяде някое от тях. При все това нямаше да допусне да се изтощи и да позволи на Империята да го залови само защото се е лишил от храна, за да пощади живота на някой заек. Както бяха изтъкнали Сапфира и Роран, всяко живо същество оцеляваше, като се хранеше с друго. „Светът ни е жесток — помисли си той — и аз не мога да го променя… Елфите сигурно са прави да избягват месото, но в момента имам твърде голяма нужда от него. Отказвам да се чувствам виновен, щом обстоятелствата ме принуждават да го направя. Не е престъпление да се насладиш на малко бекон или пъстърва, или нещо от сорта“.

Той продължаваше да се успокоява с множество аргументи, ала отвращението от идеята все още караше стомаха му да се присвива. Почти половин час Ездача остана на място, неспособен да извърши онова, което логиката му нашепваше, че е необходимо. После започна да осъзнава колко е късно и се наруга, че губи време; нужна му бе всяка минута почивка.

Той се стегна и затърси с ума си живи същества, докато не намери два големи гущера и свити в пясъчната си дупка група гризачи, които му напомниха на кръстоска между плъх, заек и катерица.

— Дейджа — каза Ерагон и уби гущерите и един от гризачите. Те умряха моментално и без болка, ала той все пак стисна зъби, докато опустошаваше умовете им.

Гущерите прибра ръчно, вдигайки камъните, под които се криеха. Гризачът обаче трябваше да бъде изваден с магия от бърлогата си. Внимаваше да не събуди другите животни, докато движеше тялото към повърхността; струваше му се жестоко да ги ужасява със знанието, че невидим хищник може да ги убива дори в най-тайните им убежища.

Ерагон изкорми, одра и почисти гущерите и гризача, а после зарови останките достатъчно дълбоко, за да ги скрие от мършояди. Като събра няколко плоски тънки камъни, той си построи малко огнище, запали огън и се залови да готви. Без сол не можеше да приготви никаква вкусна храна, но част от местните растения миришеха приятно, когато ги стри между пръстите си, така че поръси месото с тях.

Гризачът стана готов пръв, тъй като бе по-малък от гущерите. Ерагон го вдигна от самоделната си печка и го поднесе към устата си. Намръщи се и щеше да остане така, обзет от отвращение, ала трябваше да се грижи за огъня и гущерите. Тези две дейности го разсеяха достатъчно, за да се подчини на суровата повеля на глада и да започне да яде.

Първата хапка бе най-зле — заседна на гърлото му и от вкуса на горещата мазнина едва не повърна. Той потрепери и преглътна два пъти на сухо, за да отмине позивът. След това стана по-лесно. Всъщност се радваше, че месото е безвкусно, тъй като това му помагаше да забрави какво дъвче.

Излапа целия гризач, а после и част от единия гущер. Откъсна последното парче месо от тънката кост на крака и въздъхна доволно, като след секунда осъзна с огорчение, че въпреки желанието си, се бе наслаждавал на яденето. Беше изпитвал такъв глад, че тази мизерна вечеря му се стори невероятно вкусна, когато превъзмогна нежеланието си. „Може би — разсъждаваше той, — може би, когато се върна… ако съм на трапезата на Насуада или на крал Орин и сервират месо… Навярно, ако ми се яде и би било невъзпитано да откажа, бих могъл да хапна малко… Няма да ям както преди, но и няма да бъда стриктен като елфите. Умереността е по-мъдър подход от фанатизма, така си мисля“.

На светлината на пламъците от огнището Ерагон се загледа в ръцете на Слоун. Касапинът лежеше на няколко крачки, където го бе оставил. Десетки тънки бели белези изпъстряха дългите му костеливи пръсти с твърде големи стави и пораснали нокти, които преди в Карвахол бяха изрядно поддържани, а сега бяха нащърбени и почернели от мръсотия. Белезите бяха ясен знак за относително малкото грешки, които бе допускал Слоун по време на десетилетията, прекарани в работа с ножове. Кожата му бе сбръчкана и съсухрена, с изпъкнали вени, ала мускулите под нея бяха здрави и силни.

Ерагон приклекна и скръсти ръце на коленете си.

— Не мога просто да го пусна — промърмори той.

Ако го стореше, касапинът можеше да проследи Роран и Катрина, а това не биваше да бъде допуснато. Освен това, макар и да не искаше да го убива, Ездача смяташе, че Слоун трябва да бъде наказан за престъпленията си.

Ерагон не беше близък приятел с Бърд, но го познаваше като добър човек, стабилен и честен, и си спомняше с добри чувства жена му Фелда и децата им, защото тримата с Гароу и Роран бяха яли и преспивали в дома им на няколко пъти. Така че смъртта на Бърд му се струваше особено жестока и той чувстваше, че семейството на пазача заслужава справедливост, дори и никога да не научи за нея.

Кое наказание обаче би било подходящо? „Отказах да стана екзекутор — помисли си, — а се принудих да стана съдник. Какво ли разбирам аз от закона?“

Младият Ездач се изправи, пристъпи до Слоун и се наведе над ухото му.

— Вакна.

Касапинът се събуди стреснат и седна, подпирайки се на земята с жилестите си ръце. Останките от клепачите му потрепериха, докато инстинктивно се опитваше да ги вдигне, за да види къде е. Вместо това остана в капана на личната си нощ.

— Ето, изяж това — каза Ерагон и подаде останалата половина от гущера на Слоун, който, въпреки че не виждаше, със сигурност бе успял да подуши храната.

— Къде съм? — попита мъжът.

С треперещи ръце започна да опипва камъните и растенията пред себе си. Докосна разранените си китки и глезени и явно бе изненадан да открие, че оковите му са изчезнали.

— Елфите, а и Ездачите в отминали времена са наричали това място Мирнатор. Джуджетата са го кръстили Вергадн, а хората — Сивата пустош. Ако този отговор не те удовлетворява, може би ще се радваш да научиш, че сме на няколко километра югоизточно от Хелгринд, където беше затворен.

Касапинът прошепна:

— Хелгринд. Ти си ме спасил?

— Да.

— Ами тогава…

— Забрави въпросите. Първо изяж това.

Суровият му тон подейства на Слоун като камшик — той се присви и посегна непохватно към гущера. Ерагон пусна месото и отиде до огнището, където засипа огъня с няколко шепи пръст, така че да не издаде присъствието си, въпреки че вероятността някой да се намира в околността бе минимална.

След първото предпазливо близване, за да разбере какво му е дал непознатият, касапинът заби зъби в гущера и отхапа голямо парче месо. С всяка хапка налапваше колкото се може повече и дъвчеше надве-натри, преди да преглътне и да отгризе повторно. Оглозга всички кости с прецизността на човек, който познава задълбочено устройството на животните и как най-лесно могат да бъдат разчленени. Костите пускаше на спретната купчинка отляво. Когато и последното късче месо от опашката на гущера изчезна в устата на касапина, Ерагон му подаде другото влечуго, което още беше цяло. Слоун изсумтя с благодарност и продължи да се угощава, без да се опитва да избърше мазнината от устните или брадата си.

Вторият гущер се оказа твърде голям, за да успее да го дояде. Той постави остатъка върху купчинката кости, после изправи гръб, изтри с ръце устата си, приглади дългата си коса зад ушите и каза:

— Благодаря ти за добротата, страннико. Отдавна не бях ял като хората и мисля, че храната ти беше по-ценна дори от свободата ми… Ако мога да попитам, познаваш ли дъщеря ми Катрина и знаеш ли какво се е случило с нея? Тя беше затворена с мен в Хелгринд.

В гласа му имаше сложна смесица от чувства: уважение, страх и смирение пред непознатия, в чиято власт се намираше; надежда и тревога за съдбата на дъщеря му; и решителност, непоклатима като планината Гръбнака. Единственото нещо, което Ерагон очакваше да чуе, а не долови, бе подигравателното презрение, което Слоун бе проявявал към него при срещите им в Карвахол.

— Тя е с Роран.

Касапинът зяпна.

— Роран! Но как се е добрал дотук? Да не би Ра’зак да са пленили и него? Или пък…

— Ра’зак и техните „жребци“ са мъртви.

— Вие сте ги убили? Как?… Кой… — за един миг Слоун замръзна, сякаш заекваше с цялото си тяло, а после ъгълчетата на устата му увиснаха, а раменете му се отпуснаха. Той стисна храста зад себе си, за да не падне, и поклати глава. — Не, не, не… Не… Не е възможно. Ра’зак ми казаха това; настояваха за отговори, които нямах, но си мислех… Тоест, кой би повярвал…? — Касапинът се затресе толкова силно, че Ездача се зачуди дали няма да припадне. След това с накъсан шепот, сякаш бе принуден да говори след удар в корема, Слоун каза: — Ти не може да си Ерагон.

Сякаш плащът на смъртта и провидението се спуснаха над младежа. Той изпита усещането, че е инструмент на тези два безмилостни повелители, и отвърна подобаващо, говорейки бавно, така че всяка дума да е като удар с чук и да съдържа в себе си достойнството, ранга и гнева му:

— Аз съм Ерагон, но и много повече. Аз съм Аргетлам и Сенкоубиеца, и Огнения меч. Драконът ми е Сапфира, позната още като Бяртскулар и Огнения език. Ученици сме на Бром, който е бил Ездач преди нас, и на джуджетата, и на елфите. Сражавахме се с ургалите, със Сянката и с Муртаг, който е син на Морзан. Служим на Варден и народите на Алагезия. Доведох те тук, Слоун Алденсон, за да бъдеш съден за убийството на Бърд и задето предаде Карвахол на Империята.

— Това е лъжа! Не може да си…

— Лъжа? — изрева Ерагон. — Аз не лъжа!

Той проникна с ума си в съзнанието на касапина, принуждавайки го да приеме спомени, които потвърждаваха истинността на думите му. Искаше Слоун да почувства силата му и да осъзнае, че той вече не е изцяло човек. И макар да не му се щеше да го признае, изпита удоволствие да контролира по такъв начин мъжа, който често му бе създавал неприятности и го бе тормозил с подигравки и обиди към него и семейството му. Отдръпна се половин минута по-късно.

Касапинът продължи да трепери, ала не се свлече и не започна да пълзи, както Ерагон очакваше. Вместо това държанието му стана студено и грубо.

— Проклет да си — каза той. — Не съм длъжен да ти давам обяснения, Ерагон, ничий син. Знай обаче, че всичко, което сторих, беше заради Катрина.

— Зная. Това е единствената причина още да си жив.

— Тогава прави каквото искаш с мен. Не ме е грижа, стига тя да е в безопасност… Хайде де! Какво ще бъде? Побой? Дамгосване? Вече ми извадиха очите, така че може би някоя от ръцете ми? Или ще ме оставиш да умра от глад, или да бъда пленен отново от Империята?

— Още не съм решил.

Слоун кимна рязко и се загърна в изпокъсаните си дрехи, за да се предпази от нощния студ. Седеше с изправен гръб, загледан с празните си очи в мрака, който обгръщаше лагера им. Не се помоли. Не поиска милост. Не отрече деянията си и не се опита да умилостиви Ездача. Просто седеше и чакаше, обвит в бронята на стоицизма си.

Смелостта му впечатли Ерагон.

Тъмният пейзаж около тях изглеждаше необятен и той изпита чувството, че целият този невидим простор се приближава към него. Това усили безпокойството му относно избора, пред който бе изправен. „От решението ми зависи какво ще стане с живота му“ — рече си той.

Отхвърляйки за момент въпроса с наказанието, младият Ездач се замисли какво знае за касапина: прекомерната му обич към Катрина — маниакална, себична и като цяло вредна, макар и някога да е била нещо хубаво; омразата и страхът му от Гръбнака, породени от мъката му по покойната му жена Измира, която бе загинала сред тези извисяващи се до небето върхове; отчуждението му от останалите му роднини; гордостта му от занаята му; историите, които младежът бе чувал за детството на Слоун; и собственото му познание за живота в Карвахол.

Ерагон се вгледа в този сбор от разнородни фрагменти и ги заобръща в ума си, обмисляйки значението им. Помъчи се да ги подреди като парчета от пъзел. Отначало не му се удаде, но продължи да опитва и малко по малко проследи различните връзки между събитията и чувствата в живота на касапина, а чрез тях изплете сложна паяжина, чиито шарки разкриваха що за човек е Слоун. Когато приключи с последната нишка, Ездача изпита усещането, че най-накрая е проумял причините за поведението на касапина. И неминуемо започна да му съчувства.

Нещо повече, имаше чувството, че е разгадал самия Слоун, че е анализирал основните елементи на личността му — онези, които не можеш да махнеш, без безвъзвратно да промениш човека. Тогава в ума му се появиха три думи на древния език, които сякаш въплъщаваха Слоун, и без да се замисли, Ерагон ги прошепна.

Те не можеха да стигнат до ушите на касапина, но той се размърда — пръстите му се впиха в бедрата му — и изражението му стана напрегнато.

По лявата страна на младежа пропълзя студена тръпка и докато гледаше Слоун, кожата на ръцете и краката му настръхна. Обмисли няколко различни обяснения за реакцията на мъжа пред себе си, кое от кое по-сложни, но само едно изглеждаше адекватно и дори то му се струваше крайно невероятно. Той отново прошепна трите думи. Както и преди, касапинът се размърда и Ерагон го чу да мърмори:

— … Някой ходи по гроба ми.

Ездача издиша рязко. Трудно му беше да повярва, но експериментът не оставяше място за съмнение: съвсем случайно се бе натъкнал на истинското име на Слоун. Разкритието го остави напълно озадачен. Да знаеш нечие истинско име представляваше тежка отговорност, защото ти даваше абсолютна власт над този човек. Заради очевидния риск елфите рядко разкриваха истинските си имена, а когато го стореха, то беше само пред онези, на които вярваха безусловно.

Никога досега Ерагон не бе научавал нечие истинско име. Винаги бе смятал, че ако това се случи, то ще е дар от някой, на когото много държи. Да се добере до истинското име на Слоун без съгласието му представляваше обрат, за който младежът не беше подготвен и не знаеше как да се справи с него. Изведнъж си даде сметка, че за да узнае истинското име на касапина, е трябвало да разбере личността му по-добре, отколкото разбираше самия себе си, тъй като нямаше и най-бегла представа какво беше неговото собствено име.

Тази мисъл не бе никак приятна. Ездача подозираше — предвид природата на враговете му, — че липсата на пълно познание за собствената му личност може да се окаже фатална. Тогава той се закле да посвети повече време на себеопознаването и да открие истинското си име. „Навярно Оромис и Глаедр могат да ми кажат какво е“ — помисли си с надежда.

Но каквито и съмнения и объркване да бе породило у него истинското име на Слоун, то му даде някаква представа как да постъпи с касапина. Но въпреки това му бяха нужни около десетина минути, за да избистри останалата част от плана си и да се увери, че той ще има желания ефект.

Слоун наклони глава към Ерагон, когато младежът се изправи и тръгна към озарената от звездната светлина пустош.

— Къде отиваш? — попита той.

Ездача не отговори.

Той вървя през пустошта, докато не откри ниска, широка скала, обрасла с лишеи и с подобна на купа вдлъбнатина в средата.

— Адурна риса.

Безброй миниатюрни капчици вода започнаха да излизат от почвата и да се сливат в гладки сребристи струйки, които се издигаха във въздуха над ръба на камъка и се изливаха във вдлъбнатината. Когато водата започна да прелива и да се стича обратно към земята, за да бъде впримчена отново от заклинанието му, Ерагон прекрати магията.

Изчака, докато повърхността стана идеално гладка, така че да изпълнява ролята на огледало, после се изправи пред вдлъбнатината, която изглеждаше пълна със звезди, и каза:

— Драумр копа. — Последваха множество други думи, с които Ездача оформяше заклинание, което щеше да му позволи не само да вижда, но и да разговаря с други от разстояние. Оромис го бе научил на този начин за магическо наблюдение два дни преди двамата със Сапфира да напуснат Елесмера и да се отправят за Сурда.

Водата стана катраненочерна, сякаш някой бе угасил звездите като свещи. Минута-две по-късно в центъра й се появи светъл кръг и Ерагон видя вътрешността на обширна бяла палатка, осветена от червения Ерисдар — един от магическите фенери на елфите.

Обикновено той не можеше да види чрез магия място или човек, които не е зървал преди, ала кристалните сфери на елфите бяха омагьосани да предават изображение на тяхното обкръжение на всеки, който се свържеше с тях. Съответно магията на Ерагон щеше да предаде неговия образ и обкръжението му на техните сфери. Това им позволяваше да контактуват помежду си от всяко място по света, което по време на война се превръщаше в безценно умение.

Един висок елф със сребриста коса и очукана от множество битки броня влезе в полезрението на Ерагон и той разпозна лорд Детедр, който бе съветник на кралица Исланзади и приятел на Аря. Ако старият елф бе изненадан да види Ездача, той не го показа; само сведе глава, докосна с устни първите два пръста на дясната си ръка и каза с напевния си глас:

— Атра естерни оно телдуин, Ерагон Шур’тугал.

Младежът повтори жеста на елфа и отвърна също на древния език:

— Атра ду евариня оно варда, Детедр-водр.

Продължавайки на родния си език, елфът каза:

— Радвам се, че си добре, Сенкоубиецо. Аря Дрьотнингу ни уведоми за мисията ти преди няколко дни и всички бяхме много разтревожени за теб и Сапфира. Вярвам, че не се е случило нещо лошо.

— Не, но се сблъсках с неочакван проблем и ако е възможно, бих желал да го обсъдя с кралица Исланзади, за да почерпя от нейната мъдрост по този въпрос.

Котешките очи на Детедр почти се затвориха, превръщайки се в две наклонени цепки, които му придадоха свирепо и неразгадаемо изражение.

— Зная, че не би поискал това, ако не е важно, Ерагон-водр, ала внимавай: опънатият лък лесно може да се счупи и да нарани стрелеца, както и да запрати стрелата надалеч… Ако е угодно за теб, почакай и ще попитам кралицата.

— Ще почакам. Искрената ми благодарност за помощта ти, Детедр-водр.

Когато елфът се отдалечи от кристалната сфера, Ерагон се намръщи. Не му харесваше прекалената церемониалност на елфите, ала повече от всичко мразеше да се мъчи да открие смисъла на загадъчните им думи. „Дали ме предупреждаваше, че заговорниченето край кралицата е опасно занимание, или че Исланзади е опънат лък, който скоро ще се счупи? Или имаше предвид нещо съвсем друго? Е, поне успях да се свържа с елфите“ — помисли си той. Техните защити възпрепятстваха проникването с магия в Ду Велденварден, включително и наблюдението от разстояние. Докато елфите стояха в своите градове сред горите, единственият начин да се свържеш с тях бе чрез пратеници. Ала сега, когато бяха тръгнали на поход, изоставяйки сенките на своите черни борове, могъщите им заклинания вече не ги защитаваха и бе възможно да осъществиш контакт чрез кристална сфера.

Ерагон се изнервяше все повече и повече, докато минутите течаха една след друга.

— Хайде де — измърмори той.

Огледа се бързо наоколо, за да се увери, че някой човек или звяр не приближава дебнешком към него, а после отново се вгледа във водната повърхност.

Изведнъж с шляпащ звук платнената врата на палатката се дръпна настрани и кралица Исланзади влезе забързано, отправяйки се към кристалната сфера. Носеше плетена ризница с блестящ златист плочест нагръдник и наколенници, както и красив шлем, инкрустиран с опали и други скъпоценни камъни, който скриваше отчасти буйните й черни коси. От отривистата й походка обточените с бяла кожа поли на червеното й наметало се развяваха зад гърба й, напомняйки на Ерагон за надвиснала буря. В лявата си ръка Исланзади държеше изваден от ножницата меч. Дясната бе празна, ала изглеждаше облечена в алена ръкавица и след момент Ерагон осъзна, че от пръстите и дланта й капе кръв.

Като го погледна, тънките й извити вежди се смръщиха. С това изражение тя приличаше невероятно много на Аря, макар че осанката и държанието й бяха много по-впечатляващи от тези на дъщеря й. Беше красива и ужасяваща, като страховита богиня на войната.

Ездача докосна устните си с пръсти, после сложи дясната си ръка на гърдите — елфическият знак за вярност и уважение, и изрече традиционното приветствие, заговаряйки пръв, както бе редно при обръщане към елф с по-висок ранг. Исланзади отговори по очаквания начин и в опит да я зарадва и да демонстрира познаването на обичаите й, Ерагон завърши с незадължителната трета реплика от поздрава:

— И нека мирът живее в сърцето ви.

Свирепото изражение на кралицата леко се смекчи, а на устните й се появи лека усмивка, сякаш оценяваше хитрия му ход.

— И в твоето също, Сенкоубиецо. — Плътният й нисък глас напомняше на смесица от шумолене на борови иглички, ромон на потоци и музика, свирена на тръстикова флейта. Исланзади прибра меча си в ножницата и отиде до сгъваемата маса, където се зае да измие ръката си от кръвта в поставеното там гърне с вода. — Боя се, че мирът е труден за постигане напоследък.

— Тежка ли е войната, Ваше Величество?

— Скоро ще стане. Народът ми се събира край западните покрайнини на Ду Велденварден, където можем да се подготвим да убиваме и да бъдем убити, докато сме близо до дърветата, които така силно обичаме. Нашата раса живее разпръснато и не марширува в редици като останалите, защото това наранява земята ни. Така че ни отнема време да се съберем от далечните кътчета на гората.

— Разбирам. Само… — той затърси подходящия начин да зададе въпроса си, без да прозвучи грубо. — Ако боят още не е започнал, не мога да не се зачудя защо ръката ви е изцапана с кръв.

Кралицата изтръска водните капчици от пръстите си и вдигна съвършената си ръка със златистокафява кожа, за да я види Ерагон. Той осъзна, че именно Исланзади е била модел за скулптурата на двете преплетени ръце, която се намираше в антрето на дървесния му дом в Елесмера.

— Вече не е изцапана. Единствените петна, които кръвта оставя, са в душата, а не по тялото. Казах, че войната ще стане тежка в близко бъдеще, а не, че още не е започнала. — Тя издърпа ръкава на ризницата обратно до китката си. Измъкна от инкрустирания със скъпоценни камъни колан, който обгръщаше тънката й талия, ръкавица, украсена със сребърна бродерия, и я сложи на ръката си. — Наблюдавахме град Сеунон, защото планирахме да започнем атаката си от него. Преди два дни съгледвачите ни засякоха групи мъже с мулета, пътуващи от Сеунон към Ду Велденварден. Помислихме, че искат да съберат дърва от покрайнините на гората, както често се случва. По принцип толерираме това, защото хората имат нужда от дърва, а дърветата в покрайнините са млади и почти извън влиянието ни. Освен това не искахме да се разкриваме. Мъжете обаче не спряха в покрайнините. Те навлязоха дълбоко в Ду Велденварден, следвайки ловни пътеки, които явно познаваха добре. Търсеха най-високите и дебели дървета — дървета, стари като самата Алагезия, които са били древни и изцяло пораснали, когато джуджетата за пръв път са открили Фардън Дур. Когато ги намериха, те започнаха да ги секат. — Гласът й потрепери от ярост. — От разговорите им научихме защо са дошли. Галбаторикс искал най-големите дървета, за да замени обсадните машини и тарани, които изгуби в битката в Пламтящите равнини. Ако мотивите им бяха чисти, може би щяхме да преглътнем загубата на един монарх на гората ни. Може би дори на двама. Но не и на двадесет и осем.

Ерагон се вледени.

— Какво направихте? — попита той, макар да подозираше какъв ще бъде отговорът.

Исланзади вдигна брадичка и изражението й стана сурово.

— Аз присъствах там, заедно с още двама от нашите съгледвачи. Заедно поправихме грешката на хората. В миналото народът на Сеунон бе достатъчно мъдър, за да не нахлува в земите ни. Днес им напомнихме защо е било така. — Неволно тя потърка дясната си ръка, сякаш я болеше, и се загледа край кристалната сфера в някакво свое видение. — Вече знаеш какво е усещането, Ерагон-финиарел, да докосваш живота на растенията и животните около себе си. Представи си колко скъпи щяха да ти бъдат, ако бе притежавал тази дарба векове наред. Ние даваме от себе си, за да поддържаме Ду Велденварден, и гората е част от нашите тела и умове. Боли ни от всяка рана, която тя получи… Нашият народ се надига бавно, ала вдигнем ли се, сме като дракони: подивяваме от гняв. Изминаха повече от сто години, откакто аз или който и да е друг елф сме проливали кръв в битка. Светът е забравил на какво сме способни. Силата ни може и да е намаляла след падането на Ездачите, ала все още сме способни да отвърнем на всеки удар; враговете ни ще си мислят, че самите стихии са се обърнали срещу тях. Ние сме древна раса и уменията и знанията ни надвишават стократно тези на смъртните. Нека Галбаторикс и съюзниците му внимават, защото сега елфите ще напуснат гората си и ще се завърнат триумфиращи или няма да се върнат изобщо.

Ерагон потрепери. Дори и при сблъсъка си с Дурза той никога не бе срещал подобна неумолима решителност и безпощадност. „Това не е човешко — помисли си младият Ездач, а после си се присмя наум. — Разбира се, че не. И ще е хубаво да го запомня. Колкото и да си приличаме — в моя случай почти напълно, — ние не сме еднакви“.

— Ако завземете Сеунон — каза той, — как ще контролирате жителите му? Те може и да мразят Империята повече от самата смърт, ала се съмнявам, че ще ви се доверят, дори само защото са хора, а вие — елфи.

Исланзади махна с ръка.

— Това е без значение. Преминем ли градските стени, имаме си начини да направим така, че никой да не смее да ни се опълчи. Това не е първият път, в който воюваме с твоя вид. — Тя свали шлема си и косата й се разпиля по раменете, обрамчвайки лицето й с гарвановочерни къдрици. — Не ми стана приятно, като научих за нападението ти над Хелгринд, но да приема ли, че то вече е приключило, и то успешно?

— Да, Ваше Величество.

— Значи възраженията ми са били напразни. Предупреждавам те обаче, Ерагон Шур’тугал, не се излагай на риск в подобни ненужни и опасни начинания. Това, което ще кажа, е жестоко, ала все пак е вярно: животът ти е по-важен от щастието на братовчед ти.

— Заклех се на Роран, че ще му помогна.

— Значи си се заклел безразсъдно, без да обмислиш последствията.

— Нима искате да изоставя онези, на които държа? Ако го сторя, ще се превърна в презрян човек, на когото не може да се разчита и който ще е недостоен за надеждите на онези, които вярват, че по някакъв начин аз ще победя Галбаторикс. А и докато Катрина беше негов заложник, Роран бе уязвим за манипулациите му.

Кралицата повдигна едната си вежда.

— Уязвимост, която можеше да предотвратиш, като научиш Роран на няколко магически заклинания… Не те съветвам да изоставиш приятелите и семейството си. Това би било истинска лудост. Ала никога не забравяй какво е заложено на карта: цяла Алагезия. Ако сега се провалим, тиранията на Галбаторикс ще се разпростре над всички раси и владичеството му няма никога да свърши. Ти си върхът на копието на нашите усилия и ако този връх се скърши и бъде изгубен, копието ще отскочи от бронята на врага и ние всички ще паднем.

Лишеите изпукаха под пръстите на Ерагон, когато той сграбчи камъка и потисна желанието си да отправи наглата забележка, че всеки добре въоръжен воин трябва да разполага с меч или друго оръжие, на което да разчита, освен на копието си. Посоката, в която се насочваше разговорът, го изнервяше и той искаше да смени темата възможно най-бързо; не беше се свързал с кралицата, за да го гълчи като дете. Обаче, ако позволеше на нетърпението да диктува действията му, това нямаше да помогне на задачата му, така че запази спокойствие и отвърна:

— Повярвайте ми, Ваше Величество, че приемам тревогите ви много, много сериозно. Мога само да добавя, че ако не бях помогнал на Роран, щях да бъда нещастен като него, а дори и повече, ако той се бе опитал да спаси Катрина сам и бе умрял в резултат на това. И в двата случая щях да бъда твърде съкрушен, за да помогна на вас или на който и да било. Не можем ли поне да се съгласим, че имаме различно мнение по темата? Никой от двама ни няма да убеди другия.

— Добре — отговори Исланзади. — Ще оставим нещата така… засега. Но не си мисли, че си избягнал надлежното проучване на решението ти, Драконов ездачо. Струва ми се, че си позволяваш прекалено лекомислие спрямо по-сериозните ти отговорности, а това е немалък проблем. Ще го обсъдя с Оромис; той ще реши какво да направим по въпроса. Сега ми кажи защо поиска тази аудиенция?

Ерагон стисна зъби, за да се овладее, преди да разкаже за събитията от деня, причините за действията си към Слоун и наказанието, което предвиждаше за касапина.

Когато приключи, кралицата се завъртя на пета и закрачи в кръг из палатката с гъвкава като на пантера походка. Накрая спря и каза:

— Избрал си да останеш насред Империята, за да спасиш живота на убиец и предател. Сега си сам с този човек, движиш се пеша и си без провизии и оръжия, освен магията ти, следван по петите от враговете си. Виждам, че предишните ми забележки са били повече от уместни. Ти…

— Ваше Величество, ако ще ми се сърдите, сърдете ми се по-късно. Искам да разреша това бързо, за да мога да си почина преди зазоряване; утре трябва да измина много километри.

Кралицата кимна.

— Прав си. Оцеляването ти е най-важно в момента. Ще се ядосвам, след като приключим разговора си… Що се отнася до желанието ти, то е безпрецедентно в нашата история. Ако бях на твое място, щях да убия Слоун и да реша проблема веднага.

— Зная, че щяхте да го направите. Веднъж видях Аря да убива ранен сокол, защото според нея смъртта му била неизбежна и убийството щяло да спести на птицата часове на страдание. Навярно трябва да сторя същото с касапина, но не мога. Мисля, че това би било избор, за който ще съжалявам до края на живота си, или по-лошо — който би направил убийството по-лесно за мен в бъдеще.

Исланзади въздъхна и внезапно му се стори много изморена. Той си напомни, че и тя бе прекарала деня в битка.

— Оромис може и да е бил твоят истински учител, но ти се проявяваш като наследник на Бром, а не на него. Бром беше единственият, който успяваше да се оплете в толкова много проблеми, в колкото се забъркваш и ти. Също като него, изглежда, търсиш най-дълбоките плаващи пясъци и се гмуркаш право в тях.

Ерагон потисна усмивката си, доволен от сравнението.

— Ами Слоун? — попита той. — Сега съдбата му е във ваши ръце.

Исланзади бавно седна на един стол близо до сгъваемата маса, постави ръце в скута си и се загледа встрани от кристалната сфера. Лицето й придоби израз на загадъчно съзерцание: красива маска, която скриваше мислите и чувствата й и през която Ерагон не можеше да проникне, колкото и силно да се опитваше. Когато тя най-сетне заговори, каза:

— Тъй като си намерил за нужно да спасиш живота на този човек, при това с цената на немалко усилия и неприятности, не мога да отхвърля молбата ти и да обезсмисля жертвата ти. Ако Слоун издържи на изпитанието, пред което си го поставил, Гилдериен Мъдрия ще го пусне да премине и той ще получи стая, легло и храна. Повече не мога да обещая, защото всичко, което ще се случи после, ще зависи от него самия, ала ако той спази условията, които ти определи, тогава да, ще запалим светлина в неговата мрачна душа.

— Благодаря ви, Ваше Величество. Много сте щедра.

— Не, не е така. Тази война не ми позволява да бъда щедра, просто съм практична. Върви и свърши каквото смяташ за правилно, но бъди внимателен, Ерагон Сенкоубиец.

— Ваше Величество. — Той се поклони. — Мога ли да ви помоля за една последна услуга: не казвайте на Аря, Насуада или който и да е от Варден за сегашното ми положение. Не бих искал да се безпокоят за мен повече от необходимото, а и ще го научат съвсем скоро от Сапфира.

— Ще обмисля молбата ти.

Ерагон почака, но след като тя остана мълчалива и стана ясно, че не възнамерява да обяви решението си, сведе глава за втори път и отново каза:

— Благодаря ви.

Яркото изображение на повърхността на водата потрепна и изчезна в мрака, когато Ездача прекрати магията, използвана за създаването му. Той вдигна лице и се загледа в звездите, позволявайки на очите си да привикнат към бледата блещукаща светлина, която те излъчваха. После се отдалечи от скалата с локвата вода и се върна през тревата и храстите до лагера, където Слоун продължаваше да седи с изпънат гръб, неподвижен като ковано желязо.

Ерагон подритна едно камъче и шумът разкри приближаването му на Слоун, който обърна глава с бързината на птица.

— Взе ли решението си? — попита той.

— Да — отвърна Ездача. Спря и приклекна пред касапина, подпирайки се с ръка на земята. — Чуй ме добре, защото нямам намерение да повтарям. Всичко, което си извършил, е било от обич към Катрина или поне ти така казваш. Независимо дали ще го признаеш, или не, смятам, че си имал и други по-низки мотиви да желаеш да я разделиш от Роран: гняв… омраза… отмъстителност… и собствената си болка.

Устните на Слоун се превърнаха в тънки бели линии.

— Грешиш за мен.

— Не, не мисля. И тъй като съвестта ми ме възпира да те убия, наказанието ти ще бъде най-ужасното, което мога да измисля, като изключим смъртта. Убеден съм, че онова, което каза преди, е вярно: че Катрина е по-важна за теб от всичко друго на света. Затова наказанието ти е следното: никога повече няма да видиш, докоснеш или размениш дума с дъщеря си, дори и в сетния си час, и ще живееш със знанието, че тя е с Роран и двамата са щастливи заедно без теб.

Слоун си пое въздух през стиснатите зъби.

— Това ли е наказанието ти? Ха! Не можеш да ми го наложиш, нямаш затвор, в който да ме задържиш.

— Не съм приключил. Ще ти го наложа, като ми се закълнеш на елфическия език — на езика на истината и магията — да изтърпиш наказанието си.

— Не можеш да ме принудиш да дам дума — изръмжа Слоун. — Дори и с мъчения.

— Мога и няма да те измъчвам. Нещо повече, ще те обвържа със заклинание, което ще те принуждава да пътуваш на север, докато не стигнеш елфическия град Елесмера, който се намира дълбоко в сърцето на Ду Велденварден. Може да се опиташ да устоиш на подтика, но колкото и дълго да се бориш с магията, тя ще те тормози като сърбеж, който не можеш да почешеш, докато не изпълниш изискването й да достигнеш елфическите земи.

— Нямаш ли смелостта да ме убиеш сам? — попита касапинът. — Твърде голям страхливец си, за да ми прережеш гърлото, така че ще ме накараш да бродя сляп и изгубен през пустошта, докато времето и зверовете не ме убият? — Той се изплю вляво от Ерагон. — Ти не си нищо повече от жалкото отроче на болна от гангрена отрепка. Копеле, това си ти, необлизано пале; оцапан с нечистотии дребен пор; гнусен злодей и отровна жаба; хленчещото изчадие на тлъста крава. Не бих ти дал и последната си коричка, дори да умираш от глад, или капка вода, ако гориш, или просешки гроб, ако беше мъртъв. Имаш гной вместо костен мозък и плесен в главата, а освен това си и жалък мухльо.

Ерагон си помисли, че в сквернословието на Слоун има нещо впечатляващо, макар че възхищението не му пречеше да изпитва желанието да извие врата на касапина или поне да му отвърне със същото. Възпря го единствено подозрението, че Слоун нарочно се опитва да го разяри дотолкова, че да го убие и така да го дари с бърза и незаслужена смърт.

— Може и да съм копеле, но не съм убиец — каза Ездача. Касапинът си пое въздух, но преди да продължи пороя от ругатни, Ерагон добави: — Където и да идеш, няма да ти липсва храна, нито дивите животни ще те нападат. Ще поставя около теб заклинания, които ще пречат на хора и зверове да те притесняват, а животните ще ти носят храна, когато ти е нужна.

— Не можеш да направиш това — прошепна Слоун. Дори и под звездната светлина Ерагон видя как лицето му пребледня, ставайки смъртно бяло. — Нямаш такива умения. Нямаш право.

— Аз съм Драконов ездач. Имам право, колкото кой да е крал или кралица.

Той нямаше желание да продължава да тормози стареца, затова промълви истинското му име достатъчно силно, за да го чуе. На лицето на касапина се изписа ужас, той вдигна ръце пред себе си и изкрещя, сякаш е бил пронизан с меч. Викът му бе див, истеричен и безнадежден: писъкът на човек, прокълнат от собствената си природа да изживее съдба, която не може да избегне. Той падна напред на дланите си. Остана в тази поза и започна да хлипа с лице, скрито под кичурите коса.

Младежът го гледаше, смаян от реакцията му. „Нима научаването на истинското име засяга всеки по този начин? И с мен ли ще се случи това?“

Опитвайки да не се трогва от страданието на касапина, младият Ездач започна да изпълнява присъдата си. Повтори истинското име на Слоун и дума по дума научи стареца на клетвите на древния език, които гарантираха, че той никога повече няма да се свърже с Катрина. Касапинът се противеше с хлипове, стонове и скърцане на зъби, ала колкото и яростно да се бореше, нямаше друг избор, освен да се подчини, когато Ерагон използваше името му. Като приключиха с клетвите, Ездача направи пет заклинания, които да тласкат Слоун към Елесмера, да го защитават от непровокирано насилие и да принуждават птиците, животните и рибите от реките и езерата да го хранят. Направи магиите си така, че те да черпят сила от касапина, а не от него.

Отдавна бе минало полунощ, когато младежът приключи с последното заклинание. Беше толкова изтощен, че единствено тоягата го крепеше прав. Старецът лежеше свит в краката му.

— Приключихме — обяви Ерагон.

От тялото на земята се разнесе накъсан стон. Прозвуча така, сякаш Слоун се мъчеше да каже нещо. Ездача се намръщи и коленичи до него. Бузите на касапина бяха зачервени и кървяха на местата, където ги беше издрал с нокти. Носът му течеше, а от ъгълчето на лявата очна ямка, която бе по-малко осакатена от двете, се стичаха сълзи. Ерагон изпита съжаление и вина; не му беше приятно да вижда Слоун в това окаяно състояние. Пред него лежеше сломен човек, комуто бе отнето всичко, което бе ценял в живота си, включително и самозаблудите, и именно той го беше сломил. Това постижение го караше да се чувства омърсен, сякаш е направил нещо срамно. „Беше необходимо — помисли си младежът, — но никой не бива да бъде принуждаван да върши онова, което аз направих“.

Старецът отново изстена и после каза:

— … само парче въже. Не исках да… Измира… Не, не, моля ви, не… — Брътвежите на касапина утихнаха и в последвалата тишина Ездача сложи длан на рамото му. Слоун настръхна при допира. — Ерагон… — прошепна той. — Ерагон… аз съм сляп, а ти ме пращаш да бродя по земята… да се скитам сам. Отхвърлен и отрекъл се от себе си. Зная кой съм и не мога да го понеса. Помогни ми, убий ме! Освободи ме от тази агония.

Импулсивно Ерагон пъхна тоягата си в дясната ръка на Слоун и каза:

— Вземи я. И нека те напътства в пътуването ти.

— Убий ме!

— Не.

Касапинът нададе скръбен вик и се замята на всички страни, удряйки земята с юмруци.

— Колко си жесток, невероятно жесток!

Жалките му сили се изчерпаха и той се сви на кълбо, задъхан и хленчещ.

Младият Ездач се надвеси над него, приближи устни до ухото му и прошепна:

— Не съм коравосърдечен, затова ще ти дам тази надежда: ако достигнеш Елесмера, там ще те очаква нов дом. Елфите ще се грижат за теб и ще ти позволят да правиш каквото поискаш с остатъка от живота си, с едно изключение: щом влезеш в Ду Велденварден, не можеш да напуснеш… Слоун, чуй ме. Когато бях сред елфите, научих, че истинското име често се променя с възрастта. Разбираш ли какво означава това? Онова, което си, не е неотменно до края на вечността. Човек може да се промени, ако пожелае.

Старецът не отговори.

Ерагон остави тоягата до него, отиде в другия край на лагера и се изтегна на земята. Затваряйки очи, той промърмори магия, която щеше да го събуди преди зазоряване. Чак след това се отпусна в успокояващата прегръдка на будуващата си дрямка.

Сивата пустош бе студена, тъмна и негостоприемна, когато в главата на Ерагон зазвуча тихо бръмчене.

— Лета — каза той и бръмченето секна.

Протегна се и изстена — тялото му бе сковано от мускулна треска. Изправи се и вдигна ръце над главата си, като ги разтърси, за да възстанови кръвообращението в тях. Гърбът му бе толкова натъртен, че се надяваше да не му се налага скоро да върти оръжие. Отпусна ръце и се огледа за Слоун.

Касапинът го нямаше.

Ерагон се усмихна, като видя отпечатъците от стъпките му и от тоягата, които излизаха извън лагера. Следата бе объркана и лъкатушеща, но водеше на север към великата гора на елфите.

„Искам да успее — помисли си младежът с лека изненада. — Искам да успее, защото това ще означава, че имаме шанса да поправим грешките си. И ако Слоун може да се избави от недостатъците си и да се примири със злото, което е извършил, той ще открие, че животът му не е толкова безнадежден, колкото смята“. Защото Ездача не му бе казал, че ако покаже искрено разкаяние за престъпленията си и заживее като добър човек, заклинателите на кралица Исланзади ще възстановят зрението му. Тази награда обаче касапинът трябваше да спечели, без да знае за съществуването й, иначе можеше да се опита да измами елфите, за да я получи незаслужено.

Ерагон дълго гледа следите, после отправи поглед към хоризонта и рече:

— Късмет.

Изморен, но спокоен, той обърна гръб на дирите на Слоун и затича през Сивата пустош. На югозапад се издигаше древната скална формация, където се намираше диамантената гробница на Бром. Ездача копнееше да се отклони от пътя си и да му отдаде почит, ала не смееше, защото, ако Галбаторикс бе открил мястото, щеше да прати агентите си да го търсят там.

— Ще се върна — каза той. — Обещавам ти, Бром, някой ден ще се върна.

Младежът затича още по-бързо.

Изпитанието на Дългите ножове

— Но ние сме вашият народ!

Фадауар — висок и надменен тъмнокож мъж — говореше по същия високопарен начин, удължавайки гласните, който Насуада си спомняше от детството си във Фардън Дур, когато пратеници от племето на баща й ги посещаваха и тя дремеше в скута на Аджихад, докато те говореха и пушеха магарешки бодил.

Тя погледна към Фадауар и си пожела да е с петнадесетина сантиметра по-висока, за да гледа вожда и четиримата му придружители право в очите, макар че бе свикнала мъжете да се извисяват над нея. Доста по-смущаващо й действаше фактът, че се намира сред тъмнокожи като нея хора. Беше странно усещане да не бъде обект на любопитни погледи и прошепнати коментари от околните.

Насуада седеше на украсения с дърворезба трон — единствения стабилен стол, който Варден бяха взели със себе си на този военен поход — в червената щабна шатра, където даваше аудиенции. Слънцето скоро щеше да залезе и лъчите му се процеждаха през дясната стена, обагряйки с рубинен блясък всичко вътре. Дълга ниска маса, отрупана с доклади и карти, заемаше половината от шатрата.

Тя знаеше, че отвън пред входа шестимата й лични стражи — двама човека, две джуджета и двама ургали — чакат с извадени оръжия, готови да нападнат при най-лекия знак, че повелителката им е в опасност. След смъртта на Аджихад нейният най-опитен и доверен командир Йормундур я обграждаше с пазачи, но никога с толкова много и за толкова продължително време. В деня след битката в Пламтящите равнини той бе изразил голямата си тревога за нейната безопасност: тревога, която — както твърдеше — често го държала буден нощем. След опита за покушение срещу нея в Аберон и убийството на крал Хротгар от Муртаг преди по-малко от седмица, мнението на командира беше, че Насуада трябва да има свой охранителен отряд. Водачката на Варден бе възразила, че подобна мярка ще е прекомерна, но не бе успяла да убеди Йормундур; той я бе заплашил, че ще напусне поста си, ако тя не приеме оправданите според него предпазни мерки. В крайна сметка Насуада бе отстъпила само за да прекара следващия час в ожесточен спор относно точния брой на необходимите й стражи. Той бе настоял за дванадесет и дори повече, а тя — за максимум четирима. Бяха се спрели на шестима, които все още й се струваха твърде много. Безпокоеше се, че ще изглежда изплашена, или — по-лошо, — че иска да сплаши онези, които среща. Протестите й отново не можаха да повлияят на Йормундур. Когато го обвини, че е упорит стар мърморко, той се засмя и каза:

— По-добре това, отколкото глупаво младо пале, умряло без време.

Тъй като стражата й се сменяше на всеки шест часа, общият брой на воините, определени да я пазят, беше тридесет и четири, като в това число влизаха десетте души, които бяха в готовност да заменят другарите си в случай на болест, раняване или смърт.

По настояване на Насуада отрядът бе сформиран от трите смъртни раси, вдигнали се срещу Галбаторикс. По този начин тя се надяваше да изкове връзка помежду им, както и да покаже, че представлява интересите на всички раси под нейно командване, а не само на хората. Щеше да включи и елфите, ала в момента Аря бе единственият елф, който се биеше редом с Варден и техните съюзници, а дванадесетте заклинатели, изпратени от Исланзади да защитават Ерагон, още не бяха пристигнали. За разочарование на Насуада, човешките и джуджешките й стражи се държаха враждебно към ургалите, с които служеха — реакция, която бе очаквала, но за момента бе неспособна да предотврати или да смекчи. Даваше си сметка, че ще са нужни повече от една общи битки, за да се намали напрежението между раси, които бяха враждували и се бяха мразили в продължение на повече поколения, отколкото бе в състояние да преброи. Все пак й се струваше окуражаващо, че воините решиха да кръстят отряда си Нощните ястреби, защото това отдаваше почит не само към цвета на кожата й, но и към факта, че ургалите настояваха да я наричат лейди Найтстолкър[1].

Въпреки че никога не би го признала пред Йормундур, Насуада бързо бе започнала да цени чувството за сигурност, което й осигуряваха стражите. Освен че бяха майстори на избраните си оръжия — били те човешки мечове, джуджешки брадви или ексцентричните изобретения на ургалите, — мнозина от воините бяха и опитни заклинатели. И всички й се бяха заклели във вечна вярност на древния език. От деня, в който бяха поели задълженията си, Нощните ястреби не бяха я оставяли сама с друг, освен с прислужницата й Фарика.

Тоест не бяха го правили досега.

Предводителката на Варден бе отпратила стражите си, защото знаеше, че срещата й с Фадауар може да доведе точно до кръвопролитието, което чувството за дълг на Нощните ястреби ги принуждаваше да предотвратяват. При все това тя не бе напълно беззащитна. Бе скрила кинжал в гънките на роклята си, както и един по-малък нож в корсажа си, а детето прорицател Елва стоеше зад завесата, която се спускаше зад трона на Насуада, готово да се намеси, ако се наложи.

Фадауар тропна по земята с дългия си метър и половина жезъл, изработен от масивно злато. Такива бяха и удивително многобройните му бижута: златни гривни покриваха ръцете му чак до лактите, гърдите му предпазваше нагръдник от ковано злато, на шията му висяха дълги, дебели златни синджири, меката част на ушите му бе увиснала под тежестта на халки от бяло злато, а главата му бе увенчана със сияйна златна корона с такива размери, че Насуада се зачуди как ли вратът му издържа на тежестта, без да се изкриви, и как подобна конструкция, висока поне две и половина стъпки, оставаше закрепена на мястото си. Струваше й се, че за да не падне, някой трябва да я е заковал на главата на Фадауар.

Хората от свитата му бяха облечени по подобен начин, макар и не толкова богато. Златото, което носеха, беше символ не само на богатството им, но и на ранга и подвизите на всеки от тях, както и на умението на прочутите майстори от племето им. Независимо дали бяха номади, или живееха в градовете, тъмнокожите народи на Алагезия отдавна бяха известни с качеството на бижутерията си, която в най-добрите си проявления съперничеше на тази на джуджетата.

Насуада също притежаваше доста накити, ала бе избрала да не ги носи. Семплите й одежди не можеха да се мерят с великолепието на тези на Фадауар. Освен това тя смяташе, че няма да е мъдро да се обвърже с отделна група, независимо колко богата или влиятелна бе тя, когато трябваше да се оправя и да говори от името на всички различни фракции на Варден. Ако проявеше пристрастие към една или друга от тях, възможността да ги контролира всичките щеше да намалее.

Точно това бе в основата на спора й с Фадауар.

Той отново удари жезъла си в земята.

— Кръвта е по-важна от всичко друго! На първо място са отговорностите ти към семейството и към племето, след това към вожда, после към небесните и подземните богове, а чак тогава към твоя крал и народ, ако изобщо имаш такива. Така Унулукуна е определил да живеят хората и така трябва да живеем, ако искаме да бъдем щастливи. Толкова ли си смела, че да плюеш на повелите на Великия старейшина? Ако човек не помага на семейството си, на кого биха могли да разчитат роднините му? Приятелите са капризни и изменчиви, но семейството е завинаги.

— Искаш от мен да дам влиятелни постове на твоите роднини, защото си братовчед на майка ми и защото баща ми е бил роден сред вас — каза Насуада. — Бих сторила това с радост, ако тези мъже можеха да изпълняват подобни функции по-добре от всеки друг във Варден, ала нищо от казаното досега не ме убеди, че случаят е такъв. И преди да прахосаш още от златното си красноречие, трябва да знаеш, че молби, основаващи се на общия ни произход, нямат смисъл за мен. Щях да обмисля по-сериозно искането ти, ако някога бе подкрепил баща ми с нещо повече от празни обещания и дрънкулки, пратени във Фардън Дур. Реши да ми се представиш чак сега, когато имам влияние и победата е в ръцете ми. Е, родителите ми са мъртви, така че аз нямам друго семейство, освен самата себе си. Вие сте моят народ, но нищо повече.

Фадауар присви очи и вирна брадичка.

— Гордостта на една жена винаги е неразумна. Без подкрепата ни ти ще се провалиш.

Той бе преминал на родния си език, което принуди Насуада да му отговори по същия начин. Тя го ненавиждаше заради това. Запъването й, докато говореше, и неувереното й произношение разкриваха слабото й владеене на този език и подчертаваха факта, че не е израснала сред племето си, а сред чужди хора. Това подкопаваше авторитета й.

— Винаги приемам с радост нови съюзници — каза тя. — Обаче не мога да си позволя фаворизиране, нито пък ти би трябвало да имаш нужда от него. Хората от племето ти са силни и талантливи. Те биха могли бързо да се издигнат в редиците на Варден, без да разчитат на чуждо благоволение. Какви сте вие — прегладнели псета, които скимтят край масата ми, или мъже, които могат да се хранят сами? Ако е второто, тогава очаквам с нетърпение да работим заедно, за да подобрим живота на Варден и да надвием Галбаторикс.

— Да бе! — възкликна Фадауар. — Предложението ти е измамно като теб самата. Няма да вършим работа на слуги; ние сме избраните. Ти ни обиждаш. Стоиш там и се усмихваш, но сърцето ти е пълно с отрова на скорпион.

Потискайки гнева си, Насуада се помъчи да успокои вожда:

— Нямах за цел да ви обиждам. Просто се опитах да обясня становището си. Не изпитвам ненавист към номадските племена, нито някаква специална обич към тях. Нима това е лошо?

— Повече от лошо, това е нагло предателство! Баща ти се обърна с някои искания към нас на базата на роднинството ни, а сега ти забравяш услугите ни и ни отпращаш като просяци!

Насуада изпита примирение. „Значи Елва е била права, неизбежно е — помисли си тя. Изпита смесица от страх и възбуда. — Е, щом е необходимо, нямам причина да продължавам с този театър“. После каза с леден тон:

— Молби, които вие не изпълнявахте през повечето време.

— Не е вярно!

— Вярно е. Но дори да казваш истината, положението на Варден е твърде рисковано, за да ти дам нещо срещу нищо. Искаш услуга, но какво предлагаш в замяна? Ще подпомогнеш ли Варден със злато и бижута?

— Не пряко, но…

— Ще ми предоставиш ли майстори без заплащане?

— Не бих могъл…

— Как тогава смяташ да спечелиш тази услуга? Не можеш да ми платиш с воини — твоите хора вече се бият за мен, независимо дали във Варден, или в армията на крал Орин. Задоволи се с онова, което имаш, вожде, и не търси повече, отколкото ти се полага по право.

— Изкривяваш истината както е удобно за себичните ти цели. Искам онова, което ни се полага по право! Затова съм тук. Говориш много, ала думите ти са без покритие, защото с действията си ти ни предаде. — Гривните на ръцете му издрънчаха, докато той жестикулираше, сякаш бе пред многохилядна публика. — Признаваш, че сме от един народ. Следваш ли тогава обичаите ни и почиташ ли боговете ни?

„Ето я повратната точка — помисли Насуада. Можеше да излъже и да каже, че е изоставила старите обичаи, ала ако го стореше, Варден щяха да изгубят племената на Фадауар, както и други номади, щом чуеха думите й. — Имаме нужда от тях. Нуждаем се от всеки, когото можем да спечелим за каузата, ако искаме да имаме и най-малкия шанс да победим Галбаторикс“.

— Да — отговори тя.

— Тогава заявявам, че си недостойна да предвождаш Варден и по силата на правото ми те предизвиквам на Изпитанието на Дългите ножове. Ако победиш, ще се преклоним пред теб и никога повече няма да оспорваме властта ти. Но ако загубиш, ще отстъпиш и аз ще заема мястото ти като водач на Варден.

Насуада забеляза злобния блясък в очите на Фадауар. „Той това е искал през цялото време — осъзна тя. — Щеше да се позове на Изпитанието, дори и да бях изпълнила исканията му“. — На глас обаче каза:

— Може и да греша, но мислех, че според традицията, който победи, получава властта и над противниковото племе, освен върху своето. Не е ли така? — Едва не се изсмя, когато видя смайването, което се изписа на лицето на Фадауар. „Не очакваше да зная това, нали?“

— Така е.

— Тогава приемам предизвикателството, при условие че ако победя, короната и жезълът ти ще ми принадлежат. Съгласен ли си?

Фадауар се намръщи и кимна.

— Съгласен съм.

Той заби жезъла достатъчно дълбоко в земята, така че да стои сам, а после хвана първата гривна на лявата си ръка и започна да я сваля.

— Почакай — каза Насуада.

Тя отиде до масата, която запълваше отсрещната страна на шатрата, вдигна малко месингово звънче и го разклати два пъти, после направи пауза и го разклати още четири пъти.

След миг Фарика влезе в шатрата. Тя огледа открито гостите на Насуада, а после направи реверанс пред тях и каза:

— Да, милейди?

Насуада кимна на Фадауар.

— Можем да продължим. — После се обърна към прислужницата си: — Помогни ми да съблека роклята, не искам да я съсипя.

По-възрастната жена изглеждаше шокирана от заповедта.

— Тук ли, мадам? Пред тези… мъже?

— Да, тук. И побързай! Не бива да ми се налага да споря със собствената си прислужница.

Насуада бе по-рязка, отколкото й се искаше, ала сърцето й биеше учестено и кожата й бе невероятно чувствителна; мекият лен на бельото й се струваше груб като зебло. Търпението и учтивостта й се бяха изчерпали. Можеше само да се концентрира върху предстоящото изпитание.

Тя остана неподвижна, докато Фарика развързваше връзките на корсета й. Когато бяха достатъчно хлабави, слугинята изхлузи ръкавите от ръцете на Насуада и надиплената рокля се свлече на купчина в краката й, оставяйки я почти гола в бялата й долна риза. Потисна тръпката, когато четиримата воини я огледаха. Чувстваше се уязвима под хищните им погледи. Без да им обръща внимание, тя пристъпи напред, прескачайки роклята, и Фарика вдигна бързо дрехата от пръстения под.

В другия край на шатрата Фадауар също изхлузваше гривните от ръцете си, разкривайки богато избродираните ръкави на робата си. Когато приключи, той свали масивната корона и я подаде на един от придворните си.

Силна глъчка отвън попречи на по-нататъшното развитие на нещата. В шатрата влезе вестоносец — Насуада си спомни, че името му е Джарша, — застана на две крачки от входа и обяви:

— Крал Орин от Сурда, Йормундур от Варден, Триана от Ду Врангр Гата и Наако и Рамусева от племето Инапашуна.

Докато говореше, Джарша нарочно гледаше към тавана. После той се обърна и се измъкна, а групата, която бе обявил, влезе, предвождана от Орин. Кралят видя първо Фадауар и го поздрави:

— А, вожде, това е толкова неочаквано. Вярвам, че двамата с… — младежкото му лице се вцепени от удивление, когато видя господарката на Варден. — Насуада, какво означава това?

— И на мен ми се иска да знам — изтътна гласът на Йормундур. Той сграбчи дръжката на меча си и изгледа застрашително всички, които се осмеляваха да я гледат твърде открито.

— Повиках ви тук — каза тя, — за да бъдете свидетели на Изпитанието на Дългите ножове, на което ще се подложим двамата с Фадауар, а после да кажете истината за изхода му на всеки, който попита.

Двамата прошарени номади, Наако и Рамусева, изглеждаха разтревожени от съобщението й; те приближиха глави и започнаха да си шепнат. Триана скръсти ръце, разкривайки змийската гривна, увита около тънката й китка, но иначе не издаде с нищо мнението си. Йормундур изруга:

— Да не сте си загубили ума, милейди? Това е лудост. Не можете да…

— Мога и ще го направя.

— Милейди, ако го сторите, аз…

— Разбирам тревогата ти, но решението ми е окончателно. И забранявам всякаква намеса.

Виждаше, че той копнее да й се противопостави, ала колкото и да му се искаше да я защити от опасностите, верността винаги беше на първо място за Йормундур.

— Но Насуада — намеси се и крал Орин. — Това изпитание не е ли онова, в което…

— То е.

— Тогава защо, по дяволите, не се откажете от тази лудост? Трябва да сте полудели, за да го извършите.

— Вече дадох дума на Фадауар.

Настроението в шатрата стана още по-мрачно. Щом бе дала дума, това означаваше, че не може да се откаже от обещанието си, без да излезе безчестен клетвопрестъпник, когото почтените хора бяха длъжни да проклинат и отбягват. Орин се сепна за момент, но продължи да разпитва:

— С какъв изход? Тоест ако изгубите…

— Ако изгубя, Варден вече няма да отговарят пред мен, а пред Фадауар.

Насуада бе очаквала буря от протести. Вместо това последва тишина; лицето на крал Орин се изопна от гняв.

— Не ми се нрави изборът ви да застрашите всичко, за което се борим — каза той. После се обърна към Фадауар: — Няма ли да проявите здрав разум и да освободите Насуада от задължението й? Ще ви възнаградя богато, ако се откажете от болната си амбиция.

— Аз вече съм богат — отговори вождът. — Нямам нужда от примесеното ви с калай злато. Нищо, освен Изпитанието на Дългите ножове, не може да ме компенсира за обидата, която Насуада нанесе на народа ми и на мен самия.

— Бъдете свидетели — каза господарката на Варден.

Орин стисна ядно гънките на робата си, ала се поклони и каза:

— Да, ще бъда свидетел.

Четиримата воини на Фадауар извадиха от широките си ръкави малки барабанчета, покрити с космата козя кожа. Те приклекнаха, поставиха ги между коленете си и започнаха да отмерват свиреп ритъм, удряйки толкова бързо, че ръцете им скоро се превърнаха в черни като въглен петна във въздуха. Грубата музика заглуши всякакъв друг шум, както и вихъра от напрегнати мисли, които тормозеха Насуада. Сърцето й сякаш се опитваше да синхронизира ударите си с безумния ритъм, който бумтеше в ушите й.

Без да изпусне и един такт, най-възрастният от свитата на Фадауар бръкна в жилетката си и извади оттам два дълги, извити ножа, които хвърли към тавана на шатрата. Насуада гледаше как те се въртят, пленена от красотата на движението им.

Когато бе достатъчно близо, тя вдигна ръка и хвана своя нож. Опаловата дръжка парна дланта й.

Фадауар също улови оръжието си.

После дръпна левия си ръкав над лакътя. Насуада проследи движението му и огледа предмишницата му. Ръката му бе дебела и мускулеста, ала тя знаеше, че това е маловажно; атлетичността нямаше да му помогне да спечели това съревнование. Онова, което търсеше, бяха издайническите резки, които, ако ги имаше, щяха да бъдат от вътрешната страна на ръката му.

Видя пет.

„Пет! — помисли си сепнато. — Толкова много!“. Самоувереността й се разклати, докато гледаше доказателството за уменията на вожда. Единственото, което я спаси да не изгуби самообладание, бе предсказанието на Елва: момичето бе казало, че тя ще победи. Насуада се вкопчи в спомена, сякаш бе единственото й дете. „Каза, че мога да го направя, значи ще успея да надвия Фадауар… Трябва да успея!“

Тъй като вождът бе отправил предизвикателството, той беше първи. Фадауар вдигна лявата си ръка с дланта нагоре. Допря лъскавото като огледало острие на ножа точно под сгъвката на лакътя и направи напречна резка. Кожата му се разцепи като презрял плод и от среза бликна алена кръв.

Той впи очи в Насуада.

Тя се усмихна и постави собствения си нож върху ръката си. Металът бе студен като лед. Това бе изпитание на волята, което показваше кой може да понесе повече срязвания. Смяташе се, че който се стреми да стане вожд на племе или дори военачалник, трябва да може да понесе повече болка от всеки друг в името на народа си. Иначе как биха могли племената да вярват на водачите си, че ще поставят общите интереси пред собствените си егоистични желания? Според Насуада тази практика насърчаваше склонността към крайности, ала тя разбираше, че ритуалът печели доверието на хората. Въпреки че Изпитанието на Дългите ножове бе характерно само за тъмнокожите племена, победата й над Фадауар щеше да заздрави авторитета й сред Варден, а също и — както се надяваше — сред последователите на крал Орин.

Тя бързо отправи молитва за сила към богинята-богомолка Гокукара, а после прокара ножа по ръката си. Острата стомана сряза кожата толкова лесно, че трябваше да внимава да не проникне твърде дълбоко. Потрепери от усещането. Искаше й се да захвърли ножа, да стисне раната и да изкрещи.

Не направи нищо такова. Отпусна мускулите си; ако ги напрегнеше, щеше да боли повече. Продължи да се усмихва, докато острието бавно нараняваше тялото й. Порязването трая само три секунди, ала в тези секунди възмутената й плът нададе хиляди вопли, всеки от които почти я накара да спре. Когато свали ножа, забеляза, че макар и чернокожите воини още да удряха барабаните си, тя не чуваше нищо друго, освен собствения си пулс.

После Фадауар се поряза за втори път. Жилите на врата му се издуха, а една вена пулсираше, сякаш щеше да се пръсне, докато ножът прокарваше кървавата си пътека.

Насуада видя, че отново е неин ред. Знанието за това, което я очакваше, само подсили страха й. Инстинктът й за самосъхранение — който й бе служил толкова добре във всички други случаи — се съпротивляваше на заповедите, които даваше на ръцете си. Тя отчаяно се съсредоточи върху желанието си да запази Варден и да отхвърли Галбаторикс: двете каузи, на които бе посветила цялото си същество. В ума си видя баща си, Йормундур, Ерагон и хората от Варден и си помисли: „За тях! Правя го за тях. Била съм родена, за да служа и ще служа по този начин“.

Насуада направи разреза.

Миг по-късно Фадауар се поряза за трети път, а после тя го последва.

Четвъртата резка се появи скоро.

И петата.

Странна летаргия обхвана младата жена. Толкова много й се спеше и й беше студено. Изведнъж си даде сметка, че търпимостта на болка може и да не бъде толкова решаваща за изпитанието, колкото това кой ще припадне пръв от загуба на кръв. Тънки струйки се стичаха по китката и пръстите й и капеха в кална локвичка до краката й. Подобна, но по-голяма локва се бе образувала около ботушите на Фадауар.

Редицата зейнали червени прорези на ръката на вожда напомни на Насуада за хрилете на риба и тази мисъл по някаква причина й се стори ужасно смешна; трябваше да прехапе езика си, за да не се засмее.

Фадауар изкрещя и се поряза за шести път.

— Да те видим как ще направиш това, смотана вещице! — извика той над шума на барабаните и падна на едно коляно.

Тя го стори.

Вождът потрепери, докато преместваше ножа си от дясната в лявата ръка; традицията повеляваше не повече от шест разреза на една ръка, защото иначе бе опасно за вените и сухожилията близо до китката. Когато Насуада повтори движението му, крал Орин скочи помежду им и каза:

— Спрете! Няма да допусна това да продължи. Ще се самоубиете.

Той посегна към Насуада, а после отскочи, когато тя замахна с ножа към него.

— Не се месете — изръмжа през зъби младата жена.

Сега Фадауар започна разреза на дясната си ръка. Мускулите му бяха напрегнати и от раната бликнаха струйки кръв. „Той се стяга“ — осъзна тя. Надяваше се тази грешка да е достатъчна, за да го пречупи.

Насуада не можа да се сдържи и нададе безмълвен вик, когато ножът сряза кожата й. Острието пламтеше, сякаш бе нажежена до бяло жица. По средата на разреза лявата й ръка потрепери. В резултат на това острието се изви, оставяйки дълга и назъбена рана, двойно по-дълбока от другите. Дъхът й секна, докато се опитваше да понесе агонията. „Не мога да продължа — помисли си тя. — Не мога… не мога! Твърде много боли. Предпочитам да умра… О, нека всичко това свърши!“ Изпита известно облекчение от тези отчаяни вопли, но дълбоко в сърцето си знаеше, че никога няма да се предаде.

Фадауар посегна за осми път с ножа към ръката си и го задържа на половин сантиметър от черната си кожа. Остана така, докато потта се стичаше в очите му, а от раните му капеха рубинени сълзи. Изглеждаше сякаш смелостта го е напуснала, ала после той изръмжа и с бързо движение поряза ръката си.

Колебанието му вдъхна нови сили на Насуада. Обзе я възбуда, която превърна болката й почти в удоволствие. Тя повтори действието на противника си, а после, тласкана от внезапна незаинтересованост за здравето си, отново спусна ножа.

— Да те видим как ще направиш това — прошепна младата жена.

Перспективата да се пореже два пъти последователно — веднъж, за да повтори бройката на Насуада, и втори път, за да продължи съревнованието, — изглежда, изплаши Фадауар. Той примигна, облиза устни и три пъти намести дръжката на ножа, преди да го вдигне над ръката си.

Езикът му се стрелна навън и отново навлажни устните му.

Лявата му ръка се разтресе от спазъм и ножът падна от изкривените му пръсти, забивайки се в земята.

Той го вдигна. Под робата гърдите му се вдигаха и спускаха с невероятна бързина. Вождът допря острието до ръката си и на нея веднага изби капка кръв. Фадауар стисна зъби, брадата му потрепери, а после и цялото му тяло, той се преви надве и притисна ранените си ръце към корема.

— Предавам се — каза тихо.

Барабаните спряха.

Последвалата тишина трая само миг, преди крал Орин, Йормундур и всички наоколо да изпълнят шатрата с възгласите си.

Насуада не им обърна внимание. Тя се пресегна зад гърба си, напипа трона и се строполи в него, бързайки да седне, преди коленете й да омекнат и да падне. Опита се да остане в съзнание, докато зрението й се замъгляваше и пред очите й заиграха ярки петънца; последното, което искаше, бе да припадне пред воините от своя народ. Нежно докосване по рамото я накара да осъзнае, че Фарика стои до нея и държи в ръцете си превръзки.

— Милейди, може ли да се погрижа за вас? — попита прислужницата с разтревожен, но колеблив глас, сякаш не бе сигурна как ще реагира Насуада.

Младата жена кимна утвърдително.

Когато Фарика започна да превързва ръцете й с ленените ленти, Наако и Рамусева се приближиха. Те се поклониха и Рамусева каза:

— Никога преди не се е случвало някой да понесе толкова много разрези в Изпитанието на Дългите ножове. И двамата с Фадауар доказахте на какво сте способни, ала вие сте безспорният победител. Ще разкажем на народа си за подвига ви и хората ще ви отдадат верността си.

— Благодаря ви — отвърна Насуада. После затвори очи, защото пулсирането в ръцете й се усили.

— Милейди.

Около себе си чуваше приглушена смесица от звуци, които не си даваше труд да разбере, предпочитайки, вместо това, да се вглъби в себе си, където болката не бе така остра и страшна. Тя потъна в утробата на безбрежно черно пространство, озарено от безформени петна с постоянно менящ се цвят.

Отдихът й бе прекъснат от гласа на Триана, когато магьосницата каза:

— Спри това, слугиньо, и свали превръзките, за да мога да излекувам господарката ти.

Насуада отвори очи и видя Йормундур, крал Орин и Триана, наведени над нея. Фадауар и хората му бяха напуснали палатката.

— Не — каза тя.

Групата я изгледа изненадано, а после Йормундур заговори:

— Насуада, мислите ви са замъглени. Изпитанието приключи. Не е нужно да търпите повече тези рани. А и трябва да спрем кървенето.

— Фарика се справя достатъчно добре. Ще повикам лечител, който да зашие раните и да приготви мехлем, който да намали възпалението. Това е всичко.

— Но защо!

— Изпитанието на Дългите ножове изисква участниците да оставят раните си да заздравеят по естествен начин. Иначе няма да сме изпитали истинската степен на болката, която съдържа то. Ако наруша това правило, Фадауар ще бъде обявен за победител.

— Ще ми позволите ли поне да намаля страданието ви? — попита Триана. — Зная няколко магии, които могат да премахнат всяка болка. Ако се бяхте консултирали предварително с мен, щях да направя така, че да можете да си отрежете цялата ръка, без да ви трепне окото.

Насуада се засмя и отпусна назад глава, чувствайки се леко замаяна.

— Отговорът ми и тогава щеше да е същият като сега: измамата е непочтена. Трябваше да спечеля изпитанието без нея, така че никой повече да не оспори водачеството ми.

С непоносимо мек тон крал Орин попита:

— Ами ако бяхте изгубили?

— Не можех да загубя. Дори и да трябваше да умра, никога не бих позволила Фадауар да получи водачеството на Варден.

Орин я изгледа мрачно в продължение на няколко дълги секунди.

— Вярвам ви. Но струва ли верността на племената такава огромна жертва? Не сте толкова обикновена, че да можем да ви заменим лесно.

— Верността на племената? Не. Но това ще има по-голям ефект, както би трябвало да знаете. Ще помогне да обединим силите си. А тази награда си струва да изтърпя някоя и друга рана.

— Кажете ни, моля ви, какво щяха да спечелят Варден, ако бяхте умрели днес? Тогава нямаше да има никаква полза. Те щяха да бъдат обезсърчени, щеше да настъпи хаос и вероятно щяха да бъдат победени.

Винаги когато пиеше вино, медовина или особено силен алкохол, Насуада много внимаваше за думите и движенията си, защото дори и да не го забележеше веднага, знаеше, че алкохолът влошава преценката и координацията й, а не искаше да се държи неподобаващо или да дава на другите предимство в отношенията им с нея.

В момента беше пияна от болка и по-късно осъзна, че е трябвало да внимава при разговора си с Орин, сякаш е изпила три кани джуджешка медовина от къпинов мед. Ако го бе сторила, добре развитото й чувство за такт щеше да я възпре да отвърне:

— Безпокоите се като стара баба, Орин. Трябваше да направя това и вече е сторено. Безсмислено е да се тръшкаме сега… Поех риск, да. Но не можем да надвием Галбаторикс, ако не вървим по самия ръб на пропастта. Вие сте крал. Би трябвало да разбирате каква опасност поема човек, когато той — или тя — има дързостта да решава съдбините на други хора.

— Разбирам го много добре — изръмжа Орин. — Семейството ми защитава Сурда от посегателствата на Империята всеки ден от поколения насам, докато Варден просто се криеха във Фардън Дур и се възползваха от гостоприемството на Хротгар.

Одеждите му се развяха след него, когато той се обърна рязко и излезе от шатрата.

— Не се справихте добре с това, милейди — отбеляза Йормундур.

Насуада се намръщи от болка, докато Фарика стягаше превръзките й.

— Зная — каза тя, останала без дъх. — Утре ще се погрижа за накърнената му гордост.

Крилати вести

След това в паметта на Насуада зейна бездна: сетивата й бяха така притъпени, че тя си даде сметка за изминалото време едва когато усети, че Йормундур разтърсва рамото й и казва нещо на висок глас. Отне й няколко секунди да проумее смисъла на звуците, които излизаха от устата му, а после чу:

— … продължавайте да ме гледате, мътните го взели! Ето така! Не заспивайте отново. Няма да се събудите, ако заспите.

— Сега можеш да ме пуснеш, Йормундур — каза тя и успя да се усмихне слабо. — Вече съм добре.

— А чичо ми Ундест беше елф.

— Не беше ли?

— Ба! Същата сте като баща ви: винаги невнимателна, когато става дума за собствената ви безопасност. Племената могат да си гният в кървавите си древни обичаи, не ме е грижа. Нека ви види лечител. Не сте в състояние да взимате решения.

— Затова изчаках, докато се свечери. Виждаш ли, слънцето почти е залязло. Мога да си почивам тази нощ, а утре ще съм готова да се заема с належащите дела.

Фарика се появи от сенките и се засуети около Насуада.

— О, милейди, много ни изплашихте преди малко.

— А и все още се притесняваме за вас — промърмори Йормундур.

— Е, сега съм по-добре. — Тя се поизправи на стола, без да обръща внимание на паренето в ръката си. — И двамата можете да си вървите; всичко ще бъде наред. Йормундур, прати вест на Фадауар, че може да остане вожд на собственото си племе, стига да ми се закълне във вярност като на свой военачалник. Твърде опитен водач е, за да го загубя. Фарика, докато се връщаш към палатката си, моля те, уведоми билкарката Анджела, че се нуждая от услугите й. Тя се съгласи да ми приготви няколко отвари и мехлеми.

— Няма да ви оставя сама в това състояние — обяви Йормундур.

Фарика кимна.

— Моля за извинение, милейди, но съм съгласна с него. Не е безопасно.

Насуада хвърли поглед към входа на шатрата, за да се увери, че никой от Нощните ястреби не е достатъчно близо, за да я чуе, а после снижи гласа си до тих шепот:

— Аз няма да съм сама.

Веждите на Йормундур се вдигнаха учудено, а по лицето на Фарика се появи тревога.

— Аз никога не съм сама. Разбирате ли?

— Взели сте някакви… предпазни мерки, милейди? — попита военачалникът.

— Да.

И двамата й служители, изглежда, не се успокоиха от това уверение и Йормундур каза:

— Насуада, аз съм отговорен за вашата безопасност. Трябва да знам с каква допълнителна защита разполагате и кой точно има достъп до вас.

— Не — отвърна тя меко. После, виждайки болката и обидата, които се появиха в очите му, продължи: — Причината не е, че се съмнявам във верността ти, точно обратното. Ала това трябва да е нещо само мое. За да съм спокойна, искам да имам кинжал, който никой друг не вижда: скрито оръжие в ръкава ми, ако искаш така да го наречеш. Приеми го като мой недостатък, но не се измъчвай с мисълта, че изборът ми е някаква критика към начина, по който изпълняваш задълженията си.

— Милейди — Йормундур се поклони — официалност, която почти никога не използваше при нея.

Насуада вдигна ръка, давайки им позволение да напуснат, и двамата с Фарика побързаха да излязат от червената шатра.

В продължение на една дълга минута, а може би и две, единственият звук, който достигаше до нея, бе грубото грачене на гарваните, виещи се над лагера на Варден. После зад гърба й се чу леко шумолене, като от мишка, душеща за храна. Като обърна глава, Насуада видя Елва да се измъкна от скривалището си, появявайки се между двете завеси в основната част на шатрата.

Младата жена я огледа внимателно.

Неестественият растеж на момичето продължаваше. Когато господарката на Варден я срещна за първи път неотдавна, Елва изглеждаше три-четиригодишна. Сега по-скоро имаше вид на шестгодишна. Семплата й рокля беше черна, с няколко лилави гънки около врата и раменете. Дългата й права коса бе дори по-черна: катран, който се изливаше до кръста й. Острото й личице имаше цвят на слонова кост, защото тя рядко излизаше навън. Драконовият белег на челото й блестеше в сребристо. А виолетовите й очи съдържаха горчилка и цинизъм — резултат от благословията на Ерагон, оказала се проклятие, защото я принуждаваше не само да понася болката на хората, но и да се опитва да я предотврати. Последната битка едва не я бе убила с концентрираната агония на хиляди хора, въпреки че в опит да я защити един от заклинателите на Ду Врангр Гата я бе приспал с магия, докато траеше боят. Едва наскоро момичето бе започнало отново да говори и да проявява интерес към обкръжението си.

То избърса малката си уста с опакото на ръката си и Насуада попита:

— Зле ли ти беше?

Елва сви рамене.

— Свикнала съм с болката, но все още не мога да устоявам с лекота на магията на Ерагон… Трудно се впечатлявам, Насуада, но ти си силна жена, щом можеш да понесеш толкова много порязвания.

Въпреки че го бе чувала много пъти, гласът на Елва все още плашеше младата жена, защото в него се долавяше горчивината и насмешливостта на обръгнал на мъката по света възрастен, а не невинността на дете. Помъчи се да не му обръща внимание и отговори:

— Ти си по-силна. На мен не ми се налагаше да понасям и болката на Фадауар. Благодаря ти, че остана с мен. Зная какво трябва да ти е коствало и съм ти признателна за това.

— Признателна? Ха! Това е празна дума за мен, лейди Найтстолкър. — Малките устни на Елва се извиха в крива усмивка. — Имаш ли нещо за ядене? Умирам от глад.

— Фарика остави малко хляб и вино зад онези свитъци — отговори Насуада и посочи към другия край на шатрата. После изпроводи с поглед момичето, което отиде до масата и започна да поглъща лакомо хляба, като пъхаше в устата си големи залъци. — Поне няма да ти се наложи да живееш така още дълго. Веднага щом се върне, Ерагон ще премахне заклинанието.

— Може би. — След като излапа половината хляб, Елва спря да яде. — Между другото излъгах за Изпитанието на Дългите ножове.

— Какво искаш да кажеш?

— Видях в прозренията си, че ще изгубиш, а не че ще спечелиш.

— Моля!

— Ако бях оставила събитията на естествения им ход, смелостта щеше да те напусне на седмия разрез и сега Фадауар щеше да седи на мястото ти. Затова ти казах онова, което имаше нужда да чуеш, за да го победиш.

Насуада я побиха студени тръпки. Ако казаното от Елва бе истина, значи тя дължеше на детето-прорицателка повече, отколкото си мислеше. И все пак не й се нравеше да бъде манипулирана, дори и заради собствената й полза.

— Разбирам. Изглежда, трябва да ти благодаря отново.

Момичето се засмя пискливо.

— И мразиш всеки миг, в който трябва да го направиш, нали? Няма значение. Не се тревожи, че ще ме обидиш, Насуада. Ние просто сме полезни една на друга, нищо повече.

Господарката на Варден изпита облекчение, когато едно от охраняващите шатрата джуджета — капитан на сегашния патрул — удари щита с чука си и обяви:

— Билкарката Анджела моли за аудиенция, лейди Найтстолкър.

— Да заповяда — отвърна Насуада, извисявайки глас.

Анджела влезе, понесла няколко чанти и кошници. Както винаги, къдравата й коса обграждаше като буреносен облак лицето й, което бе пребледняло от тревога. По петите й я следваше котколакът Солембум в животинската си форма. Той веднага се насочи към Елва и започна да се търка в краката й, извивайки гръб.

Анджела остави багажа си на земята, разкърши рамене и каза:

— Знаеш ли, покрай вас двамата с Ерагон ми се струва, че прекарвам повечето си време сред Варден да лекувам хора, които са твърде тъпи, за да схванат, че трябва да избягват да бъдат нарязани на парченца!

Докато говореше, ниската билкарка отиде с уверена стъпка до Насуада и започна да развива превръзките на дясната й ръка. Тя изцъка неодобрително.

— Обикновено това е моментът, когато лечителят пита пациента как е, а пациентът лъже през стиснати зъби „О, не твърде зле“, а лечителят казва „Хубаво, хубаво. Добро настроение ще ти помогне да се излекуваш бързо“. Обаче според мен скоро няма да сновеш насам-натам и да предвождаш битка срещу Империята. Точно обратното.

— Ще се възстановя, нали? — попита Насуада.

— Да, ако можех да използвам магия, за да затворя тези рани. Но тъй като не мога, трудно ми е да преценя. Ще трябва да се влачиш като повечето хора и да се надяваш никой от разрезите да не се възпали. — Тя спря за момент работата си и погледна младата жена право в очите. — Осъзнаваш, че ще ти останат белези, нали?

— Ще става, каквото има да става.

— Така е.

Насуада потисна един стон и погледна нагоре, докато Анджела зашиваше раните, а после ги намазваше с гъста каша от билки. С крайчеца на окото си видя как Солембум скочи на масата и се настани до Елва. Котколакът протегна голяма рошава лапа, сграбчи парче хляб от чинията на момичето и започна да го гризе с блестящите си бели зъби. Черните пискюли на огромните му уши потрепваха, докато ги въртеше на всички страни, слушайки дрънченето от броните на воините, които минаваха край червената шатра.

— Барзул — измърмори Анджела. — Само мъже могат да измислят да се режат, за да определят кой ще е водач на глутницата. Идиоти!

Макар че я болеше, Насуада не можа да се сдържи да не се засмее.

— Така си е — каза тя, след като пристъпът на смях отмина.

Точно когато Анджела приключи с превързването на последната рана, джуджето-капитан отвън извика:

— Стой!

Последваха звънтящи звуци, докато хората от стражата кръстосваха мечове, за да препречат пътя на онзи, който се опитваше да влезе.

Без да се замисли, Насуада измъкна късия нож от канията, пришита към корсажа й. Трудно й беше да стисне дръжката, защото усещаше пръстите си дебели и тромави, а мускулите на ръката й реагираха бавно. Сякаш тя бе изтръпнала, ако се изключат парещите резки, гравирани в плътта й.

Анджела също извади кинжал някъде изпод дрехите си и застана пред младата жена, мърморейки думи на древния език. Солембум скочи на земята и застана, готов за скок, до билкарката. Козината му настръхна и така той изглеждаше по-едър от повечето кучета. Изръмжа гърлено.

Елва продължи да яде, привидно без да се тревожи от врявата. Огледа залъка хляб, който държеше с палеца и показалеца си, както човек разглежда странен вид насекомо, а после го потопи в чашата с вино и го лапна.

— Милейди! — извика някой. — Ерагон и Сапфира се приближават с голяма скорост от североизток!

Насуада прибра ножа, стана от трона и каза на Анджела:

— Помогни ми да се облека.

Билкарката подаде роклята на младата жена, така че да нахлузи първо полата. После внимателно й помогна да мушне ръцете си в ръкавите, а след това започна да завързва връзките на корсажа. Елва се присъедини към нея. Двете скоро успяха да облекат господарката си.

Насуада огледа ръцете си и не видя и следа от превръзките.

— Да скрия или да покажа раните си? — попита тя.

— Зависи дали смяташ, че показването им ще засили влиянието ти, или ще окуражи враговете ти, защото ще помислят, че си слаба и уязвима — отвърна Анджела. — Всъщност въпросът е почти философски и се базира на това дали когато гледаш човек, изгубил палеца на крака си, ще си кажеш: „О, той е сакат!“ или „О, бил е достатъчно умен или силен, или късметлия, за да избегне по-лошо“.

— Винаги правиш такива странни сравнения.

— Благодаря ти.

— Изпитанието на Дългите ножове е съревнование на сила — каза Елва. — Това е добре известно сред Варден и народа на Сурда. Гордееш ли се със силата си, Насуада?

— Отрежете ръкавите — нареди младата жена. Когато те се поколебаха, повтори: — Хайде! До лактите. Не се тревожете за роклята; после ще дам да я закърпят.

С няколко ловки движения Анджела отряза посочената част от ръкавите и остави парчетата плат на масата.

Насуада вирна брадичка.

— Елва, ако усетиш, че ще припадна, моля те, кажи на Анджела, за да ме хване. Ще вървим ли?

Трите тръгнаха с Насуада начело. Солембум ги следваше.

Когато излязоха от червената шатра, джуджето-капитан извика:

— По местата!

Шестимата членове на Нощните ястреби обградиха групата на Насуада: хората застанаха отпред, джуджетата — отзад, а огромните Кул — ургали, издигащи се на почти три метра височина — от двете страни.

Здрачът покриваше лагера на Варден със златистолилавите си криле, придавайки тайнствен вид на палатките, чиито редици се простираха по-далеч, отколкото Насуада можеше да вижда. Все по-дълбоките сенки предвещаваха идването на нощта и безбройните факли и огньове вече горяха ярко и светло в топлия сумрак. Небето на изток бе чисто. На юг голям нисък облак от черен дим скриваше хоризонта и Пламтящите равнини, намиращи се на няколко километра в тази посока. На запад редица букове и трепетлики бележеха пътя на река Джийт, по която плаваше „Драконово крило“ — корабът, който Джеод, Роран и другите селяни от Карвахол бяха откраднали. Ала погледът на Насуада бе обърнат единствено на север към блестящата фигура на Сапфира, която приближаваше оттам. Лъчите на залязващото слънце я осветяваха, обвивайки я със син ореол. Драконът изглеждаше като плеяда звезди, падащи от небето.

Гледката бе така величествена, че Насуада остана като хипнотизирана за миг, благодарна, че има щастието да я види. „В безопасност са!“ — помисли си и въздъхна облекчено.

Воинът, който бе донесъл вестта за пристигането на Сапфира — слаб мъж с голяма, неподстригана брада, — се поклони и отбеляза:

— Милейди, както виждате, казах истината.

— Да. Добре направи. Трябва да имаш невероятно добро зрение, за да забележиш Сапфира по-рано. Как е името ти?

— Флечър, син на Харден, милейди.

— Благодаря ти, Флечър. Върни се на поста си.

Мъжът се поклони отново и се отправи към покрайнините на лагера.

Без да отмества поглед от дракона, Насуада тръгна между редиците палатки към голямата поляна, определена за кацане и отлитане на Сапфира. Стражите и спътниците й я следваха, ала тя не им обръщаше внимание, нетърпелива да се срещне с Ерагон и дракона. Беше прекарала голяма част от изминалите дни в тревоги за тях не само като водач на Варден, но — донякъде за нейна изненада — и като приятел.

Сапфира летеше по-бързо от всеки ястреб, който Насуада бе виждала, ала все пак се намираше на няколко километра от лагера и й бяха необходими почти десет минути да измине оставащото разстояние. През това време огромна тълпа воини се струпа около поляната: хора, джуджета и дори група сивокожи ургали, водени от Нар Гарцвог, който плюеше по хората близо до него. Сред множеството бяха и крал Орин, и придворните му, които се разположиха срещу Насуада; Нархайм, джуджешкият посланик, поел задълженията на Орик, след като другото джудже потегли за Фардън Дур; Йормундур и останалите членове на Съвета на старейшините… и Аря.

Високата елфка си проправяше път сред тълпата към Насуада. Въпреки че Сапфира почти ги бе достигнала, и мъже, и жени отвръщаха поглед от небето, за да следят Аря — толкова впечатляваща гледка представляваше. Облечена изцяло в черно, тя носеше панталони като мъжете, препасан на кръста меч и лък с колчан на гърба. Кожата й имаше цвета на светъл мед. Лицето й бе с остри като на котка черти, а походката й бе гъвкава и грациозна като на умел воин, притежаващ свръхестествена сила.

Ексцентричното й облекло винаги се бе струвало на Насуада леко неприлично, защото разкриваше прекалено много от тялото й. Ала трябваше да признае, че дори елфката да сложеше дрипи, пак щеше да изглежда по-достолепно и царствено от всяка смъртна благородничка.

Спирайки се пред водачката на Варден, Аря посочи с финия си пръст към раните й.

— Както е казал поетът Ерне, да се подложиш на болка в името на народа и страната, които обичаш, е най-висша добродетел. Познавала съм всички водачи на Варден и те до един бяха силни мъже и жени. Никой сред тях обаче не можеше да се мери с Аджихад. Ала сега мисля, че с това ти надмина дори него.

— Оказваш ми голяма чест, Аря, но се боя, че ако се откроявам толкова ярко, малцина ще запомнят баща ми така, както заслужава.

— Делата на децата са доказателство за възпитанието, което са получили от родителите си. Блести като слънцето, Насуада, защото колкото си по-ярка, толкова повече хора ще уважават Аджихад за това, че те е научил как да поемеш отговорността на командването на такава крехка възраст.

Насуада сведе глава, приемайки присърце съвета на Аря. После се усмихна.

— Крехка възраст? По нашите стандарти аз съм голяма жена.

В зелените очи на елфката проблесна веселие.

— Така е. Ала ако съдим по годините, а не по мъдростта, никой човек не би могъл да се счита за възрастен сред моя вид. Освен Галбаторикс, разбира се.

— И мен — обади се Анджела.

— О, хайде стига — каза Насуада. — Не е възможно да си много по-възрастна от мен.

— Ха! Бъркаш външността с възрастта. Би трябвало да имаш повече здрав разум, след като толкова време си край Аря.

Преди младата жена да успее да попита колко точно възрастна е Анджела, някой я дръпна за роклята изотзад. Тя се обърна и видя, че тази волност си е позволила Елва, която я приканва да приклекне. Насуада се наведе и приближи ухо до устата на детето, което прошепна:

— Ерагон не е на гърба на Сапфира.

Сърцето на Насуада се сви и тя усети, че не може да си поеме дъх. Загледа се към небето — драконката кръжеше точно над лагера, на няколко хиляди стъпки височина. Огромните й прилепови криле изглеждаха черни срещу слънчевата светлина. Насуада виждаше ноктите, които се белееха на фона на люспестия й корем, ала не можеше да различи кой я язди.

— Откъде знаеш? — попита тя с тих глас.

— Не чувствам тревогите и страховете му. Роран е там, както и жена, за която предполагам, че е Катрина. Никой друг.

Насуада се изправи и плесна с ръце.

— Йормундур! — извика със звънлив глас.

Военачалникът, който бе на десетина метра от нея, дотича, разблъсквайки всички, които се изпречваха на пътя му. Бе достатъчно опитен, за да усети кога има проблем.

— Милейди.

— Разчисти полето! Отпрати всички, преди Сапфира да е кацнала.

— Включително Орин, Нархайм и Гарцвог?

Тя се намръщи.

— Не, но не допускай никой друг да остане. Побързай!

Когато Йормундур започна да раздава заповеди на висок глас, Аря и Анджела се приближиха до Насуада. Те изглеждаха разтревожени колкото самата нея. Аря каза:

— Сапфира нямаше да е толкова спокойна, ако Ерагон беше ранен или мъртъв.

— Но къде е той тогава? — попита настоятелно Насуада. — В каква неприятност се е забъркал сега?

Поляната се изпълни с врява, докато военачалникът и хората му насочваха наблюдателите обратно към палатките им, размахвайки сопи, когато недоволните воини протестираха или се опитваха да останат. Избухнаха няколко свади, ала капитаните под командването на Йормундур бързо надвиха участниците в тях, за да предотвратят избухването на насилие. За щастие ургалите напуснаха без проблеми, когато главатарят им нареди, ала самият Гарцвог тръгна към Насуада, както и крал Орин, и джуджето Нархайм.

Тя усети как земята потрепери под краката й, когато триметровият ургал се приближи до нея. Той повдигна кокалестата си брадичка, оголвайки гърло според обичая на расата си.

— Какво означава това, лейди Найтстолкър?

Насуада го разбираше трудно заради формата на челюстите и зъбите му, които се отразяваха на говора му.

— Да, и аз искам да получа някакво проклето обяснение — каза Орин с почервеняло лице.

— Аз също — добави Нархайм.

Докато ги гледаше, водачката на Варден изведнъж осъзна, че това може би е първият път от хиляди години насам, когато членовете на толкова много от расите на Алагезия са се събрали заедно в мир. Единствено Ра’зак и жребците им липсваха и тя знаеше, че никое създание със здрав разум не би поканило тези гнусни изчадия на тайните им съвещания. Тя посочи Сапфира и каза:

— Ето къде са отговорите, които искате.

Точно когато последните зяпачи се махнаха от поляната, Насуада бе облъхната от силен вихър и драконът се спусна към земята, разперил криле, за да забави полета си, преди да се приземи на задните си крака. После стъпи и с предните и из лагера се разнесе глух тътен. Роран и Катрина се развързаха от седлото и бързо слязоха.

Водачката на Варден пристъпи напред и огледа Катрина. Беше любопитна да види каква жена би могла да вдъхнови един мъж да положи такива невероятни усилия, за да я спаси. Девойката пред нея имаше едро телосложение, бледото лице на болник, буйна коса с бакърен цвят и рокля, която бе толкова разкъсана и мръсна, че бе невъзможно да се определи как е изглеждала първоначално. Въпреки пораженията, нанесени от пленничеството й, за Насуада бе очевидно, че Катрина е достатъчно привлекателна, но не и до степен бардовете да я възпеят като велика красавица. В погледа и стойката й обаче се усещаше определена сила, която караше господарката на Варден да си мисли, че ако Роран бе плененият, Катрина би била също толкова способна да вдигне на бунт селяните от Карвахол и да ги поведе на юг към Сурда, а после и в битката в Пламтящите равнини, след което да продължи до Хелгринд заради човека, когото обича. Дори когато забеляза Гарцвог, девойката не трепна и не се отдръпна, а остана на мястото си до Роран.

Братовчедът на Ерагон се поклони на Насуада, а после се завъртя на пета и повтори жеста към крал Орин.

— Милейди — каза той със сериозно лице. — Ваше Величество. Ако позволите, бих искал да ви представя годеницата си Катрина.

Младата жена направи реверанс и пред двамата.

— Добре дошла сред Варден, Катрина — каза Насуада. — Всички тук сме чували името ти, свързано с необичайната преданост на Роран. По цялата земя вече се пеят песни за любовта му към теб.

— Добре дошла — добави Орин. — Наистина си добре дошла.

Насуада забеляза, че кралят е впил очи в Катрина, както и всички други присъстващи мъже, включително джуджетата. Тя не се съмняваше, че ще описват невероятната й външност на другарите си преди края на нощта. Онова, което Роран бе сторил в нейно име, я издигаше над обикновените жени; правеше я обект на тайнственост, възхищение, а и завист от страна на воините. Това, че някой би жертвал толкова много за един човек, означаваше, че този човек е необичайно ценен.

Катрина се изчерви и се усмихна.

— Благодаря ви — каза тя.

Заедно с неудобството пред такова внимание, на лицето й се изписа и известна гордост, сякаш знаеше колко невероятен е Роран и се радваше, че единствена от жените в Алагезия е завладяла сърцето му. Той бе неин и тя нямаше нужда от никакво друго съкровище или титла.

Насуада внезапно се почувства самотна. „Иска ми се да имах онова, което имат те“ — помисли си тя. Отговорностите не й позволяваха да храни момичешки мечти за романтика и венчило, а още по-малко за деца, освен ако не уредеше някой брак по сметка за доброто на Варден. Често бе обмисляла да направи това с Орин, ала куражът никога не й достигаше. И все пак Насуада бе приела своя дълг и не мразеше Катрина и Роран заради щастието им. Беше я грижа за каузата; да победи Галбаторикс бе по-важно от нещо толкова тривиално като брака. Почти всеки се женеше, ала колцина имаха възможност да ръководят раждането на нова ера?

„Тази вечер не съм на себе си — осъзна Насуада. — Раните са разбъркали мислите ми като разтревожен рояк оси“. Тя разтърси глава и погледна край Роран и Катрина към Сапфира. Насуада отвори бариерите, които обикновено издигаше около ума си, за да чуе думите на дракона, а после попита:

— Къде е той?

Сапфира се приближи със сухо шумолене на люспи и преви шията си, така че главата й се озова точно пред Насуада, Аря и Анджела. Лявото око на дракона проблесна със син огън. Тя подуши два пъти и аленият й език се стрелна извън устата. Влажният й горещ дъх развя дантелената яка на роклята на Насуада.

Водачката на Варден преглътна, когато съзнанието на Сапфира се докосна до нейното. Усещането бе различно от това за всяко друго създание, което Насуада бе срещала преди — древно, чуждо и едновременно свирепо и нежно. Това, заедно с впечатляващото физическо присъствие на дракона, винаги й напомняше, че ако Сапфира иска да ги изяде, би могла лесно да го стори. Според Насуада бе невъзможно да си спокоен край дракон.

— Подушвам кръв — каза Сапфира. — Кой те е наранил, Насуада? Кажи ми името му и ще го разполовя от врата до чатала, а после ще ти донеса главата му за трофей.

— Няма нужда да разкъсваш никого. Не и за момента. Аз сама държах ножа. Сега обаче не е времето да говорим за това. В момента ме е грижа единствено къде се намира Ерагон.

— Ерагон реши да остане в Империята — отговори драконката.

За няколко секунди Насуада бе неспособна да помръдне или да мисли. После вцепенението й отстъпи пред надигащото се чувство за надвиснала прокоба. Другите реагираха по различен начин, по което тя прецени, че драконът говори на всички едновременно.

— Как… как можа да му го позволиш? — попита тя.

Сапфира изсумтя и от ноздрите й бликна огън.

— Ерагон сам направи избора си. Не можех да го спра. Той настоя да свърши онова, което смяташе за правилно, независимо какви биха били последствията за него или Алагезия… Можех да го разтърся като пале, но всъщност се гордея с него. Не бой се, той може да се грижи за себе си. Засега не го е сполетяло нещастие. Бих разбрала, ако беше наранен.

— А защо е направил този избор? — попита Аря.

— Ще бъде по-бързо, ако ви покажа, вместо да обяснявам с думи. Може ли?

Всички кимнаха в знак на съгласие.

Порой от спомените на Сапфира се изля в съзнанието на водачката на Варден. Тя видя черния Хелгринд отвисоко, над облаците, чу Ерагон, Роран и Сапфира да обсъждат как най-добре да изпълнят нападението си, гледаше ги как откриват леговището на Ра’зак и почувства епичната битка на Сапфира с Летрблака. Образите удивиха Насуада. Тя бе родена в Империята, ала не си спомняше нищо от нея. Това беше първият й път като възрастен, когато виждаше нещо различно от дивите покрайнини на владенията на Галбаторикс.

Накрая стана свидетел и на конфликта между Ерагон и неговия дракон. Сапфира се помъчи да го скрие, ала болката, която изпитваше от това, че го е изоставила, все още бе така силна и пронизваща, че Насуада трябваше да избърше сълзите от бузите си с превръзките на ръцете си. Обаче причините, които Ерагон изтъкна за оставането си — убийството на последния Ра’зак и изследването на останалата част от Хелгринд, — й се сториха незадоволителни.

Тя се намръщи. „Ерагон може и да действа прибързано, ала със сигурност не е толкова глупав, че да изложи на риск всичко, което се опитваме да постигнем, само за да посети няколко пещери и да довърши отмъщението си. Трябва да има и друго обяснение“. Насуада се зачуди дали да не притисне Сапфира за истината, ала знаеше, че драконът не би си спестил подобна информация поради каприз. „Може би иска да го обсъдим насаме“ — помисли тя.

— Мътните го взели! — възкликна крал Орин. — Ерагон не можеше да избере по-лошо време да броди сам. Какво значение има един-единствен Ра’зак, когато цялата армия на Галбаторикс станува само на няколко километра от нас?… Трябва да го върнем.

Анджела се разсмя. Тя плетеше чорап, използвайки пет кокалени куки, които потракваха в постоянен и чудат ритъм.

— Как? Той ще пътува денем, а Сапфира няма да посмее да кръжи и да го търси, когато слънцето свети и всеки може да я види и да предупреди Галбаторикс.

— Да, но той е нашият Ездач! Не можем просто да стоим със скръстени ръце, докато Ерагон се намира сред враговете ни.

— Съгласен съм — каза Нархайм. — Каквото и да ни коства, трябва да се погрижим за безопасното му завръщане. Гримстнзборит Хротгар осинови Ерагон, приемайки го в своето семейство и своя клан — както знаете, това е и моят клан, — и по закон ние му дължим верността си и кръвта си.

Аря коленичи и за изненада на Насуада започна да пристяга връзките на ботушите си. Докато държеше една от тях между зъбите си, елфката попита:

— Сапфира, къде точно беше Ерагон, когато за последно докосна ума му?

— Във входа на Хелгринд.

— А имаш ли представа по какъв път смяташе да поеме?

— Той самият все още не знаеше.

Аря скочи на крака.

— Значи ще трябва да го търся навсякъде, където мога.

После тя се затича като елен през поляната, скривайки се сред палатките от другата страна, като бягаше на север бърза и лека като самия вятър.

— Аря, не! — извика Насуада, ала елфката вече бе изчезнала. Безнадеждността заплашваше да погълне младата жена, докато гледаше след нея. „Центърът ни се разпада“ — каза си тя.

Стискайки ръбовете на несъразмерните парчета броня, които покриваха гърдите му, сякаш за да ги разкъса, Гарцвог се обърна към водачката на Варден.

— Искате ли да я последвам, лейди Найтстолкър? Не мога да бягам бързо като малките елфи, но мога да бягам също толкова дълго.

— Не… не, остани. Отдалече Аря може да мине за човек, ала войниците ще те подгонят в мига, в който някой фермер те зърне.

— Свикнал съм да бъда преследван.

— Но не и насред Империята, със стотици от воините на Галбаторикс, кръстосващи страната. Не, Аря ще трябва да се справи сама. Моля се да намери Ерагон и да го предпази от беда, защото без него сме обречени.

Бягство и прикритие

Крачките на Ерагон отекваха глухо сред пустошта.

Ритмичните удари на петите му в земята се предаваха нагоре по краката, минаваха по гръбнака и стигаха до основата на черепа, карайки зъбите му да тракат и предизвиквайки пулсираща болка в главата му, която сякаш се усилваше с всеки изминат километър. В началото монотонният шум от тичането го дразнеше, ала не след дълго го унесе в нещо като транс и той не мислеше, а само се движеше.

Когато обутите му в ботуши крака се спускаха надолу, до слуха му достигаше пукането на изсъхналата трева под тях и той зърваше облачета прах, вдигащи се от напуканата земя. Предполагаше, че е изминал поне месец, откакто за последно е валяло в тази част от Алагезия. От сухия въздух гърлото му пресъхваше и го болеше. Независимо колко пиеше, не можеше да компенсира количеството вода, което слънцето и вятърът крадяха от него.

Това бе причината и за главоболието.

Хелгринд бе останал далеч зад него. Въпреки това обаче напредваше по-бавно, отколкото се бе надявал. Стотици патрули на Галбаторикс, в които влизаха както войници, така и магьосници, бродеха по земята и той често трябваше да се крие, за да ги избегне. Не се и съмняваше, че търсят именно него. Предната вечер дори бе видял Торн, който се носеше ниско над западния хоризонт. Незабавно заслони ума си и се хвърли в една падина, където остана в продължение на половин час, докато драконът не изчезна от полезрението му.

Ерагон бе решил да се движи по съществуващите пътища и пътеки, винаги когато бе възможно. Събитията от изминалата седмица го бяха довели до предела на физическата и емоционална издържливост. Предпочиташе да си почине и да възстанови силите си, вместо да се напряга още повече, като се промъква сред гъсталаци, катери хълмове и гази през кални реки. Времето за отчаяни и неистови усилия щеше да настъпи отново, но не сега.

Докато се придържаше към пътищата, не смееше да тича толкова бързо, колкото можеше; всъщност щеше да е по-мъдро изцяло да избегне тичането. Из тази местност бяха пръснати множество села и отделни ферми. Ако някой от обитателите им забележеше сам мъж, който тича по пътя, сякаш го преследва глутница вълци, гледката със сигурност щеше да събуди любопитство и подозрение, а можеше дори да накара някой изплашен фермер да докладва на Империята. Това можеше да се окаже фатално за Ерагон, чиято най-голяма защита бе анонимността.

Сега тичаше само защото вече от няколко километра не бе срещал живи същества, освен една змия, която се препичаше на слънце.

Основната му цел бе да се върне при Варден и тя го тласкаше да продължава да се влачи като обикновен бездомник. Въпреки това се радваше на възможността да е съвсем сам. Не бе оставал сам, истински сам, откакто бе намерил яйцето на Сапфира в Гръбнака. До мислите му винаги се докосваха нейните или тези на Бром, Муртаг, или който и да беше с него. В добавка към товара на постоянното другарство, Ерагон бе прекарал всички месеци, откакто бе напуснал долината Паланкар, в изтощителни тренировки, прекъсвани само от пътуване или участие в някоя битка. Никога досега не се бе съсредоточавал така интензивно за толкова дълго време, нито му се беше налагало да се справя с толкова много тревога и страх.

Така че той приветстваше самотата и спокойствието, което му носеше тя. Отсъствието на гласове, включително и неговия собствен, беше като нежна мелодия, която за известно време прогони страха от бъдещето. Нямаше желание да търси с магия Сапфира — макар че бяха твърде далеч, за да докоснат умовете си, връзката между тях щеше да му подскаже, ако нещо я застрашеше, — нито да се свързва с Аря или Насуада, за да слуша гневните им думи. Предпочиташе да се наслаждава на песните на пърхащите наоколо птици и въздишките на лекия ветрец сред тревата и покритите с листа клони.

Шумът от дрънчащи доспехи, чаткащи копита и човешки гласове изтръгна Ерагон от съзерцанието му. Силно разтревожен, той спря и се огледа, опитвайки се да определи от коя посока се приближаваха конници. Две гарги закръжиха над близката долина.

Единственото прикритие близо до Ерагон бе хвойнов гъсталак. Той притича до него и се шмугна под надвисналите клони точно когато шестима войници на коне се показаха от долината и бавно преминаха по коларския път само на десетина крачки от него. При нормални обстоятелства Ездача щеше да е доловил присъствието им много преди да са се приближили толкова, ала откакто бе зърнал Торн в далечината, той държеше ума си заслонен за обкръжението си.

Войниците спряха конете насред пътя и животните затъпкаха земята, докато ездачите им спореха помежду си.

— Казвам ти, видях нещо! — извика един от тях. Той бе среден на ръст, с румени бузи и руса брада.

Пулсът на Ерагон се учести и той се помъчи да диша бавно и тихо. Докосна челото си, за да провери дали ивицата плат, която бе завързал около главата си, все още покрива скосените му вежди и заострените уши. „Иска ми се да бях още с бронята си“ — помисли си. За да избегне нежелано внимание, си бе измайсторил раница от сухи клонки и парче плат, което бе изтъргувал от един пътуващ калайджия, за да скрие бронята си в нея. Сега не смееше да я извади и да я облече, защото войниците щяха да го чуят.

Ездачът с русата брада слезе от дорестия си кавалерийски кон и тръгна край канавката на пътя, оглеждайки земята и хвойните по-нататък. Като всеки войник от армията на Галбаторикс, той носеше червена туника, върху която бе избродиран със злато огнен език. Бродерията проблясваше при всяко негово движение. Бронята му бе проста — шлем, щит и кожен нагръдник, което показваше, че е редови конник. Що се отнася до оръжията, носеше копие в дясната си ръка и меч на левия хълбок.

Докато войникът се приближаваше към скривалището му, Ерагон започна да шепне сложно заклинание на древния език. Думите се изливаха от устата му в неспирен поток, докато за негов ужас не произнесе грешно една особено сложна група гласни и не му се наложи да започне заклинанието наново.

Войникът направи още една крачка към него.

И още една.

Точно когато мъжът спря пред скривалището му, Ездача завърши магията и почувства как силата му намалява, докато заклинанието се задействаше. Закъсня обаче с един миг, за да избегне изцяло разкриването си, защото войникът възкликна „Аха!“ и отмести клоните, които го криеха.

Ерагон не помръдна.

Войникът се вгледа право в него и се намръщи.

— Какво по… — промърмори той и заби копието си в гъсталака, пропускайки лицето на Ездача с по-малко от сантиметър.

Младежът заби нокти в дланите си, когато през стегнатите му мускули премина тръпка.

— Мътните го взели — изруга мъжът с русата брада и пусна клоните, които се върнаха по местата си, скривайки отново Ерагон.

— Какво беше? — попита един от конниците.

— Нищо — отвърна войникът, връщайки се при спътниците си. Свали шлема и избърса челото си. — Очите ми играят номера.

— Какво очаква от нас онова копеле Братан? През последните два дни почти не сме спали.

— Аха. Кралят сигурно е отчаян, за да ни тормози така… Честно казано, предпочитам да не намирам онзи, когото търсим. Не че съм страхлив, но такива като нас е по-добре да стоят надалеч от всеки, който може да разтревожи Галбаторикс. Да оставим Муртаг и чудовищният му дракон да хванат мистериозния беглец, а?

— Освен ако не търсим самия Муртаг — предположи трети мъж. — Чу какво каза изчадието на Морзан толкова добре, колкото и аз.

Между ездачите настъпи напрегната тишина. После войникът с русата брада се метна на гърба на коня си, уви юздите около лявата си ръка и каза:

— Затваряй си устата, Дерууд. Твърде много говориш.

След това шестимата пришпориха жребците си, продължавайки на север по пътя.

Когато тропотът на копитата заглъхна, Ерагон прекрати магията, разтърка очи с юмруци и отпусна ръце на коленете си. След това се засмя тихо и поклати глава, развеселен от това колко необикновена бе ситуацията, в която бе попаднал, в сравнение с живота му в долината Паланкар. „Със сигурност никога не съм си представял, че ще ми се случи нещо такова“ — помисли си.

Магическото заклинание, което бе използвал, се състоеше от две части: първата изкривяваше лъчите светлина около тялото му, така че да стане невидим, а за втората се предполагаше, че ще попречи на други заклинатели да засекат употребата на магия. Основният му недостатък беше, че не може да скрива стъпки, така че се налагаше да стоиш неподвижен като камък, докато го използваш, а също така често не успяваше изцяло да прикрие сянката на човека.

Като излезе от гъсталака, Ерагон протегна ръце високо над главата си и погледна долината, от която бяха дошли войниците. Когато поднови пътя си, само един въпрос заемаше мислите му: „Какво е казал Муртаг?“

— Ааа!

Мъглявата илюзия на полудрямката изчезна, докато Ерагон ръкомахаше във въздуха. Той се претърколи от мястото, на което бе лежал. Запълзя опипом назад, а после скочи на крака и вдигна ръце пред себе си, за да отблъсне предстоящите удари.

Отвсякъде го обгръщаше нощен мрак. Над главата му безпристрастните звезди не спираха безкрайния си небесен танц. Под тях нито едно създание не помръдваше, не се чуваше нищо друго, освен нежното шумолене на вятъра в тревата.

Ерагон обходи околността с ума си, убеден, че някой се готви да го нападне. Стигна до хиляда крачки във всички посоки, но не откри никой.

Накрая отпусна ръце. Дишането му бе учестено, а кожата му гореше и вонеше на пот. В ума му бушуваше вихър: ураган от свистящи остриета и отрязани крайници. За момент си помисли, че се намира във Фардън Дур и се бие с ургалите, а после в Пламтящите равнини, кръстосвайки меч с хора като него. Всяко от местата бе толкова реално, че можеше да се закълне, че някаква странна магия го е пренесла през времето и пространството. Видя пред себе си мъжете и ургалите, които беше убил. Те изглеждаха така истински, че се зачуди дали няма да проговорят. И макар вече да не носеше белезите на раните си, тялото му си спомняше всичко, което бе понесло, и той потрепери, когато отново почувства мечовете и стрелите да пронизват плътта му.

Надавайки безмълвен вик, Ездача падна на колене и притисна с ръце стомаха си, докато се поклащаше напред-назад. „Всичко е наред… Всичко е наред“. Опря чело в земята и се сви на кълбо. Дъхът му опари корема му.

— Какво ми става?

В нито една от историите, които Бром бе разказвал в Карвахол, не се споменаваше подобни видения да са тормозили героите от древността. Никой от воините, които Ерагон бе срещал във Варден, не изглеждаше разтревожен от кръвта, която е пролял. И макар Роран да признаваше, че мрази убийствата, той също не се будеше с писъци посред нощ.

„Слаб съм — помисли си младежът. — Един мъж не би трябвало да се чувства така. Един Ездач не би трябвало да се терзае от подобни чувства. Гароу или Бром щяха да бъдат добре, знам го. Те правеха каквото беше нужно и с това се приключваше. Нямаше сълзи, нито безкрайни терзания или скърцане със зъби… Но аз съм слаб“.

Ерагон скочи на крака и започна да обикаля мястото, където бе лежал, в опит да се успокои. След половин час, когато страхът все още стягаше гърдите му в стоманен обръч, кожата го сърбеше, сякаш го лазеха хиляда мравки, а той подскачаше при най-лекия шум, сграбчи раницата си и се втурна да тича. Не го беше грижа какво го чака в неизвестния мрак, нито кой би могъл да забележи стремителния му бяг.

Просто искаше да се отърве от кошмарите. Умът му се бе обърнал срещу него и той не можеше да разчита да прогони паниката с разумни доводи. Значи единственият изход бе да се довери на древната животинска мъдрост на плътта, която го подтикваше да се движи. Ако тичаше достатъчно бързо и продължително, може би отново щеше да намери опора в настоящето. Може би размахването на ръцете и тупкането на краката му в пръстта, хладната пот под мишниците му и безбройните други усещания щяха да го принудят да забрави.

Може би.

Ято скорци се стрелна в следобедното небе.

Ерагон погледна с присвити очи към тях. В долината Паланкар, когато се върнеха след зимата, скорците често се събираха на толкова големи ята, че скриваха слънчевата светлина. Това ято не бе така голямо, ала му напомни за вечерите, в които с Гароу и Роран бяха пили ментов чай на верандата на къщата им, загледани в шумолящия черен облак, който кръжеше и се извиваше над главите им.

Потънал в спомена, той спря и седна на един камък, за да завърже връзките на ботушите си.

Времето се бе променило; сега беше хладно и сивите облаци на запад показваха, че може да се разрази буря. Тук растителността беше по-сочна, срещаха се мъх, тръстики и големи туфи с яркозелена трева. На няколко километра от него се издигаха пет възвишения, които нарушаваха еднообразието на иначе равнинната местност. Горичка от дебели дъбове покриваше средното. Над неясните очертания на дървесните корони Ерагон забеляза рухналите стени на отдавна изоставена сграда, построена кой знае от коя раса през отминалите години.

Това събуди любопитството му и той реши да си почине сред руините. В тях сигурно щеше да има достатъчно дивеч, а търсенето на храна му даваше извинение да проучи местността, преди да продължи пътя си.

Ерагон стигна в подножието на първия хълм след около час и намери там останките от древен път, павиран с квадратни каменни плочи. Той тръгна по него към руините, изненадан от странната му конструкция, защото не приличаше на никое от творенията на елфите, хората или джуджетата, с които се бе сблъсквал.

Сенките под дъбовете го разхладиха, докато се катереше по централния хълм. Близо до билото земята стана по-равна и гъсталакът се разреди. Не след дълго Ездача се озова насред широка поляна. Там се издигаше порутена кула. Долната й част бе широка и ребреста като дървесен дънер. После сградата се стесняваше и се издигаше към небето на височина от около тридесетина стъпки, свършвайки в назъбена линия. Горната половина от кулата лежеше на земята, разбита на множество парчета.

Ерагон бе обхванат от въодушевление. Подозираше, че е открил елфически преден пост, издигнат много преди унищожението на Ездачите. Никоя друга раса нямаше нито уменията, нито склонността да построи подобна сграда.

После забеляза зеленчукова градина на отсрещния край на поляната.

Сред лехите с грах се бе навел самотен мъж, който скубеше бурените. Сенките скриваха лицето му. Прошарената му брада бе толкова дълга, че лежеше в скута му като купчина раздърпана вълна.

Без да вдига поглед, мъжът каза:

— Е, ще ми помогнеш ли да приключа с тоя грах или не? Ако помогнеш, ще те нагостя.

Ерагон се поколеба, несигурен как да постъпи. После си помисли: „Защо трябва да ме е страх от един стар самотник?“ и отиде до градината.

— Аз съм Берган… Берган, син на Гароу.

Мъжът изсумтя:

— Тенга, син на Ингвар.

Бронята на Ерагон издрънча в самоделната раница, когато я пусна на земята. През следващия час той работи мълчаливо редом с Тенга. Знаеше, че не бива да остава толкова дълго, но работата му доставяше удоволствие; пречеше му да мисли за неприятни неща. Докато плевеше, остави ума си да се рее на свобода и да се докосне до множеството живи същества на поляната. Усещането за единство, което споделяше с тях, му достави радост.

Когато отскубнаха и последните стръкове трева, тученица и глухарчета от лехите с грах, Ерагон последва Тенга до тясна врата, разположена на фасадата на кулата, през която влязоха в просторна кухня и всекидневна. В средата на стаята едно спираловидно стълбище водеше към втория етаж. Книги, свитъци и хлабаво навити пергаментови рула покриваха всяка свободна повърхност, включително и немалка част от пода.

Тенга посочи към малката купчина клони в огнището. С леко пукане дървото избухна в пламъци. Ерагон се напрегна, готов за физическа и умствена схватка с домакина.

Мъжът, изглежда, не забеляза реакцията му, а продължи да се суети из кухнята, вадейки чаши, чинии, ножове и различни видове неизядена храна за обяда им. Докато го правеше, си мърмореше нещо.

Напрегнал всички си сетива, младият Ездач приседна в крайчеца на един стол. „Не го чух да говори на древния език — помисли си той. — Даже да е казал магията наум, пак рискуваше да умре само за да запали един огън!“ Защото Оромис го бе учил, че думите са средство, с което се контролира потокът на магията. Да направиш заклинание без структурата на езика, която да обвърже движещата сила, означаваше да рискуваш някоя произволна мисъл или емоция да промени резултата.

Ерагон огледа стаята, търсейки неща, които да му подскажат нещо за домакина. Забеляза отворен свитък, в който различи колони от думи на древния език, и го разпозна като справочник на истинските имена, подобен на онези, които бе изучавал в Елесмера. Магьосниците ламтяха за такива свитъци и книги и бяха готови да пожертват почти всичко, за да се сдобият с тях, тъй като с тяхна помощ можеха да бъдат научени нови магически думи, а също и да бъдат записани новооткрити такива. Малцина обаче бяха в състояние да открият подобен справочник, защото те бяха невероятно редки и онези, които вече ги притежаваха, почти никога не се разделяха с тях доброволно.

Така че беше наистина необичайно човек като Тенга да притежава такъв свитък, но за свое удивление Ерагон видя още шест, пръснати из стаята, както и различни писания на теми, вариращи от история и математика, до астрономия и ботаника.

Домакинът му се появи и му подаде халба ейл и чиния с хляб, сирене и парче студена баница с месо.

— Благодаря — каза Ездача и ги пое.

Тенга не му обърна внимание, а седна с кръстосани крака до камината. Продължи да си мърмори нещо в брадата, докато поглъщаше собствената си храна.

След като омете всичко от своята чиния и изпи и последните капки от чудесния ейл, а Тенга също почти бе приключил обяда си, Ерагон не се сдържа и попита:

— Елфите ли са построили тази кула?

Мъжът го изгледа, сякаш въпросът го бе накарал да се съмнява в интелигентността му.

— Аха. Коварните елфчета са построили „Едур Итиндра“.

— А ти какво правиш тук? Сам ли си, или…

— Търся отговора! — възкликна Тенга. — Ключ към неотворена врата, тайната на дърветата и растенията. Огън, горещина, мълния, светлина… Повечето не знаят въпроса и бродят по света, затънали в невежество. Други го знаят, ала се боят от значението на отговора. Пфу! В продължение на хиляди години сме живели като диваци. Диваци! Аз ще сложа край на това. Ще възвестя ерата на светлината и всички ще възхваляват делото ми.

— А мога ли да попитам какво точно търсиш?

Лицето на Тенга се изкриви в гримаса на неодобрение.

— Нима не знаеш въпроса? Мислех, че може да го знаеш. Но не, сгрешил съм. И все пак виждам, че разбираш търсенето ми. Ти копнееш за друг отговор, ала все пак търсиш. Същият огън, който гори в сърцето ми, гори и в твоето. Кой друг, освен брат по мисия, би могъл да оцени жертвите, които трябва да направим, за да открием отговора?

— Отговорът на какво?

— На въпроса, който сами си изберем.

„Той е луд“ — помисли Ерагон. Огледа се наоколо в търсене на нещо, с което да разсее Тенга, и погледът му попадна на редица дървени животински статуетки, подредени на рафта под прозореца с форма на сълза.

— Много са красиви — каза той и ги посочи. — Кой ги е направил?

— Тя… преди да си тръгне. Тя вечно майстореше разни неща. — Тенга скочи на крака и докосна с върха на показалеца си първата фигурка. — Това е катерицата с развята опашка, която е така умна, бърза и пълна с шеги. — Пръстът му се премести на следващата. — Това е свирепият глиган, смъртоносен с острите си бивни… Ето го гарванът с…

Домакинът не обръщаше внимание на Ерагон и затова не забеляза, когато той отстъпи, нито когато повдигна резето на вратата и се измъкна от „Едур Итиндра“. Младежът нарами раницата си и се заспуска сред дъбовете надалеч от петте хълма и побъркания заклинател, живеещ сред тях.

През остатъка от този ден и през следващия броят на хората по пътя се увеличи, докато на Ерагон не започна да му се струва, че зад всеки хълм се появява нова група. Повечето бяха бегълци, макар че се срещаха и войници, и търговци. Ездача избягваше онези, които успееше, и вървеше, забил брадичка в яката си.

Това обаче го принуди да прекара нощта в село Ийсткрофт, на двадесет и пет километра северно от Мелиан. Бе възнамерявал да напусне пътя много преди да стигне до Ийсткрофт, и да намери убежище в някоя хралупа или пещера, където да почива до сутринта, ала тъй като слабо познаваше мястото, не прецени правилно разстоянието и се натъкна на селото в компанията на трима воини. Ако си тръгнеше тогава — на по-малко от час път от безопасността на стените и портите на Ийсткрофт и комфорта на топло легло, — щеше да събуди съмнения и у най-големия тъпак. Така че Ерагон стисна зъби и тихо започна да подготвя историята, която бе измислил, за да обясни пътешествието си.

Залязващото слънце бе само на два пръста от хоризонта, когато младият Ездач съзря селото — средно по размер селище, оградено от висока стена. Когато най-сетне стигна до него, почти бе мръкнало и като влезе през портата, чу зад гърба си един страж да пита воините, с които бе пътувал, дали след тях идва някой друг.

— Не и доколкото мога да преценя — отговори един от тях.

— Това ми стига — рече стражът. — Ако някой е изостанал, ще трябва да почака до съмване, за да влезе. — После извика на другаря си от другата страна на портата: — Затваряме!

Заедно двамата избутаха шестметровите обковани с желязо крила и ги залостиха с четири дъбови греди, дебели колкото гръдния кош на Ерагон.

„Сигурно очакват обсада — помисли си той, а после се усмихна на собствената си недосетливост. — Е, кой ли не очаква беди в тези времена?“ Преди няколко месеца той щеше да се безпокои да остане затворен в Ийсткрофт, ала сега бе убеден, че може да се покатери по стената с голи ръце, и ако се прикрие с магия, да се измъкне незабелязано в здрача. Избра обаче да остане, защото бе изморен, а и заклинанията можеха да привлекат вниманието на магьосници, ако наоколо имаше такива.

Преди да е направил няколко крачки по калната пътека, която водеше към площада, един страж го спря, вдигайки фенер към лицето му.

— Стой! Досега не си идвал в Ийсткрофт, нали?

— Това е първото ми посещение — отвърна Ездача.

Набитият мъж поклати глава.

— А имаш ли семейство или приятели, у които да отседнеш?

— Не, нямам.

— Тогава какво те води в селото?

— Нищо. Пътувам на юг, за да взема семейството на сестра си и да ги върна обратно в Драс-Леона.

Историята на Ерагон сякаш не оказа никакво въздействие върху стража. „Може би не ми вярва — предположи той. — Или може би е чувал толкова много истории като моята, че е спрял да им обръща внимание“.

— Значи ти трябва странноприемницата до централния кладенец. Иди там и ще намериш храна и легло. А докато си в Ийсткрофт, нека те предупредя, че тук не търпим убийства, кражби или разврат. Имаме здрави бесилки и килии и те рядко са празни за дълго. Ясен ли съм?

— Да, господине.

— Тогава върви и дано късметът те сподиря. Но почакай! Как се казваш, страннико?

— Берган.

След това стражът се отдалечи и подхвана отново вечерната си обиколка. Ездача почака, докато фенерът му се скри зад няколко къщи, след това отиде при таблото с обяви, закачено на лявото крило на портата.

Там, заковани над няколко обяви за издирвани престъпници, имаше два големи пергамента, дълги почти три стъпки. На единия бе изобразен Ерагон, а на другия — Роран. И двамата бяха обявени за предатели на короната. Младият Ездач разгледа с интерес обявите и се удиви на предложената награда: херцогска титла за този, който ги залови. Рисунката на Роран бе доста точна и дори включваше брадата, която си бе пуснал след бягството от Карвахол, ала портретът на Ерагон го показваше такъв, какъвто беше преди Кръвната клетва, когато още изглеждаше като човек.

„Колко се промениха нещата“ — помисли си той.

Ездача пое по пътя през селото, докато не намери странноприемницата. Общата стая имаше нисък таван с почернели греди. Жълти лоени свещи хвърляха мека, трепкаща светлина и изпълваха въздуха с преплитащи се струйки дим. Подът бе покрит с пясък и слама и сместа скърцаше под ботушите му. Отляво имаше маси и столове, както и голяма камина, където едно хлапе въртеше прасе на шиш. На отсрещната страна се намираше тезгяхът — крепост с вдигнат мост, която защитаваше бъчви с различни видове бира от ордата жадни мъже, които я бяха обсадили.

В стаята имаше около шестдесетина души — доста повече, отколкото тя можеше удобно да побере. Глъчката сама по себе си бе достатъчно стряскаща за Ерагон след дългото време, прекарано по пътищата, ала тъй като имаше много чувствителен слух, той имаше чувството, че е застанал насред буен водопад. Беше му трудно да се концентрира върху който и да е отделен глас. Веднага щом доловеше някоя дума или фраза, друга я заглушаваше. В единия ъгъл трима менестрели пееха и свиреха комична версия на „Очарователната Етрид о’Даут“, което с нищо не допринасяше за намаляването на данданията.

Примижал от болка, младият Ездач си запроправя път сред тълпата, докато не достигна тезгяха. Искаше да говори с жената, която сервираше, ала тя бе толкова заета, че изминаха пет минути, преди да го погледне и да попита:

— Какво ще обичаш?

По потното й лице бяха полепнали кичури коса.

— Имате ли стая, която да мога да наема, или някое кътче, в което да прекарам нощта?

— Нямам представа. За това трябва да говориш с господарката на къщата. Тя скоро ще слезе — каза жената и махна с ръка към едно мрачно стълбище.

Докато чакаше, Ерагон се облегна на тезгяха и заоглежда хората в стаята. Бяха пъстра сбирщина. За половината предположи, че са селяни от Ийсткрофт, дошли да пируват вечерта. От останалите повечето бяха мъже и жени — понякога семейства, — които пътуваха към по-безопасни територии на Империята. Лесно ги разпозна по протритите ризи и мръсните панталони, както и по начина, по който седяха свити на столовете си и оглеждаха с подозрение всеки, който се приближеше. Въпреки това те старателно избягваха да гледат към последната и най-малобройна група посетители на странноприемницата: войници на Галбаторикс. Мъжете с червени туники бяха най-шумни. Смееха се, крещяха и блъскаха с облечените си в метални ръкавици юмруци по масите, докато се наливаха с бира и опипваха всяко момиче, достатъчно глупаво да мине край тях.

„Дали се държат така, защото знаят, че никой не смее да им се опълчи и им доставя удоволствие да демонстрират силата си? — зачуди се Ерагон. — Или защото са били принудени да влязат в армията на Галбаторикс и искат да замъглят срама и страха си с тези гуляи?“

Сега менестрелите пееха:

Дотича сладката Етрид с развети коси

и на стария лорд тя заяви:

— Пусни любимия ми, лорд Едел,

или вещица ще те превърне в брадат козел.

Лордът само безгрижно се засмя:

— Никоя вещица не може да стори това!

Тълпата се размести и младият Ездач видя една маса, избутана до стената. На нея седеше сама жена, чието лице бе скрито от придърпаната качулка на тъмното й пътническо наметало. Четирима мъже я бяха заобиколили — големи, едри фермери с дебели вратове и почервенели от алкохола бузи. Двама от тях се бяха облегнали на стената от двете страни на жената, надвесвайки се над нея, третият седеше, ухилен, яхнал стола наопаки, а четвъртият бе поставил единия си крак на ръба на масата и се бе привел над коляното си. И четиримата говореха и правеха неприлични жестове. Въпреки че не можа да чуе какво каза жената, очевидно отговорът й ги ядоса, защото те се намръщиха и изпъчиха гърди, надувайки се като петли. Единият дори й се закани с пръст.

На младежа те му изглеждаха свестни и трудолюбиви хора, които бяха изгубили доброто си държание в дълбините на халбите — грешка, която често бе виждал на празненствата в Карвахол. Гароу не уважаваше особено мъжете, които знаеха, че не носят на пиене, ала въпреки това държаха да се излагат пред хората.

— Непристойно е — казваше той. — И нещо повече, ако пиеш, за да забравиш тежкия си живот, вместо за удоволствие, редно е да го правиш на място, където няма да смущаваш никой друг.

Мъжът отляво на жената внезапно посегна с пръст към ръба на качулката й, като че ли за да я дръпне назад. Непознатата вдигна дясната си ръка толкова бързо, че Ерагон едва различи движението й, и сграбчи китката на мъжа, ала после я пусна и зае предишната си поза. Ездача се съмняваше някой друг в помещението, включително и мъжът, когото тя бе докоснала, да е забелязал действията й.

Качулката се смъкна на врата й и младежът се вцепени, удивен. Тя бе човек, ала приличаше на Аря. Единствената разлика помежду им бяха очите — в случая те бяха хоризонтално разположени и кръгли, вместо скосени като на котка — и ушите, които не бяха заострени като на елфите. Бе също така красива, колкото и онази Аря, която Ерагон познаваше, ала по не толкова екзотичен начин.

Той без колебание насочи ума си към този на жената. Трябваше да разбере коя е тя.

В мига, в който докосна съзнанието й, през него сякаш премина ток, който унищожи концентрацията му, а в главата му прозвуча оглушителен глас:

— Ерагон!

— Аря?

Очите им се срещнаха за момент, преди тълпата отново да се сгъсти и да я скрие.

Ерагон забързано тръгна към нейната маса, разбутвайки хората по пътя си. Когато излезе от тълпата, фермерите го изгледаха подозрително и единият каза:

— Ужасно невъзпитано е да се натрапваш, като не си поканен. Я по-добре се разкарай.

Младият Ездач отвърна по възможно най-учтивия начин:

— Господа, струва ми се, че тази дама предпочита да бъде оставена на мира. А вие не бихте пренебрегнали желанията на една почтена жена, нали?

— Почтена жена? — изсмя се най-близкият. — Никоя почтена жена не пътува сама.

— Тогава нека ви успокоя, като ви кажа, че аз съм нейният брат и ние отиваме да живеем с чичо ни в Драс-Леона.

Четиримата се спогледаха сконфузено. Тримата започнаха да се отдръпват от Аря, ала най-едрият застана на няколко сантиметра от Ерагон и изсумтя в лицето му:

— Не ти вярвам много, друже. Просто се опитваш да ни разкараш, за да останеш сам с нея.

„Не си много далече от истината“ — помисли си младежът.

— Уверявам ви, че тя е моя сестра — отвърна Ездача тихо, така че само мъжът да го чуе. — Моля ви, господине, не искам да се карам с вас. Не бихте ли си тръгнали?

— Не и когато мисля, че си лъжливо мамино синче.

— Господине, бъдете разумен. Няма нужда от тази грубост. Нощта е още в началото си и има достатъчно пиене и музика за всички. Нека не се караме за такова дребно недоразумение. Под достойнството ни е.

За облекчение на Ерагон след няколко секунди мъжът се успокои и изсумтя мрачно:

— Както и да е, не искам да се бия с пале като теб.

После се обърна и се насочи към тезгяха с приятелите си.

Без да изпуска от очи тълпата, младият Ездач се промъкна до масата и седна до Аря.

— Какво правиш тук? — попита той, едва движейки устни.

— Теб търся.

Изненадан, младежът я погледна и тя повдигна едната си вежда. Той отново насочи погледа си към хората и преструвайки се, че се усмихва, попита:

— Сама ли си?

— Вече не… Наел ли си легло за през нощта?

Ерагон поклати отрицателно глава.

— Добре. Аз вече имам стая. Можем да говорим там.

Те станаха едновременно и той я последва до стълбите в задната част на общото помещение. Протритите стъпала скърцаха под краката им, докато се изкачваха към втория етаж. Една-единствена свещ осветяваше мрачния, облицован с ламперия, коридор. Аря го заведе до последната врата отдясно и извади железен ключ от широкия ръкав на дрехата си. Отключи вратата, влезе в стаята, изчака го да прекрачи прага след нея и веднага затвори и заключи отново.

Слаба светлина проникваше през прозореца с оловна рамка срещу младежа. Тя идваше от фенер, закачен от другата страна на селския площад. С нейна помощ Ерагон успя да различи газената лампа, поставена на ниска масичка вдясно от него.

— Бризингър — прошепна той и запали фитила с искра от пръста си.

Дори и със запалената лампа, стаята си оставаше тъмна. Беше облицована със същата ламперия като коридора и червеникавокафявото дърво поглъщаше по-голямата част от светлината, попаднала върху него, правейки стаята да изглежда малка, мрачна и прихлупена. Като се изключи масата, единствената друга мебел беше тясно легло с едно-единствено одеяло, метнато върху дюшека. Върху него бе сложена малка чанта с провизии.

Ерагон и Аря застанаха лице в лице. После той вдигна ръка и свали платнената лента, увита около главата му, а тя разкопча брошката, която придържаше наметалото на раменете й, и го хвърли на леглото. Под него носеше горскозелена рокля — първата рокля, в която я виждаше младежът.

Усещането от разменените им външности бе странно за него — той приличаше на елф, а Аря — на човек. Тази промяна по никакъв начин не намаляваше уважението му към нея, ала го правеше по-спокоен в нейно присъствие, защото сега не му се струваше толкова чужда.

Елфката първа наруши мълчанието:

— Сапфира каза, че си останал сам, за да убиеш последния Ра’зак и да изследваш останалата част от Хелгринд. Истина ли е това?

— Отчасти.

— А каква е цялата истина?

Младият Ездач знаеше, че нищо по-малко не би я задоволило.

— Обещай ми, че без мое позволение няма да споделяш с никой казаното от мен.

— Обещавам — отвърна тя на древния език.

Тогава той й разказа как е намерил Слоун, защо е решил да не го връща при Варден, за проклятието, което му е наложил, наред с шанса да изкупи вината си — поне частично — и да си възвърне зрението. Накрая приключи с думите:

— Каквото и да се случи, Роран и Катрина никога не бива да научават, че той е още жив. Ако това стане, неприятностите няма да имат край.

Аря седна на ръба на леглото и дълго време остана загледана в лампата и трепкащия й пламък. После рече:

— Трябваше да го убиеш.

— Може би, но не можах.

— Това, че намираш дълга си за неприятен, не е причина да бягаш от него. Проявил си се като страхливец.

Обвинението го накара да се наежи.

— Нима? Всеки глупак с нож можеше да убие Слоун. Онова, което аз направих, беше много по-трудно.

— Физически, но не и морално.

— Не го убих, защото смятах, че е грешно. — Ерагон се намръщи, търсейки думите да обясни постъпката си. — Не бях изплашен… не е това. Не и след като съм участвал в битка… Беше друго. Ще убивам по време на война. Но няма да поема отговорността да решавам кой трябва да живее и кой да умре. Нямам опита, нито мъдростта… Всеки човек има черта, която не може да прекрачи, Аря, и аз открих своята, когато погледнах Слоун. Ако държах Галбаторикс в плен, не бих убил и него. Бих го отвел при Насуада и крал Орин и ако те го осъдят на смърт, щях с радост да му отсека главата, но не и преди това. Ако желаеш, наречи го слабост, ала така съм устроен и няма да се извинявам за това.

— Значи ще бъдеш глупак, управляван от други?

— Ще служа на хората, както мога. Никога не съм искал да бъда водач. Алагезия няма нужда от друг тиранин.

Елфката потърка слепоочията си.

— Защо всичко при теб трябва да е толкова сложно, Ерагон? Където и да отидеш, все попадаш в заплетени ситуации. Сякаш полагаш специални усилия да се набуташ във всеки къпинак по пътя.

— Майка ти каза горе-долу същото.

— Не се изненадвам. Както и да е, няма значение. Никой от двама ни няма да промени мнението си, а и имаме по-належащи проблеми от това да спорим за справедливост и морал. В бъдеще обаче гледай да не забравяш кой си и какво означаваш за расите в Алагезия.

— Никога не съм го забравял. — Младият Ездач замълча в очакване на отговора й, ала Аря не оспори неговото твърдение. Като седна в крайчеца на масата, той продължи: — Нямаше нужда да идваш да ме търсиш. Бях си добре.

— Разбира се, че имаше нужда.

— Как ме откри?

— Предположих по кой път ще поемеш от Хелгринд. За щастие предположението ми ме накара да се озова на шестдесет километра западно оттук, а това бе достатъчно близо, за да те открия, като се заслушам в шепота на земята.

— Не разбирам.

— Един Ездач не може да броди незабелязано по света, Ерагон. Онези, които имат уши да чуват и очи да виждат, могат лесно да разчетат знаците. Птиците пеят за идването ти, зверовете по земята подушват миризмата ти, самите дървета и треви помнят докосването ти. Връзката между Ездач и дракон е толкова могъща, че онези, които са чувствителни към силите на природата, могат да я доловят.

— Някой ден трябва да ме научиш на този номер.

— Това не е номер, а просто изкуството да бъдеш наблюдателен за онова, което те заобикаля.

— Защо обаче дойде в Ийсткрофт? Щеше да е по-безопасно да се срещнем извън селото.

— Обстоятелствата ме принудиха да дойда, както, предполагам, и теб. Не си дошъл по своя воля, нали?

— Не… — Ерагон разкърши рамене, изморен от целодневното пътуване. Превъзмогвайки сънливостта си, той махна с ръка към роклята й и каза: — Нима най-накрая си изоставила ризата и панталоните?

На лицето на елфката се появи тънка усмивка.

— Само докато трае това пътуване. Живяла съм сред Варден в продължение на повече години, отколкото мога да си спомня, ала винаги забравям как човеците държат да разделят жените си от мъжете. Така и не можах да свикна с обичаите ви, макар и да не се държа изцяло като елф. Кой би ми забранил каквото и да е? Майка ми? Та тя беше на другия край на Алагезия. — Аря, изглежда, се усети, че е казала повече, отколкото е възнамерявала. — Както и да е, имах неприятна среща с двама кравари скоро след като напуснах Варден, така че веднага след това откраднах тази рокля.

— Съвсем по мярка ти е.

— Едно от предимствата да си заклинател е, че никога не ти се налага да разчиташ на шивач.

Младият Ездач се засмя. После попита:

— И сега какво?

— Сега ще почиваме. Утре, преди изгрев-слънце, ще се измъкнем от Ийсткрофт, без никой да ни усети.

Тази нощ Ерагон легна пред вратата, а Аря — на леглото. Това не бе проява на уважение или учтивост от страна на Ездача — макар че той така или иначе щеше да настои елфката да вземе леглото, — а на предпазливост. Ако някой влезеше в стаята, щеше да е странно да намери жена на пода.

Докато празните часове се нижеха, младежът гледаше гредите над главата си и проследяваше пукнатините в дървото, неспособен да успокои бясно препускащите си мисли. Опита всички методи за отпускане, които знаеше, ала умът му неспирно се връщаше към Аря, към изненадата му от срещата им, към коментарите й за поведението му към Слоун и най-вече — към чувствата, които изпитваше към нея. Той не бе съвсем сигурен какви точно са те. Копнееше да бъде с елфката, ала тя бе отхвърлила ухажването му, и това го изпълваше с болка, гняв и чувство на безсилие, защото макар и да отказваше да приеме, че обичта му е безнадеждна, Ерагон не можеше да си представи как да постъпи.

Сърцето му се сви болезнено, докато слушаше тихото дихание на Аря. Измъчваше се от мисълта, че е така близо, а не може да се доближи до нея. Той усука края на туниката около показалеца си, измъчван от желанието да може да стори нещо, вместо да се примирява с нерадостната си съдба.

Младият Ездач се бори с бурните си чувства до късно през нощта, докато най-накрая се предаде на изтощението и се унесе в мечтаната прегръдка на бляновете си. Броди сред тях в продължение на няколко отморяващи часа, докато звездите не започнаха да избледняват и не дойде времето двамата с Аря да напуснат Ийсткрофт.

Те отвориха прозореца и скочиха от перваза на земята, която бе четири метра по-надолу — малък скок, ако разполагаш с елфически умения. Докато падаше, Аря сграбчи полите на роклята си, за да не се вдигнат около нея. Приземиха се на сантиметри един от друг и се затичаха между къщите към оградата.

— Хората ще се чудят къде сме отишли — каза Ерагон. — Може би трябваше да изчакаме и да си тръгнем като обикновени пътници.

— По-рисковано е да останем. Платила съм за стаята си. Това е единственото, което интересува ханджийката, а не дали сме се измъкнали по-рано. — Двамата се разделиха за няколко секунди, докато заобикаляха една разнебитена каруца, а после Аря добави: — Най-важното е да не спираме да се движим. Ако останем някъде за по-дълго, кралят със сигурност ще ни намери.

Когато стигнаха до външната стена, Аря тръгна край нея, докато не намери един кол, който се издаваше леко. Тя го хвана и дръпна, за да види дали дървото ще издържи тежестта й. Колът се огъна и издрънча в съседните, но издържа.

— Ти пръв — каза елфката.

— Не, след теб.

Тя въздъхна нетърпеливо и потупа дрехите си.

— Роклята доста повече се развява от чифт панталони, Ерагон.

Когато схвана какво има предвид, по бузите му изби червенина. Той вдигна ръце, хвана се здраво за кола и започна да се катери по оградата, използвайки коленете си за опора. Щом стигна върха, стъпи на изострените върхове на коловете, като пазеше равновесие.

— Продължавай — прошепна Аря.

— Не и докато не дойдеш при мен.

— Не бъди толкова…

— Стражи! — прекъсна я младият Ездач и посочи в тъмнината.

Един фенер се показа между две близки къщи. Когато светлината се приближи още малко, от здрача изплува едва различимата фигура на мъж. Той носеше меч в ръка.

Тиха като призрак, елфката сграбчи пръта и използвайки само ръцете си, се заизкачва към Ерагон. Изглеждаше така, сякаш се плъзгаше нагоре с магия. Когато се приближи достатъчно, той я хвана над лакътя и я вдигна до края на кола, поставяйки я до себе си. Те застинаха на върха на стената като две странни птици, неподвижни и без да дишат, докато стражът минаваше под тях. Той люлееше фенера на всички посоки, търсейки нарушители.

„Не гледай към земята — помоли се Ерагон. — Нито нагоре“.

Миг по-късно мъжът прибра меча в ножницата и продължи обиколката си, като си тананикаше под нос.

Без да продумат, Ездача и Аря скочиха от другата страна на стената. Бронята в раницата на Ездача издрънча, когато той се приземи на затревената земя и се претърколи, за да намали силата на удара. После Ерагон скочи на крака, приведе се и затича в посока, обратна на Ийсткрофт, следван плътно от елфката. Те се движеха в долчинки и пресъхнали корита на рекички, докато подминаваха фермите, разположени край селото. На няколко пъти възмутени кучета притичваха, за да протестират срещу нахлуването в територията им. Младият Ездач се мъчеше да ги успокои с ума си, ала единственият начин, който откри, да им попречи да лаят, бе да ги увери колко изплашени са двамата с Аря от ужасните им зъби и нокти. Удовлетворени от успеха си, те се връщаха с навирени опашки при колибите, хамбарите и верандите, където стояха на стража. Самодоволната им увереност се стори забавна на Ерагон.

На около десетина километра от Ийсткрофт, когато стана ясно, че са съвсем сами и никой не ги преследва, двамата с Аря спряха при един обгорен пън. Елфката коленичи и загреба няколко шепи пръст от земята пред себе си.

— Адурна риса — каза тя.

С леко ромолене от почвата около дупката, която бе изкопала, потече вода и се заизлива вътре. Елфката почака, докато тя изпълни хлътнатината, а после каза „Лета“ и потокът секна.

Тя промълви думите на заклинанието за контакт и лицето на Насуада се появи върху неподвижната водна повърхност. Аря я поздрави.

— Милейди — каза младият Ездач и се поклони.

— Здравей, Ерагон — отвърна тя. Изглеждаше изморена, с хлътнали бузи, сякаш дълго бе боледувала. Един кичур се измъкна от кока й и се нави на стегната къдрица над челото й. Ездача забеляза превръзките, увити около ръката й, когато тя я вдигна, за да махне непокорната коса. — Слава на Гокукара, ти си в безопасност. Толкова много се безпокояхме.

— Извинявам се, че ви притесних, ала имах своите причини.

— Трябва да ми ги обясниш, когато пристигнеш.

— Както желаете — отвърна той. — Как се наранихте? Да не би да са ви нападали? Защо никой от Ду Врангр Гата не ви е излекувал?

— Наредих им да ме оставят на мира. А това пък аз ще ти обясня, когато пристигнеш.

Ерагон кимна, напълно объркан, и преглътна въпросите си. Насуада се обърна към Аря:

— Впечатлена съм, че го намери. Не бях сигурна, че ще успееш.

— Късметът ми се усмихна.

— Може би, но съм склонна да вярвам, че уменията ти са били не по-малко важни от щедростта на съдбата. Кога ще можете да се присъедините към нас?

— След два-три дни, освен ако не се сблъскаме с непредвидени трудности.

— Добре. Ще ви очаквам тогава. Отсега нататък искам да се свързваш с мен поне веднъж преди обяд и отново преди мръкване. Ако не го сториш, ще приема, че сте били заловени и ще пратя Сапфира със спасителен отряд.

— Не винаги може да имаме уединението, нужно за заклинания.

— Намери начин да си го осигуриш. Трябва да зная къде сте и дали сте в безопасност.

Елфката обмисли това за момент, а после каза:

— Ако мога, ще изпълня желанието ти, но не и ако излагам Ерагон на опасност.

— Съгласна.

Ездача се възползва от последвалата пауза в разговора и каза:

— Насуада, Сапфира наблизо ли е? Бих искал да поговоря с нея… Не сме разговаряли от Хелгринд насам.

— Не, тя отлетя преди час на разузнаване в покрайнините на лагера. Можеш ли да задържиш магията, докато проверя дали не се е върнала?

— Да, върви — отвърна Аря.

Насуада направи една стъпка и изчезна от полезрението им, оставяйки след себе си неподвижния образ на масата и столовете в червената й шатра. В продължение на доста време Ерагон оглежда вътрешността на шатрата, ала после му омръзна и очите му се насочиха към врата на елфката. Гъстата й черна коса се спускаше над едното рамо, разкривайки ивица гладка кожа точно над яката на роклята. Той я гледа хипнотизиран около минута, после тръсна глава и се облегна на обгорения пън.

Чу се пукот на счупено дърво и повърхността на водата се покри с блестящи сини люспи, докато Сапфира се напъхваше в палатката. За Ерагон бе трудно да прецени коя нейна част вижда, защото участъкът бе много малък. Люспите се плъзнаха по водната повърхност и той мерна долната част на бедро, шипът на опашката й, ципата на сгънато крило, а накрая и блестящия връх на зъб, докато драконката се обръщаше и извиваше, търсейки позиция, от която да може да гледа удобно огледалото, което Насуада използваше за подобна комуникация. От обезпокояващите звуци, които се чуваха зад гърба на Сапфира, Ездача предположи, че в момента тя чупи по-голяма част от мебелировката. Накрая обаче се настани удобно и приближи глава до огледалото, така че едното й голямо сапфирено око зае цялата локва и се втренчи в Ерагон.

Гледаха се в продължение на цяла минута, без никой от двамата да помръдне. Ездача се изненада колко силно бе облекчението му, че я вижда. Не се бе чувствал истински в безопасност, откакто се бяха разделили.

— Липсваше ми — прошепна той. — Тя примигна веднъж. — Насуада, там ли си още?

Приглушеният отговор долетя някъде вдясно от Сапфира:

— Да.

— Ще бъдеш ли така добра да ми предаваш отговорите на Сапфира?

— С голямо удоволствие, но точно в момента съм притисната между едно крило и подпорен пилон, а няма свободна пътека, доколкото мога да преценя. Може да не ме чуваш добре. Ако си склонен да понесеш това, ще се постарая.

— Да, моля те.

Насуада помълча няколко мига, а после заговори с тон, който дотолкова приличаше на този на Сапфира, че младежът едва не се разсмя:

— Добре ли си?

— Здрав съм като бик. А ти?

— Да се сравнявам с крава, ще е не само нелепо, но и обидно, но съм здрава както винаги, ако това имаш предвид. Доволна съм, че Аря е с теб. Хубаво е да имаш някой със здрав разум, който да ти пази гърба.

— Съгласен съм. Помощта винаги е добре дошла, когато човек е в беда.

Въпреки че се радваше, че двамата със Сапфира могат да говорят, макар и по такъв заобиколен начин, Ерагон откри, че думите са слаб заместител на свободната обмяна на мисли и емоции, на които бе свикнал, когато бяха близо един до друг. Нещо повече, с елфката и Насуада, които слушаха разговора им, той не искаше да обсъжда по-лични теми, като например това дали тя му е простила, че я принуди да го изостави в Хелгринд. Сапфира сигурно споделяше колебанието му, защото на свой ред се въздържа да подхване темата. Поговориха за други не толкова важни работи, а после се сбогуваха. Преди да се отдръпне от локвата, Ездача докосна устните си с пръсти и промълви безмълвно: „Съжалявам“.

Кожата около окото на Сапфира се набръчка. Тя примигна бавно и той разбра, че е разбрала съобщението му и че не му е сърдита.

След като двамата с Аря се сбогуваха с Насуада, елфката прекрати магията, изправи се и изтупа пръстта от роклята си с опакото на дланта си.

Докато го правеше, Ерагон нетърпеливо запристъпя от крак на крак — в този момент не искаше нищо по-силно от това да дотича право при Сапфира и да се свие с нея край някой лагерен огън.

— Хайде да тръгваме — каза той и пое напред.

Деликатно положение

Мускулите по гърба на Роран се напрегнаха, когато повдигна огромния камък от земята.

Той го подпря на бедрата си за момент, а после със сумтене го вдигна над главата си и изпъна ръце. Удържа на смазващата тежест в продължение на цяла минута. Когато раменете му затрепериха, хвърли камъка на земята пред себе си. Той се приземи с глух тътен, оставяйки дълбока дупка в пръстта.

От двете страни на Роран двадесетина от воините на Варден се мъчеха да вдигнат камъни с подобни размери. Само двама успяха — останалите се върнаха към по-леките, с които бяха свикнали. Той бе доволен, че месеците, прекарани в ковачницата на Хорст, и годините фермерска работа преди това му бяха дали силата да не изостава от мъже, които се бяха упражнявали с оръжията си всеки ден, откакто бяха навършили дванадесет години.

Роран разтърси ръце, за да намали напрежението в тях, и пое няколко дълбоки глътки въздух, чийто хлад галеше голите му гърди. Разтърка дясното си рамо, като хвана в шепа закръгления мускул и го опипа с пръсти, за да се убеди за кой ли път, че от раната, нанесена му от ухапването на Ра’зак, не е останала и следа. Ухили се, доволен, че отново е непокътнат и здрав, което му се бе струвало също толкова невъзможно, колкото и крава да танцува жига.

Вик на болка го накара да погледне към Албрийч и Балдор, които тренираха с Ланг — мургав ветеран с белези от множество битки, който обучаваше мъжете в бойното изкуство. Макар да бяха двама срещу един, той не само удържаше на атаките им, но и с дървения си тренировъчен меч бе обезоръжил Балдор, като му бе нанесъл удар в гърдите, и бе мушнал Албрийч толкова силно в крака, че воинът падна на земята — и всичко това в рамките на няколко секунди. Роран им съчувстваше; той бе приключил собствената си тренировка с Ланг и бе прибавил няколко нови натъртвания към избледняващите синини от Хелгринд. Като цяло младежът предпочиташе чука си пред меча, ала си мислеше, че все пак трябва да може да борави с меч, в случай че му се наложи. Мечовете се нуждаеха от много повече финес, отколкото той смяташе, че заслужават повечето битки: удряш мечоносеца по китката и — в броня или не — той ще бъде твърде зает със счупените си кости, за да се защитава от теб.

След битката в Пламтящите равнини Насуада бе поканила селяните от Карвахол да се присъединят към Варден. Те до един бяха приели предложението. Онези, които евентуално щяха да откажат, така или иначе бяха останали в Сурда, когато селяните се бяха спрели в Даут по пътя към Пламтящите равнини. Всички здрави мъже от Карвахол си бяха набавили добри оръжия, захвърляйки самоделните си копия и щитове, и сега упорито се упражняваха, за да станат воини, равностойни на тези от Алагезия. Народът от долината Паланкар бе свикнал на суров живот. Да размахваш меч не беше по-зле, от това да сечеш дървета, а бе и много по-лесно от това да плевиш и жънеш посред лятната жега. Онези, които знаеха някакъв полезен занаят, продължиха да го практикуват в услуга на Варден, ала в свободното си време се мъчеха да овладеят дадените им оръжия, защото всеки от тях очакваше да участва в боя, когато тръбата ги призове.

След завръщането си от Хелгринд Роран се бе посветил на военното обучение с непоколебима решителност. Да помогне на Варден да сразят Империята и Галбаторикс бе единственото, което можеше да стори, за да защити селяните и Катрина. Не беше толкова самонадеян да вярва, че е в състояние сам да обърне хода на войната, ала вярваше в способността си да промени света и бе убеден, че ако се посвети на начинанието, ще увеличи шансовете на Варден за победа. За целта обаче трябваше да остане жив, а това означаваше да подготви тялото си и да овладее оръдията и техниките за сеч, за да не стане жертва на по-опитен воин.

Когато прекоси тренировъчното поле на път за палатката, която делеше с Балдор, Роран подмина тревна ивица, дълга двадесетина метра, на която лежеше шестметров дънер с обелена кора и излъскан от хилядите ръце, които се търкаха в него всеки ден. Без да забавя крачка, младежът се обърна, мушна пръсти под дебелия му край, вдигна го и изсумтя от усилието, докато го изправяше. След това го бутна и дънерът падна на другата страна. Сграбчвайки тънкия му край, Роран повтори упражнението още два пъти.

Неспособен да събере сили за още едно преобръщане на дънера, той напусна тренировъчното поле и пое през лабиринта от сиви палатки, като махна за поздрав на Лоринг, Фиск и други, които разпознаваше, както и на неколцина непознати, които го поздравиха.

— Здравей, Стронгхамър! — викаха приветливо те.

— Здрасти! — отвръщаше той.

„Странно е — помисли си — да те познават хора, които не си срещал преди“. След минута стигна до палатката, която бе станала негов дом, приведе се, влезе вътре и прибра лъка, колчана със стрели и късия меч, получени от Варден.

Роран грабна меха с вода, оставен до постелята му, и забързано излезе отново навън под яркото слънце. Там махна тапата и изля съдържанието му върху гърба и раменете си. Банята беше рядко събитие за него, ала днес беше важен ден и той искаше да е свеж и чист за онова, което му предстоеше. Той изстърга мръсотията от ръцете и краката си, както и тази под ноктите с острия край на една излъскана пръчка, а после среса косата и брадата си.

Удовлетворен, че вече има представителен вид, Роран си облече чиста туника, затъкна чука в колана си и тъкмо се канеше да тръгне, когато забеляза, че Биргит го гледа иззад ъгъла на палатката. Тя стискаше с две ръце прибран в ножница кинжал.

Той замръзна, готов да измъкне чука си при най-леката провокация. Знаеше, че е в смъртна опасност и въпреки храбростта си, не бе уверен, че може да я победи, ако го нападне, защото също като него и тя преследваше враговете си с праволинейна целеустременост.

— Някога ти ме помоли за помощ — каза Биргит. — И аз се съгласих, защото исках да намеря Ра’зак и да ги убия заради това, че изядоха съпруга ми. Нима не спазих уговорката ни?

— Спази я.

— А спомняш ли си обещанието ми, че щом Ра’зак бъдат мъртви, ще потърся възмездие за участието ти в смъртта на Куимби?

— Спомням си.

Биргит нетърпеливо завъртя кинжала в ръцете си, чиито жили бяха изпъкнали като въжета. Тя изтегли леко ножа от ножницата, оголвайки бляскавата стомана, после бавно го мушна обратно.

— Добре — каза. — Не ми се искаше да ти изневери паметта. Аз ще получа възмездие, Гароусон. Никога не се съмнявай в това.

След тези думи жената се оттегли с бърза и уверена крачка, скрила кинжала сред гънките на роклята си.

Роран шумно издиша и се отпусна на едно близко столче, като потърка шията си, убеден, че е избягнал на косъм опасността да бъде изкормен от Биргит. Посещението й го изплаши, ала не го изненада; намеренията й му бяха известни от месеци, още отпреди да напуснат Карвахол, и знаеше, че един ден ще трябва да изплати дълга си към нея.

Един гарван се зарея над него и докато го следеше с поглед, настроението му се подобри и той се усмихна.

— Е, какво пък — каза си тихо. — Човек рядко знае деня и часа на смъртта си. Може да ме убият във всеки един момент и не мога да направя нищо, за да го избягна. Каквото е писано да стане, ще стане и няма да хабя в тревоги времето, което ми е отредено на земята. Бедите сполетяват онези, които ги очакват. Номерът е да намериш щастие в кратките мигове между злополуките. Биргит ще постъпи, както й диктува съвестта, и когато ми се наложи, ще се справя с това по един или друг начин.

Забеляза един жълтеникав камък до левия си крак. Вдигна го и го завъртя между пръстите си. Концентрирайки се колкото може по-силно, той каза:

— Стенр риса.

Камъкът не реагира на командата му и остана неподвижен между палеца и показалеца му. Роран изсумтя и го запрати надалеч.

Изправи се и пое на север между редиците палатки. Докато вървеше, опита да развърже връзките на яката си, но възелът се оказа много стегнат и накрая се отказа, защото стигна до палатката на Хорст, която бе двойно по-голяма от повечето други палатки.

— Ехо, има ли някой? — извика той и почука по пръта между двете платнища на входа.

Катрина изскочи от палатката с развети медноруси коси и обви ръце около него. Засмян, той я хвана през кръста, вдигна я и я завъртя в кръг — целият свят, освен лицето й, се превърна в мъгляво петно, а после я пусна внимателно на земята. Тя го целуна по устните веднъж, втори път, трети път. Той застина и се загледа в очите й, по-щастлив, отколкото си спомняше да е бил някога.

— Миришеш хубаво — каза Катрина.

— Как си?

Единственото, което нарушаваше радостта му, бе колко бе отслабнала и пребледняла по време на пленничеството. Искаше му се да съживи Ра’зак, за да ги подложи на същото страдание, което бяха причинили на нея и баща й.

— Всеки ден ме питаш това и всеки ден ти казвам, че съм по-добре. Бъди търпелив, ще се оправя, но е нужно време… Най-доброто лекарство за страданието ми е, че съм с теб тук, под слънчевата светлина. Не мога да ти опиша колко ми помага.

— Не питах само за това.

По бузите на Катрина изби руменина и тя отметна глава назад, а устните й се извика в палава усмивка.

— О, колко сте дързък, скъпи господине. Наистина много дързък. Не съм сигурна, че трябва да оставам насаме с вас, защото се боя, че може да си позволите волности с мен.

Тонът на отговора й успокои тревогите му.

— Волности, а? Е, след като вече ме смяташ за негодник, може пък да се насладя на някоя и друга волност.

И той притисна устни към нейните в целувка, която продължи, докато момичето не се отдръпна, макар и да остана в прегръдката му.

— Ох — каза тя, останала без дъх. — Трудно се спори с теб, Роран Стронгхамър.

— Така си е. — Той кимна към палатката зад нея, снижи глас и попита: — Илейн знае ли?

— Щеше да разбере, ако не бе толкова заета с бременността си. Мисля, че заради стреса от пътуването от Карвахол дотук може да изгуби детето си. Гади й се през по-голямата част от деня и има болки от… ами, от неприятно естество. Гертруде се грижи за нея, но не може да направи много, за да облекчи страданието й. При все това колкото по-бързо се върне Ерагон, толкова по-добре. Не съм сигурна колко още мога да пазя това в тайна.

— Сигурен съм, че ще се справиш добре. — Той я пусна и подръпна надолу туниката си, за да изглади гънките. — Как изглеждам?

Катрина го разгледа критично, а после близна върховете на пръстите си и ги прокара през косата му, за да я приглади назад. Забеляза възела на връзките на яката му и започна да го развързва.

— Трябва да обръщаш по-голямо внимание на дрехите си.

— Досега никога не съм се контил.

— Е, сега нещата са различни. Ти си братовчедът на Драконов ездач и трябва да изглеждаш подобаващо. Хората го очакват от теб.

Той й позволи да продължи да се суети около него, докато не остана доволна от външния му вид. Целуна я за довиждане и премина осемстотинте метра до центъра на огромния лагер на Варден, където се издигаше червената щабна шатра на Насуада. На знамето на върха й, което плющеше под напора на топлия източен вятър, бе изобразен черен щит с два успоредни меча под него.

При неговото приближаване шестимата стражи отвън — двама човеци, две джуджета и двама ургали — кръстосаха оръжията си и единият ургал — набит здравеняк с жълти зъби — му извика:

— Стой! Кой е там?

Акцентът му бе силен и думите му — трудноразбираеми.

— Роран Стронгхамър, син на Гароу. Насуада ме повика.

Ургалът удари нагръдника си с юмрук и се чу силно звънтене. После той обяви:

— Роран Стронгхамър моли за аудиенция с вас, лейди Найтстолкър.

— Можеш да го пуснеш — долетя отговорът отвътре.

Воините вдигнаха оръжия и Роран внимателно мина край тях. Те го гледаха, както и той тях, с отчуждението на мъже, на които може да им се наложи да се бият само след миг.

Щом влезе, младият мъж с тревога видя, че по-голяма част от мебелировката е изпотрошена и преобърната. Единствените оцелели неща бяха едно огледало, закачено на дървен стълб, и тронът, в който седеше Насуада. Роран се абстрахира от обстановката и коленичи пред нея със сведена глава.

Чертите и поведението на Насуада бяха толкова различни от онези на жените, с които бе израснал, че не знаеше как трябва да се държи. Тя му се струваше странна и царствена с богато украсената си рокля, златните верижки в косата си и тъмната си кожа, която в момента имаше червеникав оттенък заради цвета на стените на шатрата. В рязък контраст с облеклото й, ръцете й бяха обвити с превръзки, които доказваха невероятната й смелост по време на Изпитанието на Дългите ножове. Подвигът й бе постоянна тема на разговори сред Варден, откакто Роран се бе върнал с Катрина. Това бе единствената нейна страна, която той чувстваше, че разбира, защото сам бе готов на всякаква саможертва, за да защити онези, на които държеше. Просто положението бе такава, че нея я бе грижа за хиляди хора, докато Роран беше отдаден на семейството и селото си.

— Изправи се — каза Насуада. Той се подчини и зачака, сложил ръка на главата на чука си, докато тя го гледаше изучаващо. — Постът рядко ми позволява лукса да говоря прямо и открито, Роран, но днес ще бъда откровена с теб. Ти, изглежда, си човек, който цени прямотата, а имаме много за обсъждане и малко време.

— Благодаря ви, милейди. Никога не съм обичал да говоря със заобикалки.

— Чудесно. Тогава да минем направо на въпроса. Ти ме постави пред две затруднения и нито едно от тях не е лесно за разрешаване.

Той се намръщи.

— Какви затруднения?

— Едната е от лично естество, а другата — политическа. Делата ти в долината Паланкар и по време на бягството ти оттам заедно със съселяните ти са почти невероятни. Те ми подсказват, че притежаваш смелост и си опитен боец и стратег, както и че умееш да вдъхновяваш хората да те следват с абсолютна преданост.

— Макар че ме последваха, определено не са спирали да поставят решенията ми под въпрос.

По устните й пробяга бегла усмивка.

— Може би. Но все пак ти ги доведе тук, нали? Притежаваш ценни качества, Роран, и Варден биха могли да те използват. Предполагам, че желаеш да ни бъдеш от полза, нали?

— Да.

— Както знаеш, Галбаторикс е разделил армията си и е пратил войски на юг, за да подсилят град Ароус, на запад към Фейнстер и на север към Белатона. Надява се да протака тази битка и бавно да ни изтощи. Двамата с Йормундур не можем да бъдем на няколко места едновременно. Нужни са ни капитани, на които можем да поверим отговорността да се справят с множеството конфликти, избухващи около нас. Ти можеш да ни бъдеш полезен именно в това. Но… — гласът й заглъхна.

— Но все още не знаете дали можете да разчитате на мен.

— Точно така. Защитаването на приятелите и семейството прави човек силен, но се чудя как ще се справиш без тях. Ще запазиш ли самообладание? Вече знаем, че си способен водач, но ще можеш ли и да се подчиняваш на заповеди? Не критикувам характера ти, Роран, ала съдбата на Алагезия е заложена на карта и не мога да рискувам да поставя некомпетентен водач начело на хората си. Тази война не прощава подобни грешки. Нито пък би било честно към онези, които са отдавна с Варден, да те поставя над тях без основателна причина. Трябва да заслужиш този отговорен пост.

— Разбирам. Какво желаете да сторя?

— О, не е толкова просто, защото ти и Ерагон на практика сте братя, а това неимоверно усложнява нещата. Както със сигурност съзнаваш, Ерагон е ключова фигура за нашите въжделения. Важно е да го предпазим от разсейване, за да може да се концентрира върху задачата си. Ако те пратя в битка и паднеш убит в нея, мъката и гневът може да го извадят от равновесие. Виждала съм го да се случва и преди. Нещо повече, трябва много да внимавам под чие командване те поставям, защото има командири, които ще се опитат да ти повлияят заради връзката ти с Ездача. Така че сега имаш ясна представа за мащаба на тревогите ми. Какво ще кажеш по въпроса?

— Ако самата ни земя е заложена на карта и тази война е толкова яростна, колкото казвате, значи не мога да си позволя да остана безучастен. Да бъда оставен като обикновен войник, ще бъде също толкова голямо разхищение. Ала си мисля, че вие вече знаете това. Що се отнася до политиката… — Той сви рамене. — Изобщо не ме е грижа под чие командване ще бъда. Никой няма да достигне до Ерагон чрез мен. Единствената ми грижа е да сразя Империята, така че близките и приятелите ми да могат да се върнат у дома и да живеят в мир.

— Решителен си.

— Много. Не може ли да ми позволите да остана начело на мъжете от Карвахол? Близки сме като семейство и работим добре заедно. Изпитайте ме по този начин. Тогава, ако се проваля, Варден няма да пострада.

Тя поклати глава.

— Не. Може би в бъдеще, но още не. Те имат нужда от сериозна подготовка, а аз не мога да преценя уменията ти, когато си заобиколен от група хора, които са ти толкова верни, че са изоставили домовете си и са пропътували половин Алагезия заради теб.

„Тя ме смята за заплаха — осъзна Роран. — Способността ми да влияя на селяните я кара да се бои от мен“. В опит да я успокои, той каза:

— Здравият им разум ги водеше. Знаеха, че е лудост да останат в долината.

— Не можеш да обясниш задоволително поведението им, Роран.

— Какво искате от мен, милейди? Ще ми позволите ли да служа или не? И ако е да — как?

— Ето какво е моето предложение. Тази сутрин магьосниците ми засякоха на изток патрул от двадесет и трима войници на Галбаторикс. Ще изпратя отряд, командван от Мартланд Редбиърд[2], херцогът на Тун, да ги унищожи и да разузнае местността. Ако си съгласен, ще служиш под негово командване. Ще го слушаш, ще му се подчиняваш и надявам се, ще се учиш от него. На свой ред той ще те наблюдава и ще ми докладва дали вярва, че си подходящ за повишение. Мартланд е много опитен и имам голямо доверие на мнението му. Това струва ли ти се честно, Роран Стронгхамър?

— Да. Само ми кажете кога ще потегля и колко дълго ще отсъствам?

— Потегляте днес и ще се върнете до две седмици.

— Тогава искам да попитам възможно ли е да изчакате и да ме пратите на друга експедиция след няколко дни? Бих искал да съм тук, когато Ерагон се върне.

— Загрижеността ти за братовчед ти е достойна за уважение, но събитията се развиват бързо и не можем да си позволим да изоставаме. Веднага щом узная съдбата на Ерагон, ще накарам някой от Ду Врангр Гата да се свърже с теб и да ти предаде новините, били те добри или лоши.

Роран потърка с палец главата на чука, докато се опитваше да измисли отговор, който би убедил Насуада да промени решението си, и то без да издава тайната, която пазеше. Накрая се отказа от невъзможната задача и се примири с разкриването на истината.

— Права сте. Безпокоя се за Ерагон, но от всички, които познавам, той най-добре може да се погрижи за себе си. Не заради възможността да го видя жив и здрав, искам да остана.

— Тогава защо?

— Защото двамата с Катрина искаме да се оженим и Ерагон да изпълни церемонията.

В шатрата се разнесоха няколко остри почуквания, когато Насуада забарабани с нокти по облегалките на стола си.

— Ако си въобразяваш, че ще допусна да се мотаеш, когато би могъл да помогнеш на Варден, само за да можете с Катрина да се насладите на първата си брачна нощ няколко дни по-рано, дълбоко се заблуждаваш.

— Нещата са до известна степен спешни, лейди Найтстолкър.

Пръстите на Насуада спряха във въздуха и тя присви очи.

— Колко спешни?

— Колкото по-скоро се оженим, толкова по-добре ще бъде за честта на Катрина. Ако изобщо ме разбирате, знайте, че никога не бих искал услуга за себе си.

Светлината падна на лицето на водачката на Варден, когато тя наклони глава на една страна.

— Разбирам… Защо Ерагон? Защо искаш той да изпълни церемонията? Защо не някой друг: възрастен мъж от селото ви, например?

— Защото ми е братовчед и го обичам, и защото е Ездач. Заради мен Катрина изгуби почти всичко — дома си, баща си и зестрата си. Не мога да й върна тези неща, но мога поне да й дам сватба, която да запомни до края на дните си. Без злато или добитък — не мога да платя за богата церемония, така че трябва да намеря друг начин, с който да направя сватбата запомняща се, а ми се струва, че няма нищо по-величествено от това да ни ожени Драконов ездач.

Насуада мълча толкова дълго, че Роран започна да се чуди дали не очаква от него да си тръгне. После каза:

— Наистина би било чест да ви ожени Драконов ездач, ала денят ще бъде тъжен, ако Катрина трябва да приеме ръката ти без подходяща зестра. Джуджетата ми направиха много подаръци от злато и скъпоценни камъни, докато живеех в Тронхайм. Някои вече съм продала, за да финансирам Варден, ала останалите са достатъчни да позволят на една жена да се облича в сатен и коприна в продължение на много години. Ако ме слушаш, те ще принадлежат на Катрина.

Втрещен, Роран отново се поклони.

— Благодаря ви. Щедростта ви е невероятна. Не зная как бих могъл да ви се отплатя.

— Отплати ми се, като се биеш за Варден така, както се би за Карвахол.

— Ще го сторя, кълна се. Галбаторикс ще проклина деня, когато прати Ра’зак за мен.

— Сигурна съм, че вече го проклина. А сега върви. Можеш да останеш в лагера, докато Ерагон се върне и ви ожени с Катрина, ала очаквам да си на седлото на следващата сутрин.

Кръволок

„Колко горд човек — помисли си Насуада, докато гледаше как Роран излиза от шатрата. — Интересно, двамата с Ерагон си приличат в толкова отношения и все пак са напълно различни личности. Ерагон може да е един от най-смъртоносните воини в Алагезия, ала не е коравосърдечен, нито жесток. Роран обаче е направен от по-суров материал. Надявам се никога да не се изправи срещу мен; за да спра такъв човек, трябва да го унищожа“.

Тя провери превръзките си и когато се увери, че още са чисти, повика Фарика и й нареди да донесе някаква храна. След като прислужницата изпълни заповедта и излезе от шатрата, водачката на Варден даде знак на Елва, която излезе от скривалището си зад фалшивата стена в задната част на шатрата. Двете споделиха закуската в тази късна сутрин.

Насуада прекара следващите няколко часа в преглед на последните справки за инвентара на Варден, преценявайки колко каруци ще са й нужни, за да премести хората си по на север, както и в изчисление на финансите на армията. Изпрати послания на джуджетата и ургалите, нареди на ковачите да увеличат производството на върхове на копия, заплаши Съвета на старейшините, че ще го разпусне — както правеше почти всяка седмица, — и изобщо се занимаваше с ежедневната работа на Варден. После заедно с Елва се качи на своя жребец Буревестник и се срещна с Триана, която бе заловила и тъкмо разпитваше член на Черната ръка — шпионската мрежа на Галбаторикс.

Когато двете с Елва излязоха от палатката на магьосницата, Насуада забеляза някакво вълнение на север. Чу викове и възгласи, а после откъм палатките се появи мъж, тичащ към нея. Стражите й безмълвно образуваха стегнат кръг около нея, освен единия ургал, който застана на пътя на бегача и вдигна тоягата си. Мъжът се закова пред огромния воин и дишайки на пресекулки, извика:

— Лейди Насуада! Елфите дойдоха! Елфите са тук!

За един безумен миг Насуада си помисли, че той говори за кралица Исланзади и армията й, ала после си спомни, че елфическата владетелка е близо до Сеунон и дори елфите не можеха да придвижат армия през цяла Алагезия за по-малко от седмица. „Това трябва да са дванадесетте заклинатели, които Исланзади е изпратила да защитават Ерагон“.

— Бързо, доведете коня ми — каза тя и щракна с пръсти.

Ръцете я заболяха, докато яхаше Буревестник. Изчака само колкото най-близкият ургал да й подаде Елва, а после пришпори жребеца. Усети как мускулите му се напрегнаха, когато той се понесе в галоп. Младата жена се приведе ниско над врата му и препусна по неравната пътека между две редици палатки, като избягваше хора и животни, и прескочи една бъчва с дъждовна вода, която се изпречи на пътя й. Войниците не се ядосваха; те се смееха и тичаха след нея, за да видят елфите със собствените си очи.

Когато стигна до северния вход на лагера, двете с Елва слязоха от коня и огледаха хоризонта за някакво движение.

— Там — каза момиченцето и посочи с пръст.

Иззад малка хвойнова горичка, намираща се на около три километра от лагера, се появиха дванадесет високи и слаби фигури, чиито очертания трептяха в утринната мараня. Елфите тичаха в синхрон толкова леко и бързо, че краката им не вдигаха прах и изглеждаше така, все едно летяха над земята. Кожата на Насуада настръхна. Скоростта им бе едновременно красива и неестествена. Те й напомняха за глутница хищници, преследващи плячката си. Изпита същото чувство за опасност, както когато видя един Шрг — гигантски вълк — в планините Беор.

— Впечатляващи са, нали?

Насуада се стресна, като видя, че Анджела стои до нея. Беше едновременно подразнена и озадачена от това, че знахарката бе успяла да се прокрадне незабелязано. Искаше й се Елва да я бе предупредила.

— Как успяваш винаги да си в предните редици, когато предстои да се случи нещо интересно?

— Ами обичам да зная какво става и затова толкова бързам да съм на мястото, вместо да чакам някой да ми разказва после. Освен това хората винаги пропускат най-важната информация, като например дали показалецът на новодошлия е по-дълъг от безименния му пръст, или дали има магически щит, който да го пази, или дали магарето, което язди, има плешивина във формата на петльова глава. Не мислиш ли?

Насуада се намръщи.

— Ти никога не разкриваш тайните си, нали?

— Е, че какво добро би излязло от това? Всички ще се разпищят за някаква мизерна магийка и ще трябва да прекарам часове в опити да обяснявам, а накрая крал Орин ще иска да ми отсече главата и ще трябва да се боря с половината ти заклинатели по време на бягството си. Просто не си струва усилието, ако питаш мен.

— Отговорът ти не вдъхва особено доверие. Но…

— Това е, защото си твърде сериозна, лейди Найтстолкър.

— Кажи ми все пак — настоя Насуада, — защо би искала да знаеш дали някой язди магаре с плешивина във формата на петльова глава?

— А, това ли? Ами собственикът на въпросното магаре ми отмъкна с измама три копчета и много интересно парче омагьосан кристал на игра на ашици[3].

— Измамил е теб?

Анджела облиза устни, очевидно подразнена.

— Ашиците бяха подправени. Аз ги смених незабелязано, но после той ги е подменил със свои, когато се бях разсеяла… Още не съм съвсем сигурна как точно ме изигра.

— Значи и двамата сте лъгали.

— Това беше ценен кристал! Освен това как можеш да измамиш измамник?

Преди Насуада да успее да отговори, шестима Нощни ястреби дотичаха с гръм и трясък откъм лагера и заеха позиции около нея. Тя прикри отвращението си, когато я облъхна миризмата от запотените им тела. Специално тази на двамата ургали се усещаше много силно. После за нейна изненада към нея се приближи капитанът на смяната — набит мъж с гърбав нос на име Гарвен.

— Милейди, мога ли да поговоря с вас насаме? — Той говореше през зъби, сякаш се мъчеше да удържи някаква силна емоция.

Анджела и Елва погледнаха Насуада за потвърждение, че иска да се отдалечат. Тя кимна и те поеха на запад към река Джийт. Щом се убеди, че не могат да я чуят, започна да говори, ала Гарвен я прекъсна, възкликвайки:

— Мътните го взели, лейди Насуада, не трябваше да ни оставяте по този начин!

— Спокойствие, капитане — отвърна тя. — Рискът бе съвсем незначителен и смятах, че е важно да бъда тук, за да посрещна елфите.

Плетената ризница на Гарвен изшумоля, когато той удари бедрото си с юмрук.

— Незначителен риск? Преди по-малко от час получихте доказателство, че Галбаторикс все още има агенти, скрити сред нас. Могъл е да вкарва свои хора отново и отново и все пак вие сметнахте за уместно да изоставите ескорта си и да се втурнете в дива езда сред армия от потенциални убийци! Забравихте ли нападението в Аберон или как Близнаците убиха баща ви?

— Капитан Гарвен! Позволявате си твърде много.

— Ще си позволя още повече, ако това означава да осигуря безопасността ви.

Насуада забеляза, че елфите са преполовили разстоянието между тях и лагера. Ядосана и нетърпелива да приключи разговора, тя каза:

— Не съм лишена от защита, капитане.

Очите на мъжа за момент се насочиха към Елва.

— Така и подозирахме, милейди. — Последва пауза, сякаш той се надяваше, че водачката на Варден ще му даде още информация. Когато тя не продума, Гарвен продължи: — Ако наистина сте в безопасност, значи съм сгрешил с обвинението си, че сте безразсъдна, и моля за извинение. И все пак безопасността и привидната безопасност са две различни неща. За да бъдем ефикасни ние, Нощните ястреби, трябва да бъдем най-умните, най-коравите и най-свирепите воини на света и хората трябва да вярват, че сме такива. Трябва да смятат, че ако се опитат да ви промушат или да ви прострелят с арбалет, или да използват магия срещу вас, ние ще ги спрем. Ако вярват, че шансът им да ви убият е същият, какъвто има мишка срещу дракон, тогава може и да приемат идеята за безнадеждна, а ние ще сме предотвратили нападението, без дори да си мръднем пръста.

Не можем да надвием всичките ви врагове, лейди Насуада. За това е нужна армия. Дори Ерагон не може да ви спаси, ако всички, които желаят вашата смърт, имат смелостта да последват омразата си. Може да оцелеете при сто или хиляда опита за покушение срещу вас, но накрая някой ще успее. Единственият начин да попречим това да се случи е, като убедим повечето ви врагове, че никога не биха могли да преодолеят Нощните ястреби. Репутацията ни може да ви пази също толкова добре, колкото мечовете и броните ни. Така че само вредите на тази репутация, когато хората ви виждат да яздите без нас. Без съмнение сме изглеждали като пълни глупаци, докато отчаяно се опитвахме да ви догоним. Защото, милейди, ако вие не ни уважавате, защо трябва някой друг да го прави? — Гарвен се приближи по-близо и снижи глас. — Ние с радост ще умрем за вас, ако се наложи. В замяна искаме само да ни позволите да изпълним дълга си. Не е много голяма услуга, не мислите ли? А може да дойде ден, когато ще сте благодарна, че сме тук. Другата ви защита е човешко същество, което значи, че не е безгрешно, каквито и свръхестествени сили да притежава. Тя не е положила същите клетви на древния език, които сме положили ние, Нощните ястреби. Лоялността й може да се промени и ще е добре да обмислите съдбата си, ако тя се обърне срещу вас. Нощните ястреби никога няма да ви предадат. Ние сме ваши, лейди Насуада, изцяло и безпрекословно. Така че, моля ви, позволете ни да вършим онова, което се очаква от нас… Позволете ни да ви защитаваме.

Първоначално Насуада не обръщаше внимание на аргументите му, но красноречието и яснотата на мисълта му я впечатлиха. Замисли се, че може би това е мъж, когото би могла да използва и другаде.

— Виждам, че Йормундур ме е заобиколил с воини, които умеят да използват езиците си не по-зле от мечовете — каза тя с усмивка.

— Милейди.

— Прав сте. Не трябваше да ви оставям и се извинявам. Това беше безразсъдно и необмислено. Все още не съм свикнала да имам стража по всяко време на денонощието и понякога забравям, че не мога да се движа със свободата, която имах някога. Имате думата ми, капитан Гарвен, че това няма да се повтори. И аз, както и вие, не искам да уронвам престижа на Нощните ястреби.

— Благодаря ви, милейди.

Насуада отново се обърна към елфите, ала те се бяха скрили от поглед в коритото на пресъхналия поток, който се намираше на четиристотин метра от лагера.

— Знаете ли, Гарвен, че само преди миг вие май измислихте девиз на Нощните ястреби?

— Нима? Ако е така, не мога да си спомня.

— Така е. Думите ви бяха „най-умните, най-коравите и най-свирепите“. Това е чудесен девиз, макар и може би без „и“-то. Ако другите Нощни ястреби го одобрят, трябва да накарате Триана да преведе фразата на древния език и ще наредя да я гравират на щитовете ви и да я избродират на знамената ви.

— Много сте щедра, милейди. Когато се върнем в палатките си, ще обсъдя въпроса с Йормундур и другите капитани. Само че…

Той се поколеба и Насуада веднага се досети какво го тревожи:

— Безпокоите се, че подобен девиз може би е твърде груб за мъже с вашия ранг и бихте предпочели нещо по-благородно и възвишено, права ли съм?

— Именно, милейди — отвърна мъжът и на лицето му се изписа облекчение.

— Това е основателна тревога, предполагам. Нощните ястреби представят Варден и при изпълнението на дълга си трябва да общуват с изтъкнати личности от всякакви раси и рангове. Ще бъде жалко, ако създават погрешно впечатление… Добре, оставям на вас и другарите ви да измислите подходящ девиз. Убедена съм, че ще свършите чудесна работа.

В този момент дванадесетте елфи се показаха от сухото дере и Гарвен, след като изказа тихо още веднъж благодарността си, се оттегли на подходящо разстояние от Насуада. Тя се подготви за кралско посрещане и даде знак на Анджела и Елва да се върнат.

От неколкостотин крачки разстояние водачът на елфите изглеждаше черен като въглен от глава до пети. В началото водачката на Варден предположи, че е с тъмна кожа като нея и носи черни дрехи, ала щом той се приближи по-близо, видя, че елфът носи само набедрена превръзка и колан от някаква плетена материя, на който бе окачена кесия. Останалата част от тялото му бе покрита с тъмносиня козина, която блестеше под слънчевата светлина. Като цяло козината бе дълга около сантиметър и половина. Приличаше на гладка и гъвкава броня, която повтаряше формата и движението на мускулите под нея, ала на глезените и долната страна на предмишниците му ставаше дълга почти пет сантиметра, а между плешките му имаше рошава грива, която стърчеше на цяла длан от тялото му и се спускаше по гърба до основата на гръбнака. Неравен бретон скриваше челото му, а от върховете на заострените му уши растяха косми като на котка, ала иначе козината по лицето му бе толкова къса и загладена, че само цветът й разкриваше съществуването й. Очите му бяха яркожълти. Вместо човешки нокти, от всеки от средните му пръсти се подаваше по един животински. И когато елфът спря пред нея, Насуада забеляза, че той излъчва странна миризма: солена и леко лютива, като на суха хвойна, намаслена кожа и дим. Беше толкова силна и очевидно мъжка, че водачката на Варден почувства как я заливат едновременно горещи и студени вълни; тя настръхна от напрежение и се изчерви, и бе доволна, че това няма да си проличи заради цвета на кожата й.

Останалите елфи отговаряха повече на очакванията й: с черти и фигури, сходни с тези на Аря, с къси туники в тъмнооранжево и борово-зелено. Бяха шестима мъже и шест жени. Всички имаха гарвановочерни коси, освен две от жените, чиито коси имаха цвета на звездна светлина. Беше невъзможно да се определи възрастта им, защото лицата им бяха гладки и без никакви бръчки. Това бяха първите елфи, които Насуада срещаше, ако се изключеше Аря, и тя нямаше търпение да научи дали познайничката й е типична представителка на расата си.

Като докосна първите си два пръста до устните, водачът се поклони, следван от спътниците си, а после изви дясната си ръка пред гърдите и каза:

— Поздрави и благопожелания, Насуада, дъще на Аджихад. Атра естерни онто телдуин.

Акцентът му бе по-изразен от този на Аря; произнасяше думите ритмично и напевно, което придаваше мелодичност на говора му.

— Атра ду евариня оно варда — отвърна водачката на Варден, както я бе учила Аря.

Елфът се усмихна, разкривайки зъби, които бяха по-остри от обичайното.

— Аз съм Бльодгарм, син на Илдрид Красивия. — Той представи и другите елфи, преди да продължи. — Носим добри вести от кралица Исланзади; миналата нощ заклинателите ни са успели да унищожат портите на Сеунон. Докато разговаряме, армиите ни напредват по улиците към кулата, където се е барикадирал лорд Тарант. Малцина още ни се опълчват, ала градът е паднал и скоро ще имаме пълен контрол над него.

При тази новина стражите на Насуада и останалите Варден, събрани зад нея, избухнаха в ликуващи викове. Тя също се зарадва на победата, ала после настроението й бе помрачено от чувството за тревога, което изпита, като си представи елфите — особено такива силни като Бльодгарм — да нахлуват в човешки домове. „Какви неземни сили отприщих?“ — зачуди се тя.

— Това наистина са добри новини — каза Насуада. — И аз се радвам да ги чуя. Щом е завладян Сеунон, значи сме много по-близо до Уру’баен, а оттам — до Галбаторикс и изпълнението на целите ни. — После продължи с по-тих глас: — Вярвам, че кралица Исланзади ще бъде внимателна към народа на Сеунон, с онези, които не обичат Галбаторикс, ала нямат средствата и смелостта да се опълчат на Империята.

— Кралица Исланзади е внимателна и милостива към своите поданици, дори ако са поданици по принуда, ала всеки, който посмее да ни се опълчи, ще бъде пометен като мъртво листо от есенна буря.

— Не бих очаквала нищо по-малко от раса, древна и могъща като вашата — отвърна водачката на Варден.

След като изпълни изискванията на учтивостта с още няколко учтиви реплики, звучащи все по-тривиално, тя прецени, че е уместно да се поинтересува за причината за посещението на елфите. Като нареди на събралата се тълпа да се разпръсне, Насуада каза:

— Доколкото разбирам, мисията ви тук е да защитавате Ерагон и Сапфира, права ли съм?

— Права сте, Насуада Свит-кона. И ни е известно, че той все още се намира в пределите на Империята, но скоро ще се върне.

— А известно ли ви е, че Аря тръгна да го търси и сега двамата пътуват заедно?

Ушите на Бльодгарм трепнаха.

— Информираха ни и за това. Неприятно е, че и двамата са в такава опасност, но се надяваме да не ги застигне беда.

— Тогава какво възнамерявате да правите? Ще ги потърсите ли, за да ги придружите по обратния път към Варден? Или ще останете и ще ги чакате с надеждата, че Ерагон и Аря могат да се защитят от слугите на Галбаторикс?

— Ще останем като ваши гости, Насуада, дъще на Аджихад. Ерагон и Аря са в безопасност, стига да избягват хората. Ако се присъединим към тях в Империята, само ще привлечем ненужно внимание. При тези обстоятелства изглежда най-разумно да останем там, където можем да сторим добро. Галбаторикс най-вероятно ще удари тук, при Варден, и ако го направи, и Торн, и Муртаг се появят отново, Сапфира ще се нуждае от помощта на всички ни, за да ги отблъсне.

Насуада беше изненадана.

— Ерагон каза, че сте сред най-могъщите заклинатели на расата си, ала наистина ли имате силата да отблъснете тази прокълната двойка? Подобно на Галбаторикс, тяхната сила е далеч по-голяма от тази на обикновените Ездачи.

— С помощта на Сапфира — да, вярваме, че можем да се мерим с Торн и Муртаг, и дори да ги надвием. Знаем на какво са способни Клетвопрестъпниците и макар че Галбаторикс вероятно е направил Торн и Муртаг по-силни от всеки отделен член на тяхната група, той със сигурност не би ги превърнал в свои равни. Поне в това отношение страхът му от предателство е в наша полза. Дори трима Клетвопрестъпници не биха могли да надвият нас дванадесетимата и един дракон. Така че сме уверени, че можем да удържим фронта срещу всеки, освен срещу Галбаторикс.

— Това е окуражаващо. След поражението на Ерагон от Муртаг се чудех дали не трябва да отстъпим и да се крием, докато силата му не се увеличи. Уверенията ви ме убеждават, че не сме изгубили всяка надежда. Може и да не знаем още как да убием самия Галбаторикс, но докато не съборим портите на цитаделата му в Уру’баен или докато той не реши да долети на гърба на Шруйкан и да се изправи срещу нас на бойното поле, нищо няма да ни спре. — Тя замълча за момент. — Не сте ми дали основание да се съмнявам във вас, Бльодгарм, но преди да влезете в лагера ни, трябва да ви помоля да позволите на хората ми да докоснат умовете ви, за да потвърдят, че наистина сте елфи, а не маскирани хора, изпратени от Галбаторикс. Неприятно ми е да отправям подобно искане, ала постоянно имаме проблеми с шпиони и предатели и не смеем да приемем никого само на базата на честната му дума. Нямам намерение да ви обидя, но войната ни научи, че тези предпазни мерки са необходими. Със сигурност вие, които сте обградили целия Ду Велденварден със защитни магии, ще разберете основанията ми. Така че ви питам отново — ще се съгласите ли?

Очите на Бльодгарм гледаха свирепо, а зъбите му бяха тревожно остри, когато той отговори:

— В по-голямата си част дърветата в Ду Велденварден имат иглички, а не листа. Изпитайте ни, щом е нужно, но ви предупреждавам, че на когото и да възложите задачата, трябва много да внимава да не се гмурне твърде надълбоко в умовете ни, за да не изгуби разсъдъка си. За смъртните е опасно да бродят сред мислите ни; те лесно могат да се изгубят и да не успеят да се върнат в телата си. А и тайните ни не са достъпни за всеобщо наблюдение.

Насуада разбра. Елфите щяха да унищожат всеки, който си позволеше да навлезе в забранена територия.

— Капитан Гарвен — каза тя.

Воинът пристъпи напред с изражението на човек, приближаващ смъртта си. Той застана пред Бльодгарм, затвори очи и се намръщи съсредоточено, докато претърсваше съзнанието на елфа. Водачката на Варден захапа отвътре долната си устна, докато гледаше. Когато беше дете, един еднокрак мъж на име Харгроув я бе научил как да крие мислите си от телепати и как да блокира и отблъсква умствените им остриета. Момичето се бе оказало превъзходно и в двете умения и въпреки че никога не бе успяла да се свърже с нечий чужд разум, тя бе прекрасно запозната с принципите. Така че разбираше трудностите и деликатността на онова, което Гарвен се опитваше да стори — изпитание, което ставаше още по-трудно заради странното естество на елфите.

Анджела се наведе към нея и прошепна:

— Трябваше да пратиш мен да ги проверя. Щеше да бъде по-безопасно.

— Може би — отвърна Насуада.

Въпреки цялата помощ, която билкарката бе оказала лично на нея и на Варден като цяло, тя все още не се чувстваше комфортно да разчита на нея за по-официални дела.

В продължение на още няколко мига Гарвен продължи усилията си, а после очите му се отвориха рязко и той издиша шумно. Вратът и лицето му се бяха зачервили от усилието и зениците му бяха разширени, сякаш беше нощ. В рязък контраст с него, Бльодгарм изглеждаше напълно спокоен — козината му бе гладка, дишаше равномерно, а по устните му се четеше лека развеселена усмивка.

— Е? — попита Насуада.

На Гарвен сякаш му отне известно време, докато чуе въпроса й, а после набитият капитан с гърбав нос отговори:

— Той не е човек, милейди. В това не се съмнявам. Изобщо не се съмнявам.

Доволна, но и разтревожена, защото в отговора му имаше нещо смущаващо резервирано, водачката на Варден каза:

— Много добре. Продължавайте.

След това на Гарвен му отнемаше все по-малко и по-малко време да прегледа всеки елф, а с последния в групата прекара по-малко от пет секунди. Насуада го наблюдаваше внимателно по време на операцията и видя как пръстите му побеляваха, сякаш обезкървени, а кожата по слепоочията му хлътваше в черепа като тъпанчета на жаба, а лицето му добиваше безжизненото изражение на човек, плуващ дълбоко под вода.

Като приключи задачата си, капитанът се върна на мястото си до нея. Струваше й се променен. Първоначалната му решителност и свирепият му дух бяха отстъпили пред замаяния вид на сомнамбул и макар да я погледна, когато го попита дали е добре, отговори й с толкова равен глас, че тя изпита чувството, че духът му е някъде надалеч, бродещ сред прашните слънчеви поляни в дълбините на мистериозната елфическа гора. Насуада се надяваше, че той скоро ще се оправи. В противен случай щеше да помоли Ерагон или Анджела, а може би и двамата заедно, да се погрижат за него. Докато състоянието му не се подобреше, тя реши, че той не бива да служи като член на Нощните ястреби; Йормундур щеше да му възложи нещо просто за вършене, за да не й се налага да изпитва вина, че му е причинила допълнително нараняване, а воинът щеше поне да има възможност да се наслаждава на каквито и видения да му бе дал контактът с елфите.

Изпитвайки горчилка от загубата си и бясна както на себе си, така и на елфите, Галбаторикс и Империята, задето са я принудили на тази жертва, Насуада с мъка запази спокойния тон и добрите си маниери:

— Когато споменахте за опасност, Бльодгарм, щеше да е добре да отбележите, че и онези, които се връщат в телата си, не остават невредими.

— Добре съм, милейди — каза Гарвен. Протестът му бе толкова слаб и незаинтересован, че почти никой не го забеляза, и това само усили гнева на водачката на Варден.

По козината на врата на елфа пробягаха вълнички.

— Извинявам се, ако преди не съм обяснил ясно. Не ни винете за станалото обаче — ние не можем да избегнем природата си. Не винете и себе си, защото живеем в епоха на подозрения. Ако ни бяхте пуснали без проверка, това щеше да е немарливост от ваша страна. Жалко, че подобен неприятен инцидент помрачава тази историческа среща на нашите два народа, но сега поне можете да бъдете спокойна, че знаете какво представляваме: елфи от Ду Велденварден.

Нов облак от мускусната му миризма се понесе около Насуада и въпреки че все още беше бясна, ставите й омекнаха и умът й се изпълни с мисли за будоари с копринени драперии, чаши черешово вино и тъжните джуджешки песни, които бе чувала да ехтят из празните коридори на Тронхайм. Разсеяна, тя каза:

— Иска ми се Ерагон или Аря да бяха тук, защото те можеха да надникнат в умовете ви, без да се боят, че ще изгубят разсъдъка си.

Отново се поддаде на силното привличане на миризмата на Бльодгарм. Тя си представи какво би било усещането да прокара ръце през гривата му. Върна се към действителността едва когато Елва дръпна лявата й ръка и я принуди да се наведе, за да може детето магьосница да прошепне в ухото й с дрезгав глас:

— Пчелинок[4]. Съсредоточи се върху вкуса на пчелинока.

Следвайки съвета й, Насуада призова спомена от миналата година, когато бе изяла бонбон от пчелинок по време на един от пировете на крал Хротгар. Дори само мисълта за парливия вкус на растението накара устата й да пресъхне и отблъсна изкусителните качества на миризмата на елфа. Тя се опита да прикрие липсата си на концентрация, казвайки:

— Младата ми спътничка се чуди защо изглеждате така различен от останалите елфи. Трябва да призная, че и аз изпитвам известно любопитство по въпроса. Видът ви не съвпада с онова, което сме свикнали да очакваме от вашата раса. Ще бъдете ли така любезен да споделите причините за по-животинските ви черти?

По козината на Бльодгарм пробягаха блестящи вълнички, когато той сви рамене.

— Тази форма ми достави най-голямо удоволствие. Някои пишат поеми за слънцето и луната, други отглеждат цветя или строят величествени сгради, или композират музика. Колкото и да ценя тези различни форми на изкуството, аз самият вярвам, че истинската красота съществува единствено в зъба на вълка, козината на горската котка и окото на орела. Така че приех тези черти у себе си. След още сто години може да изгубя интерес към сухоземните зверове и вместо това да реша, че морските символизират всичко красиво. Тогава ще се покрия с люспи, ще превърна ръцете си в перки, а краката — в опашка, и ще изчезна под повърхността на вълните, за да не се върна никога повече в Алагезия.

Ако елфът се шегуваше, както предполагаше Насуада, то той не показа никакви признаци за това. Всъщност точно обратното — изглеждаше толкова сериозен, че тя се зачуди дали не й се подиграва.

— Наистина много интересно — каза внимателно младата жена. — Надявам се подтикът да се превърнете в риба да не ви озари в близкото бъдеще, защото имаме нужда от вас на сушата. Разбира се, ако Галбаторикс реши да пороби и акулите, и дънните риби… е, тогава един заклинател, който може да диша под вода, ще свърши добра работа.

Без предупреждение и дванадесетте елфа изпълниха въздуха с ведрия си и звънлив смях, а птиците на повече от километър околовръст внезапно зачуруликаха. Звукът на радостта им бе като вода, падаща върху кристал. Насуада неволно се усмихна, а около себе си видя подобни изражения и на лицата на стражите й. Дори двамата ургали изглеждаха замаяни от щастие. А когато елфите притихнаха и светът отново стана обикновен, младата жена изпита тъга като по избледняващ сън. Сълзи премрежиха погледа й за няколко мига, а после и те изчезнаха.

Бльодгарм се усмихна за пръв път, представлявайки едновременно красива и ужасяваща гледка, а после каза:

— За нас ще бъде чест да служим редом с красива, способна и остроумна жена като вас, лейди Насуада. В скоро време, когато задълженията ви го позволяват, за мен ще бъде удоволствие да ви науча да играете на нашата игра с руни. Сигурен съм, че ще бъдете достоен противник.

Внезапната смяна на поведението на елфите напомни на Насуада за дума, която често бе чувала джуджетата да използват, за да ги опишат: своенравни. Когато беше момиче, това й се струваше съвсем невинно описание — то само подсилваше представата й за елфите като за създания, които прехвръкват от една наслада на друга като феи в цветна градина, — ала сега разбираше, че онова, което са имали предвид джуджетата, всъщност е било: „Внимавай! Внимавай, защото никога не знаеш какво може да стори един елф“. Тя въздъхна мислено, депресирана от перспективата да й се налага да се справя с още една група създания, решена да я манипулира заради собствените си интереси. „Животът винаги ли е толкова сложен? — зачуди се. — Или аз сама си го правя такъв?“

Видя, че крал Орин се задава откъм лагера, яздейки начело на огромна свита от благородници, придворни, високопоставени и по-ниско поставени чиновници, съветници, помощници, слуги, стражи и цяла армия от други хора, чиято самоличност не си направи труда да открие. В същото време от запад, спускайки се с разперени криле, се приближаваше Сапфира. Подготвяйки се за шумната дандания, която щеше да ги погълне всеки миг, Насуада каза:

— Може да изминат няколко месеца, докато бъда в състояние да приема предложението ви, Бльодгарм, но въпреки това го оценявам. За мен ще бъде удоволствие да се разсея с някоя игра след дългия работен ден. Засега обаче това ще остане само едно отсрочено удоволствие. Всеки миг цялата тежест на човешкото общество ще се стовари върху вас. Предлагам да се подготвите за лавина от имена, въпроси и молби. Ние, хората, сме любопитна пасмина и никой от нас не е виждал толкова много елфи преди.

— Подготвени сме за това, лейди Насуада — отвърна Бльодгарм.

Когато шумната кавалкада на крал Орин се приближи, а Сапфира се подготви да кацне, смачквайки тревата с вятъра, вдигнат от крилете й, последната мисъл на Насуада беше: „О, богове! Ще трябва да назнача цял батальон да пази Бльодгарм, за да не бъде разкъсан от жените в лагера. И дори това може да не разреши проблема!“

Милост, Драконови ездачо

Следобеда в деня, след като напуснаха Ийсткрофт, Ерагон усети патрул от петнадесет войника пред тях.

Спомена го на Аря и тя кимна.

— И аз ги забелязах.

Никой от двамата не изрази някаква тревога, ала притеснението започна да гризе Ездача, а забеляза, че и веждите на елфката са свити в свирепа гримаса.

Земята около тях бе открита и равна и не предлагаше никакво укритие. И преди се бяха сблъсквали с войнишки отряди, но винаги в компанията на други пътници. Сега бяха сами насред едва различимия път.

— Можем да изкопаем дупка с магия, да я покрием с храсти и да се крием в нея, докато не си тръгнат — каза Ерагон.

Аря поклати глава, без да забави ход.

— И какво ще правим с излишната пръст? Ще си помислят, че са открили най-голямата язовича бърлога в историята. Освен това предпочитам да си запазим силите за тичане.

Ерагон изсумтя. „Не съм сигурен за колко още километри тичане имам сили“. Не беше задъхан, ала неспирното ходене го изтощаваше. Коленете го боляха, глезените му смъдяха, левият му палец бе зачервен и подут, а по петите му не спираха да се появяват мехури, колкото и здраво да връзваше ботушите си. Предната нощ бе излекувал няколко от болежките, които го тормозеха, и макар това да му донесе известно облекчение, магиите само подсилиха изтощението му.

Патрулът бе видим под формата на стълбче прах половин час преди двамата да могат да различат фигурите на мъжете и конете в основата на жълтия облак. Тъй като Ерагон и Аря имаха по-остро зрение от повечето хора, беше малко вероятно конниците да успеят да ги видят от това разстояние, така че те продължиха да тичат още десетина минути. После спряха. Елфката извади полата от раницата си и я облече върху панталоните, които носеше по време на тичането. Ерагон пък прибра пръстена на Бром в своята раница и изцапа дясната си длан с кал, за да скрие сребристия белег Гедвей игнасия. После продължиха пътя си с наведени глави и превити рамене, като влачеха крака. Ако всичко минеше добре, войниците щяха да ги сметнат просто за още двама бежанци.

Въпреки че младият Ездач усещаше тътена на приближаващите копита и чуваше виковете на мъжете, направляващи жребците си, мина почти час, докато двете групи се срещнат сред обширната равнина. Когато това стана, Ерагон и Аря се отместиха от пътя и останаха намясто, загледани в земята. Ерагон зърна изпод вежди конски крака, когато първите ездачи преминаха в галоп край тях, ала после задушаващ облак прах ги обгърна и скри останалите конници от патрула. Прахолякът бе толкова гъст, че му се наложи да затвори очи. Той се заслуша внимателно и започна да брои, докато не бе сигурен, че повече от половината патрул е отминал. „Няма да си направят труда да ни разпитват!“ — помисли си.

Радостта му обаче бе краткотрайна. Миг по-късно някой в прашната вихрушка извика:

— Отряд, стой!

Разнесе се хор от „Хей, спокойно“ и „Намясто, Нелс“, докато петнадесетината мъже удържаха конете си, за да се подредят в кръг около Ерагон и Аря. Преди войниците да са завършили маневрата и въздухът да се прочисти, Ерагон взе едно по-едро камъче от земята и пак се изправи.

— Не мърдай! — изсъска елфката.

Докато чакаше войниците да разкрият намеренията си, Ездача се помъчи да успокои бясно туптящото си сърце, повтаряйки си наум историята, която двамата с Аря бяха измислили като обяснение за присъствието си толкова близо до границата със Сурда. Усилията му се провалиха, защото въпреки силата, обучението, знанието за спечелените битки и половин дузината защитни заклинания, които го пазеха, плътта му оставаше убедена, че го очаква непосредствено нараняване или смърт. Стомахът му се сви на кълбо, гърлото му пресъхна, а крайниците му омекнаха. „О, хайде по-бързо, де!“ — помисли си Ерагон. Копнееше да разкъса нещо на парчета, сякаш актът на разрушение би облекчил напрежението, което се трупаше в него, ала този подтик само засили нервността му, защото не смееше да помръдне. Единственото, което го крепеше, бе присъствието на Аря. По-скоро щеше да си отреже ръката, отколкото да допусне тя да го помисли за страхливец. И въпреки че самата елфка беше могъщ воин, той изпитваше желание да я защитава.

Гласът, който бе наредил на патрула да спре, отново се разнесе:

— Покажете си лицата!

Ездача вдигна глава и видя пред тях мъж на дорест кавалерийски кон, подпрял облечените си в ръкавици ръце на лъка на седлото си. Имаше огромен къдрав мустак, чиито краища стърчаха на почти двадесет сантиметра от двете страни на устата му, който беше в рязък контраст с правата коса, стигаща до раменете му. Как такова масивно „творение“ от косми издържаше на собствената си тежест, бе пълна мистерия за Ерагон, особено при положение че изглеждаше лишено от блясък и очевидно не беше намазано с восък.

Другите войници държаха копия, насочени към него и Аря. Бяха така потънали в прах, че пламъците, избродирани върху туниките им, дори не се виждаха.

— И така — каза мъжът и мустакът му подскочи като разбалансирана везна. — Кои сте вие? Къде отивате? И какво правите в кралските земи? — После махна с ръка. — Не, не си правете труда да отговаряте. Няма значение. Нищо няма значение в днешно време. Светът отива към края си, а ние прахосваме дните си в разпитване на селяни. Ха! Суеверна паплач, която се щура от място на място, поглъща всичката храна в страната и се размножава с убийствена скорост. В имението на баща ми до Уру’баен щяхме да нашибаме с пръчки такива като вас, ако ви хванем да бродите наоколо без позволение, а ако научим, че сте откраднали нещо от господаря си, щяхме да ви обесим. Каквото и да искате да ми кажете, ще е лъжа. Винаги е лъжа…

Какво носиш в оная раница, а? Сигурно храна и одеяла, но може би и някой златен свещник. Сребърни прибори от заключения шкаф? Тайни писма за Варден? Кажи де? Езика ли си глътна? Е, скоро ще разберем. Лангуорд, я виж какви съкровища можеш да изровиш от онази раница, бъди добро момче.

Ерагон залитна напред, когато един от войниците го удари по гърба с дръжката на копието си. Бе увил бронята си в дрипи, за да попречи на парчетата да се търкат едно в друго. Платът обаче бе твърде тънък, за да поеме силата на удара и да заглуши дрънченето.

— Охо! — възкликна мъжът с мустака.

Войникът сграбчи Ерагон изотзад, отвори капака на раницата му и извади ризницата.

— Вижте, сър!

Мъжът с мустака се усмихна възторжено.

— Броня! И при това с фина изработка. Даже много фина, ако питате мен. О, вие наистина сте пълни с изненади. Отиваш да се присъединиш към Варден ли? Готвиш се за предателство и подмолна дейност, а? — На лицето му се изписа злоба. — Или си от ония, които позорят името на честните войници? Ако е така, то мисля, че си доста некадърен наемник; дори нямаш оръжие. Толкова ли щеше да се озориш да си издялаш някоя тояга, а? Хайде де! Отговори ми!

— Не, сър.

— Не, сър? Не ти е минало през ум, предполагам. Жалко, че трябва да приемаме такива слабоумни отрепки, ала до това ни е докарала тази трижди проклета война — да драпаме за остатъци.

— Къде да ме приемете, сър?

— Млък, невъзпитана твар! Никой не ти е дал позволение да говориш! — Мустаците му потрепериха. Мъжът направи знак с ръка. Пред погледа на Ерагон избухнаха искри, когато войникът отзад го удари по главата. — Независимо дали си крадец, предател, наемник, или просто глупак, съдбата ти е една и съща. Щом положиш клетвата си за вярност, няма да имаш друг избор, освен да се подчиняваш на Галбаторикс и онези, които говорят от негово име. Ние сме първата армия в историята, в която няма размирици. Няма малоумно плямпане за това какво трябва и не трябва да вършим. Само заповеди — ясни и точни. И ти ще се присъединиш към каузата ни. Ще получиш привилегията да помогнеш за осъществяването на величавото бъдеще, което предвижда нашият крал. Що се отнася до прелестната ти спътница, има и други начини, по които тя може да бъде полезна на Империята, нали? А сега ги вържете!

Тогава Ерагон разбра какво трябва да направи. Когато погледна към Аря, тя вече го гледаше със сурови и блеснали очи. Той примигна веднъж. Тя мигна в отговор. Ръката му се сви около камъчето.

Повечето войници, с които се бе сражавал в Пламтящите равнини, притежаваха някои основни защити, които да ги пазят от магическа атака, и той подозираше, че и тези мъже разполагат с такива. Беше уверен, че може да пробие или заобиколи всяко заклинание, измислено от магьосниците на Галбаторикс, ала това щеше да изисква повече време, отколкото имаше. Вместо това изпъна ръка и с рязко движение на китката хвърли камъка към мустакатия мъж.

То проби шлема му отстрани.

Преди войниците да успеят да реагират, Ездача се извъртя, изтръгна копието от ръцете на мъжа, който го бе ударил, и го използва, за да го събори от коня. Когато той падна, Ерагон го прониза в сърцето, строшавайки върха на копието в метала на нагръдника му. Младежът пусна оръжието и отскочи назад с тяло, почти успоредно на земята, докато се гмуркаше под седем копия, полетели към мястото, където бе стоял допреди миг. Смъртоносните остриета прелетяха над него, докато падаше.

В мига, в който младият Ездач бе хвърлил камъчето, Аря се бе стрелнала към най-близкия до нея кон, бе скочила на седлото и бе изритала войника в главата. Той се строполи на десетина метра оттам. После елфката заскача от кон на кон, избивайки войниците с колене, стъпала и длани, като демонстрираше невероятна грация и равновесие.

Когато Ерагон се приземи, острите камъни се забиха в корема му. Той се намръщи, но веднага скочи на крака. Четирима войници, слезли от конете си, се затичаха към него с извадени мечове. Атакуваха го едновременно. Той отскочи вдясно, сграбчи китката на първия, когато мъжът замахна с оръжието си, и го удари в мишницата. Войникът падна и остана на земята. Ездача се справи със следващите си двама противници, като изви главите им, прекършвайки вратовете им. Четвъртият войник дотогава бе толкова близо, тичайки с високо вдигнат меч, че Ерагон не можеше да го избегне.

Хванат в капан, той стори единственото, което можеше: удари мъжа в гърдите с цялата си сила. От мястото, където юмрукът му се стовари, бликнаха струйки кръв и пот. Ударът счупи ребрата на войника, запращайки го на три метра над земята, после той се стовари върху друг труп.

Ерагон изстена и се преви, стиснал болящата го ръка. Четири от кокалчетата му се бяха разместили и през разкъсаната кожа се виждаха сухожилия. „Мътните го взели!“ — изруга той наум, докато от раните потече топла кръв. Пръстите му отказаха да се движат и Ездача осъзна, че няма да може да си служи с тази ръка, докато не я излекува. Опасявайки се от нова атака, младежът се огледа за Аря и другите войници.

Конете се бяха разпръснали. Само трима войници бяха останали живи. Елфката се биеше с двама от тях на известно разстояние, докато третият бягаше на юг по пътя. Ерагон събра сили и се втурна след него. Когато скъси дистанцията помежду им, мъжът започна да се моли за милост, обещавайки, че няма да каже на никого за клането, и протегна ръце, за да покаже, че са празни. Щом Ездача го настигна, войникът кривна рязко встрани, а на няколко крачки смени отново посоката, бягайки напред-назад през полето като подплашен заек. През цялото време мъжът не спираше да се моли, а по бузите му се стичаха сълзи. Ломотеше, че е твърде млад, за да умира, че още не се е оженил и не е имал деца, че родителите му ще скърбят за него, че е бил принуден да влезе в армията и че това е едва петата му мисия, така че не можел ли Ерагон да го остави на мира?

— Какво имаш против мен? — изхлипа той. — Аз само правех, каквото ми наредят. Добър човек съм!

Младият Ездач се спря и се насили да каже:

— Не можеш да вървиш с нас. А и не можем да те оставим, защото ще хванеш някой кон и ще ни предадеш.

— Не, няма!

— Хората ще те питат какво е станало тук. Клетвата ти към Галбаторикс и Империята няма да ти позволи да излъжеш. Съжалявам, но не зная друг начин да те освободя от нея, освен…

— Защо правиш това? Ти си чудовище! — изпищя мъжът.

После, с изражение на най-чист ужас, той се опита да заобиколи Ерагон и да се върне на пътя. Ездача го догони след по-малко от десет крачки и докато войникът продължаваше да плаче и да моли милост, го стисна с лявата ръка за врата. Когато отпусна хватката си, човекът се строполи мъртъв в краката му.

Устата на Ерагон се изпълни с горчилка, докато гледаше отпуснатото лице на мъжа. „Винаги, когато убиваме някого, убиваме и частица от себе си“ — помисли си той. Разтреперан от шока, болката и самоненавистта, Ездача се върна при мястото, където бе започнал боят. Аря бе коленичила до един труп и миеше ръцете си с водата от тенекиената манерка, която бе носил войникът.

— Ще ми обясниш ли как можа да убиеш онзи човек, но не успя да нараниш Слоун? — попита елфката, като се изправи и го погледна открито.

Той равнодушно сви рамене.

— Този представляваше заплаха, а Слоун — не. Не е ли очевидно?

Аря помълча известно време.

— Би трябвало да бъде, но не е… Срам ме е да бъда поучавана от някой с толкова по-малко опит от мен. Може би съм била твърде сигурна, твърде уверена в собствения си избор.

Ерагон чуваше думите й, ала те нямаха никакъв смисъл за него, защото погледът му се насочи към труповете. „В това ли се е превърнал животът ми? — запита се той. — Неспирна поредица от битки?“

— Чувствам се като убиец.

— Разбирам колко е трудно — отвърна елфката. — Не забравяй, че си преживял съвсем малка част от онова, което означава да бъдеш Драконов ездач. В крайна сметка тази война ще приключи и ще разбереш, че дългът ти включва много повече от насилие. Ездачите не бяха просто воини, те бяха учители, лечители, мислители.

Челюстите му се стегнаха.

— Защо се бием с тези хора, Аря?

— Защото те са застанали между нас и Галбаторикс.

— Значи трябва да намерим начин да му нанесем директен удар.

— Не съществува такъв. Не можем да атакуваме Уру’баен, докато не победим армията му. И не можем да влезем в замъка му, докато не се справим с магическите и механичните капани, залагани в продължение на почти век.

— Трябва да има друг начин — промърмори Ерагон.

Той остана на мястото си, а елфката отиде да вдигне едно копие. Ала когато тя постави върха му под брадичката на един убит войник и го заби в черепа му, Ездача се втурна към нея и я изблъска настрана от трупа.

— Какво правиш? — извика той.

На лицето на Аря проблесна гняв.

— Ще ти простя това само защото си разстроен и не разсъждаваш трезво. Помисли, Ерагон! Денят е твърде напреднал, за да очакваш някой да те успокоява. Защо според теб е нужно това?

Отговорът изплува в ума му и той намусено отвърна:

— Ако не го направим, в Империята ще разберат, че повечето от войниците са били убити с голи ръце.

— Именно! Единствените, способни да го направят, са елфите, Ездачите и Кул. И тъй като всеки глупак ще прецени, че Кул не са отговорни за това, бързо ще се досетят, че сме в тази местност и след по-малко от ден Торн и Муртаг ще летят над главите ни и ще ни търсят. — Последва шляпащ звук, когато тя издърпа копието от тялото. Подаде му го и той го взе. — И мен тази задача ме отвращава не по-малко от теб, така че можеш да бъдеш полезен и да помогнеш.

Ерагон кимна. Аря си намери меч и двамата се заеха да направят така, че да изглежда, че патрулът е бил избит от обикновени воини. Работата беше противна, но свърши бързо, защото и двамата знаеха какви рани трябва да нанесат на мъжете, за да е успешна измамата, а и никой от тях не искаше да се мотае. Когато стигнаха до войника, чиито гърди бе пробил Ездача, елфката каза:

— Трудно можем да прикрием подобна рана. Ще трябва да го оставим така и да се надяваме някой да сметне, че го е стъпкал кон.

Те продължиха нататък. Последният войник, за когото се погрижиха, беше командирът на патрула. Сега мустакът му бе провиснал и разкъсан, напълно изгубил предишното си великолепие.

След като разшириха дупката от камъчето достатъчно, за да прилича на триъгълната рана, оставяна от боен чук, Ерагон се спря за момент, за да си отдъхне, размишлявайки над тъжния мустак на командира. После каза:

— Знаеш ли, той беше прав.

— За какво?

— Трябва ми оръжие, истинско оръжие. Трябва ми меч. — Той избърса длани в подгъва на туниката си и огледа равнината наоколо, броейки труповете. — Това е всичко, нали? Готови сме.

Ездача отиде да вземе бронята си, увия я отново в плата и я пъхна в раницата. После догони Аря на ниското хълмче, което бе изкачила.

— По-добре оттук нататък да избягваме пътищата — каза тя. — Не можем да рискуваме втора такава среща с хората на Галбаторикс. — Като посочи ранената му дясна ръка, която бе оцапала туниката му с кръв, елфката добави: — Погрижи се за това, преди да продължим. — Изобщо не му даде време да й отговори, а сграбчи парализираните му пръсти и каза: — Вайс хейл.

Той изстена неволно, когато пръстите му с пукане се върнаха на мястото си, а разкъсаните му сухожилия и раздраната му кожа възвърнаха целостта си. Когато магията приключи, Ерагон изпъна и сви дланта си няколко пъти, за да е сигурен, че е напълно излекувана.

— Благодаря ти.

Изненада се, че тя бе поела инициативата, когато сам бе способен да излекува раните си.

Елфката изглеждаше леко смутена. Тя отмести поглед към равнината и каза:

— Радвам се, че днес бе до мен, Ерагон.

— И аз, че ти бе до мен.

Аря му се усмихна бързо и несигурно. Те останаха още около минута на хълмчето. Никой от двамата не бързаше да продължи пътуването. Накрая тя въздъхна.

— Трябва да потегляме. Сенките се удължават и скоро някой друг ще се появи и ще вдигне врява, когато открие тази касапница.

Двамата се спуснаха по склона, насочиха се на югозапад по диагонал на пътя и затичаха по неравното обрасло с трева поле. Зад тях първите мършояди се заспускаха от небето.

Сенките на миналото

Тази нощ Ерагон стоя, загледан в малкия им огън, докато дъвчеше листо от глухарче. Вечерята им се състоеше от различни корени, семена и листа, които Аря бе събрала от околността. Сурови и неподправени, те нямаха особено добър вкус, ала Ездача се въздържа да подсили вечерята с птица или заек, каквито наоколо имаше много, защото не искаше елфката да го гледа неодобрително. Нещо повече — след сблъсъка с войниците самата мисъл да отнеме още един живот, пък бил той и животински, го отвращаваше.

Времето бе напреднало, а трябваше да станат рано на следващата сутрин, ала той не понечи да си легне, нито Аря. Елфката седеше встрани от него с присвити крака, обвила с ръце коленете си. Беше подпряла брадичка върху тях и полата й се ветрееше от двете страни като венчелистчета на цвете под напора на вятъра.

Свел глава към гърдите си, Ерагон масажираше дясната си ръка, опитвайки се да премахне глухата болка. „Трябва ми меч — помисли си той. — Ако не, мога да използвам някаква защита за ръцете си, за да не се осакатявам винаги, когато ударя нещо. Проблемът е, че съм толкова силен, та ще ми се наложи да нося ръкавици с няколко слоя подплата, а това е смешно. Ще бъдат твърде обемни, твърде горещи, а пък и не мога да се размотавам с ръкавици до края на живота си. — Той се намръщи. Натисна костите на дланта си встрани от нормалната им позиция и се загледа в промяната и движението на светлината по кожата си, удивен от гъвкавостта на тялото си. — А и какво ще стане, ако вляза в бой, докато нося пръстена на Бром? Той е елфически, така че сигурно няма нужда да се тревожа, че ще счупя сапфира. Но ако ударя нещо, докато е на пръста ми, няма просто да си разместя няколко стави, а ще счупя всички кости на ръката си. Може дори да не бъда в състояние да поправя пораженията… — Той сви дланите си в юмруци и бавно ги отпусна, загледан в сенките, появяващи се и изчезващи между пръстите. — Мога да направя заклинание, което да спира всяко нещо, което се движи твърде бързо към ръцете ми. Но не, не става. Ами ако е скала? Или планина? Ще се самоубия, опитвайки се да я спра. Е, ако не става с магия или ръкавици, би било хубаво да имам от джуджешките Аскудгамлн — техните стоманени юмруци“.

Той си спомни с усмивка как джуджето Шргниен имаше стоманен шип, прикован към метална основа, вградена във всяко от кокалчетата му, с изключение на тези на палците. Шиповете позволяваха на джуджето да удря каквото пожелае, без да се бои от болка, а бяха и удобни, защото можеха да се свалят по желание. Идеята му се стори привлекателна, ала не желаеше да пробива дупки в кокалчетата си. „Освен това — помисли си, — моите кости са доста по-тънки от джуджешките. Може би твърде тънки, за да се прикачи основата с шипа, и ставите да продължат да функционират нормално… Така че Аскудгамлн също са лоша идея, но навярно бих могъл да…“

Ерагон се приведе ниско над ръцете си и прошепна:

— Таефатан.

Кожата на опакото на дланите започна да го сърби и настръхна, все едно бе паднал сред коприва. Усещането бе толкова силно и неприятно, че искаше да скочи и да започне да се чеше. Но с усилие на волята остана на мястото си и гледаше как кожата върху кокалчетата му се изду, оформяйки плоски белезникави мазоли, дебели повече от сантиметър. Те му заприличаха на образуванията, които се появяваха от вътрешната страна на конските крака. Когато бе удовлетворен от размера и плътността им, той освободи потока на магията и започна да разглежда и опипва новите издатини в основата на пръстите си.

Ръцете му бяха по-тежки и сковани отпреди, ала пръстите му все още се движеха нормално. „Може да е грозно — помисли си, потърквайки грубите израстъци по дясната си ръка с дланта на лявата — и хората да ми се смеят и да ми се подиграват, ако забележат, но не ми пука. Важното е, че ще свършат работа и ще ме опазят жив“.

Изпълнен с тихо въодушевление, той удари един овален камък, който се подаваше между краката му. Ударът разтърси ръката му и произведе глух тътен, ала не му причини повече неудобство, отколкото, ако бе ударил дъска, покрита с няколко слоя плат. Добил повече смелост, Ерагон извади от раницата пръстена на Бром и си сложи хладната златна халка, като първо провери дали съответният мазол бе по-висок от горната страна на пръстена. Изпробва наблюденията си, като отново удари камъка. Единственият резултат бе звукът от суха плътна кожа, сблъскваща се с неподвижна скала.

— Какво правиш? — попита Аря, взирайки се в него през воала на черната си коса.

— Нищо. — Той протегна напред ръцете си. — Помислих си, че ще бъде добра идея, тъй като сигурно ще ми се наложи отново да удрям някого.

Елфката огледа кокалчетата му.

— Ще ти бъде трудно да носиш ръкавици.

— Винаги мога да им изрежа отвори.

Тя кимна разбиращо и продължи да се взира в огъня.

Ерагон се изтегна назад, като се облегна на лакти, и изпружи крака, доволен, че сега е подготвен за всяка битка, която би могла да го очаква в непосредствено бъдеще. По-далеч от това не смееше да мисли, защото иначе щеше да се наложи да си зададе въпроса как двамата със Сапфира биха могли да надвият Муртаг или Галбаторикс, а тогава паниката щеше да впие ледени нокти в него.

Той впери поглед в блещукащите дълбини на огъня. Там, сред виещите се пламъци, се опита да забрави грижите и отговорностите си. Ала постоянното им движение скоро го унесе и в ума му като снежинки в спокойно зимно небе се понесоха несвързани мисли, звуци, образи и чувства. И насред тях се появи лицето на войника, който бе молил за живота си. Ерагон отново го видя да плаче, чу отчаяните му вопли и отново усети как вратът му изпуква като влажен клон.

Измъчван от спомена, Ездача стисна зъби и изсумтя шумно. Студена пот изби по цялото му тяло. Той започна да се върти, опитвайки се безуспешно да прогони недоброжелателния призрак. „Махай се! — извика в ума си. — Не съм виновен аз. Галбаторикс е онзи, когото трябва да мразиш, не мен. Аз не исках да те убивам!“

От обкръжаващия ги мрак долетя вълчи вой. От различни места в равнината няколко други вълци отвърнаха, извивайки гласове в нестроен хор. Зловещата мелодия накара кожата на Ерагон да настръхне. После, за един кратък миг, воят се сля в един тон, който прозвуча като бойния вик на нападащ Кул.

Младежът се размърда неспокойно.

— Какво те тревожи? — попита Аря. — Вълците ли? Знаеш, че няма да ни притеснят. В момента учат кутретата си как да ловуват и няма да допуснат малките си до създания, които миришат толкова странно като нас.

— Не ме тревожат онези вълци там — каза Ерагон и обгърна с ръце рамене си. — А тези тук. — Той почука с пръст челото си.

Елфката кимна рязко — движение, напомнящо кимането на птица, — което издаде факта, че тя не е човек, макар да беше приела формата на такъв.

— Винаги е така. Чудовищата в ума ни са много по-страшни от онези, които съществуват в реалността. Страхът, съмнението и омразата са убили повече хора, отколкото всички зверове на земята.

— И любовта — изтъкна той.

— И любовта — призна Аря. — Също алчността, ревността и всяка друга мания, на която са податливи разумните раси.

Ерагон се замисли за Тенга — сам в елфическата кула „Едур Итиндра“, прегърбен над безценното си имане от книги и свитъци, търсещ безспир своя вечно изплъзващ се „отговор“. Въздържа се да спомене за отшелника пред елфката, защото в момента не изпитваше желание да обсъжда с нея тази своя среща. Вместо това попита:

— Притеснява ли те, когато убиваш?

Очите на Аря се присвиха.

— Нито аз, нито останалата част от народа ми ядем плътта на животни, защото не можем да понесем мисълта да нараним друго създание, за да задоволим глада си, а ти имаш наглостта да ме питаш дали убийството ни притеснява? Наистина ли ни познаваш толкова малко, та да ни смяташ за коравосърдечни убийци?

— Не, разбира се, че не — възрази той. — Не това имах предвид.

— Тогава кажи какво имаш предвид и не отправяй обиди, освен ако не е такова намерението ти.

Подбирайки много по-внимателно думите си този път, Ерагон каза:

— Попитах същото и Роран, преди да атакуваме Хелгринд. Искам да разбера как се чувства човек, когато убива? Как би трябвало да се чувства? — Той се вгледа намръщено в огъня. — Виждаш ли воините, които си убила, да те гледат, все едно са живи?

Аря обгърна по-силно коленете си, а погледът й стана замислен. Един пламък се стрелна нагоре, когато огънят изпепели една нощна пеперуда, кръжаща над него.

— Ганга — промълви елфката и вдигна пръст.

С пърхане на нежните си крилца, пеперудите отлетяха. Без да вдига очи от купчината пламтящи клони, тя каза:

— Девет месеца след като станах посланик — единственият посланик на майка ми, ако трябва да сме честни, — се отправих на път от Варден, скрити във Фардън Дур, към столицата на Сурда, която в онези дни все още беше нова държава. Скоро след като със спътниците ми напуснахме планините Беор, се натъкнахме на група ургали. Ние бяхме склонни да оставим мечовете си в ножниците и да продължим пътя си, но верни на традициите си, ургалите настояха да се опитат да спечелят чест и слава, за да подобрят авторитета си сред племената. Нашият отряд бе по-силен от техния, защото Уелдон — мъжът, който бе наследил Бром като водач на Варден — пътуваше с нас, и беше лесно да ги отблъснем… В този ден за пръв път отнех живот. Страдах седмици наред, докато не осъзнах, че ще полудея, ако продължа да мисля за това. Случва се с мнозина и те стават толкова гневни и изтерзани от мъката, че вече не може да се разчита на тях, или сърцата им се превръщат в камък и изгубват способността си да различават добро от зло.

— А ти как превъзмогна онова, което бе извършила?

— Обмислих причините, поради които бях убила, за да преценя дали са били справедливи. Когато се уверих, че са били такива, се запитах дали каузата ни е достатъчно важна, за да си заслужава да бъде подкрепяна, въпреки че би ме принудила да убия отново. После реших, че винаги, когато започна да мисля за мъртвите, ще си представям, че съм в градините на Тиалдари Хол.

— Свърши ли работа?

Аря отметна косата от лицето си и я мушна зад ухото си.

— Да. Единствената противоотрова за разяждащата киселина на насилието е да намериш мир в самия себе си. Трудно е да се сдобиеш с това лекарство, ала усилието си струва. — Тя замълча за момент, а после добави: — Дишането също помага.

— Дишането?

— Бавно и равномерно, все едно медитираш. Това е един от най-ефективните методи да се успокоиш.

Ерагон последва съвета й и започна целенасочено да вдишва и издишва, като се стремеше да поддържа спокойно и равномерно темпо и да изкарва целия въздух от дробовете си при всяко издишване. Само след минута болезненото присвиване в стомаха му се уталожи, бръчките по челото му се изгладиха и присъствието на падналите врагове вече не му се струваше толкова осезаемо… Вълците отново нададоха своя вой и след първоначалното си стряскане той се заслуша без страх, защото техният зов бе изгубил силата да го смути.

— Благодаря ти — каза Ездача.

Елфката отвърна с учтиво кимване.

Тишината се възцари за около четвърт час, докато Ерагон не каза:

— Ургали. — Той замълча за момент, изпълнен с противоречиви чувства. — Какво мислиш за решението на Насуада да им позволи да се присъединят към Варден?

Аря вдигна една клечка, паднала до разстлана й пола, и я завъртя между пръстите си, изучавайки извитото парче дърво, сякаш съдържаше тайна.

— Това беше смело решение и й се възхищавам за него. Тя винаги мисли за доброто на Варден, независимо каква ще бъде цената за нея самата.

— Разстрои доста хора в организацията, когато прие предложението за помощ на Нар Гарцвог.

— И спечели лоялността им обратно с Изпитанието на Дългите ножове. Насуада е много умна, когато работата опре до запазването на позицията й. — Елфката хвърли клечката в огъня. — Не обичам ургалите, но не ги и мразя. За разлика от Ра’зак, те не са зли по природа, просто прекалено много обичат войната. Това е важна разлика, дори и ако не може да донесе утеха на семействата на жертвите им. Ние елфите и преди сме сключвали мирни договори с ургалите и отново ще го направим, когато има нужда от това. Перспективите обаче не са добри.

Нямаше нужда да обяснява защо. Много от свитъците, които Оромис бе дал на Ерагон да прочете, бяха посветени на ургалите и от единия от тях — „Пътешествията на Гнавлдрскалд“ — бе научил, че цялата им култура се основава на бойните подвизи. Мъжките ургали можеха да подобрят своето положение в обществото само като нападнат друго село — било то ургалско, човешко, елфическо или джуджешко — или като надвият съперниците си в двубой, понякога до смърт. И когато опреше до избор на съпруг, ургалските жени отказваха да приемат мъж, който не е победил поне трима противници. В резултат на това всяко ново поколение ургали нямаше друга алтернатива, освен да предизвиква на бой не само равностойни, но и на по-опитни воини, както и да броди по земята в търсене на възможности да докаже мъжеството си. Традицията бе вкоренена толкова дълбоко, че всеки опит да бъде променена, се проваляше. „Поне са верни на природата си — помисли си Ерагон. — Същото трудно може да се каже за повечето хора“.

— Как стана така, че Дурза успя да ти устрои засада с ургалите, докато пътуваше с Гленвинг и Фаолин? — попита той. — Нямахте ли магии, които да ви пазят от физическа атака?

— Стрелите бяха омагьосани.

— Значи и ургалите са били заклинатели?

Аря затвори очи, въздъхна и поклати глава.

— Не. Това беше някаква тъмна магия, измислена от Дурза. Той се хвалеше с нея, докато бях в Гил’еад.

— Не разбирам как си успяла да му устоиш толкова дълго време. Видях какво ти причиняваше.

— Ами… не беше лесно. Гледах на изтезанията, на които ме подлагаше, като на изпитание за моята обвързаност, като на възможност да докажа, че не съм направила грешка и наистина съм достойна за символа яве. По този начин посрещах с радост мъченията.

— И все пак, дори елфите не са имунизирани срещу болка. Невероятно е, че си успяла да запазиш в тайна от него местоположението на Елесмера през всичките тези месеци.

В гласа й се долови нотка на гордост.

— Не само местоположението на Елесмера, но и къде съм пратила яйцето на Сапфира, словника ми на древния език и всичко друго, което би могло да бъде от полза на Галбаторикс.

Разговорът отново секна, а после младият Ездач попита:

— Мислиш ли много за онова, което си преживяла в Гил’еад? — Когато тя не отвърна, той добави: — Никога не говориш за затворничеството си. С готовност изброяваш фактите, но никога не споменаваш как си се чувствала тогава, нито какви са чувствата ти сега.

— Болката си е болка — каза елфката. — Тя не се нуждае от описание.

— Така е, но пренебрегването й може да причини повече вреда от самото физическо нараняване… Никой не може да преживее подобно нещо и да се отърве невредим. Не и душевно.

— А не допускаш ли, че вече съм споделила с някого?

— С кого?

— Има ли значение? С Аджихад, с майка ми, с приятел в Елесмера.

— Може и да греша — каза той, — но не ми се струваш толкова близка с когото и да е. Където и да ходиш, ти си сама дори сред своя народ.

Аря остана невъзмутима. Изражението й бе толкова безстрастно, че Ерагон се запита дали изобщо ще благоволи да му отговори. Съмнението тъкмо се бе превърнало в увереност, когато тя прошепна:

— Невинаги беше така. — Стреснат, Ездача зачака, без да помръдне, изплашен, че каквото и да направи, може да прекъсне думите й. — Имаше време, когато и аз разполагах с някой, с когото да говоря. Някой, който разбираше какво съм и откъде идвам. Някога… Той бе по-възрастен от мен, ала бяхме сродни души, и двамата бяхме любопитни за света извън гората, нетърпеливи да изследваме, нетърпеливи да се опълчим на Галбаторикс. И двамата не понасяхме да стоим в Ду Велденварден — да учим, да боравим с магия, да преследваме личните си начинания, когато знаехме, че Драконоубиеца, унищожителят на Ездачите, търси начин да пороби расата ни. Той стигна до този извод по-късно от мен — десетилетия след като бях станала посланик и няколко години преди Хефринг да открадне яйцето на Сапфира, — ала в момента, в който го осъзна, веднага пожела да ме съпровожда навсякъде, където заповедите на Исланзади биха ме изпратили. — Тя примигна и преглътна мъчително. — Нямаше да му позволя, но кралицата хареса идеята, а той бе така убедителен…

Елфката облиза устни и отново примигна, а очите й бяха по-блестящи от обикновено.

Възможно най-нежно Ерагон попита:

— Фаолин ли беше?

— Да — отговори тя, а признанието бе почти като стон.

— Обичаше ли го.

Аря отметна глава и се загледа в блещукащото небе. Дългата й шия изглеждаше златиста на светлината на огъня, а лицето — бледо под студения блясък на звездите.

— От приятелска загриженост ли питаш или заради собствения си интерес? — Тя внезапно се засмя задавено. Звукът бе като плисък на вода, падаща върху скали. — Не, няма значение. Нощният въздух ме замая. Накара ме да забравя възпитанието си и да говоря най-злобните неща, които ми хрумнат.

— Няма значение.

— Има значение, защото съжалявам за това и няма да си го позволявам повече. Дали обичах Фаолин? Как може да се опише обичта? В продължение на повече от двадесет години двамата пътувахме заедно — единствените безсмъртни сред расите, на които е отреден по-кратък живот. Бяхме спътници… и приятели.

Ерагон бе жегнат от ревност. Той се опита да се пребори с нея, да я потисне и да я елиминира, но не постигна пълен успех. Макар и приглушено, чувството остана да го чопли като треска, забита под кожата му.

— Повече от двадесет години — повтори елфката. Продължавайки да се взира в съзвездията, тя се залюля напред-назад, сякаш забравила за присъствието на Ерагон. — И после, за един кратък миг, Дурза ми отне това. Фаолин и Гленвинг бяха първите елфи, умрели в битка за почти цял век. Когато видях Фаолин да пада, разбрах, че истинската агония на войната не е да бъдеш ранен, а да гледаш как нараняват онези, които обичаш. Това бе урок, който смятах, че вече съм научила по време на престоя си при Варден, когато един след друг мъжете и жените, които бях почнала да уважавам, умираха от мечове, стрели, отрова, злополуки или старост. Никога обаче не бях преживявала толкова лична загуба и когато това се случи, си помислих „Сега със сигурност би трябвало и аз да умра“. Защото, с каквито и опасности да се бяхме сблъсквали преди, двамата с Фаолин винаги ги бяхме преодолявали заедно и ако той не можеше да се спаси, защо трябваше аз да успея да го направя?

Ерагон изведнъж си даде сметка, че Аря плаче — едрите сълзи се стичаха по слепоочията й и мокреха косата й. На звездната светлина те изглеждаха като сребристи ручейчета. Силата на мъката й го порази. Той не бе вярвал, че е възможно да предизвика подобна реакция у нея, нито бе имал подобно намерение.

— А после Гил’еад — каза тя. — Онези дни бяха най-дългите в живота ми. Фаолин го нямаше, а аз не знаех дали яйцето на Сапфира е в безопасност и дали по невнимание не съм го върнала на Галбаторикс, а Дурза… Дурза утоляваше кръвожадния глад на духовете, които го контролираха, като ми причиняваше най-ужасните неща, които бе способен да измисли. Понякога, ако стигнеше твърде далеч, ме лекуваше, за да може да почне наново следващата сутрин. Ако ми бе дал възможност да се съвзема, може би щях да успея да измамя тъмничаря си, както стори ти, или да избягна поглъщането на отровата, която ми пречеше да използвам магия, ала никога не получавах повече от няколко часа почивка.

Като мен и теб, Дурза нямаше нужда от сън и ме измъчваше винаги когато бях в съзнание и останалите задължения му го позволяваха. Докато се занимаваше с мен, всяка секунда се превръщаше в час, всеки час — в седмица, а всеки ден — във вечност. Той внимаваше да не ме докара до лудост — Галбаторикс щеше да е много недоволен, — ала почти стигна дотам. Бях много, много близо до безумието. Започнах да чувам птича песен на места, където не би могло да има птици, виждах неща, които не биха могли да съществуват. Веднъж, докато бях в килията си, помещението бе обляно от златиста светлина и ми стана топло. Като вдигнах поглед, открих, че лежа на клон високо сред короната на едно дърво близо до центъра на Елесмера. Слънцето клонеше към залез и целият град блестеше като обхванат от пожар. Аталвардите пееха на пътеката долу и всичко бе толкова спокойно, толкова мирно… толкова красиво, че можех да остана там завинаги. Ала после светлината изчезна и аз отново бях в килията си… Бях забравила, но сега си спомням, че веднъж един войник остави бяла роза в килията ми. Това беше единствената доброта, която някой е проявявал към мен в Гил’еад. Същата нощ цветето пусна корени и се превърна в огромен розов храст, който запълзя по стената, проби си път между каменните блокове в тавана и излезе на открито. Продължи да расте, докато не докосна луната, и остана така като полюшваща се кула, която обещаваше бягство, ако само успеех да се надигна от пода. Опитах с всяка частица от останалата ми сила, ала не можах. И когато отместих поглед, храстът изчезна… Такова бе душевното ми състояние, когато ти си ме сънувал, а аз самата почувствах присъствието ти. Нищо чудно, че го отхвърлих като поредната илюзия.

Тя се усмихна едва доловимо.

— А после ти дойде, Ерагон. Ти и Сапфира. Когато бях загубила всякаква надежда и ми предстоеше да бъда отведена при Галбаторикс в Уру’баен, един Ездач се появи и ме спаси. Ездач и дракон!

— И син на Морзан — добави той. — И двамата синове на Морзан.

— Описвай го, както си искаш, но това бе толкова невероятна спасителна акция, че понякога си мисля, че наистина съм полудяла и всичко оттогава насетне се случва само във въображението ми.

— Можеш ли да си представиш, че щях да създавам толкова неприятности на всички, ако бях останал в Хелгринд?

— Не — отвърна елфката. — Предполагам, че не. — После изтри сълзите си с левия си ръкав. — Когато се събудих във Фардън Дур, имаше твърде много работа за вършене, за да мисля за миналото. Ала събитията напоследък са все жестоки и кървави и аз все по-често си спомням неща, които не би трябвало. Това ме прави мрачна и раздразнителна, непонасяща нормалните забавяния в ритъма на живот.

Аря се надигна и клекна, като се подпря на двете си ръце, сякаш за да запази равновесие.

— Казваш, че съм сама. Елфите не са склонни към открита проява на приятелство, каквато предпочитат хората и джуджетата, а и аз винаги съм била със затворен характер. Но ако ме познаваше отпреди Гил’еад, ако ме познаваше каквато бях преди, не би ме смятал за сдържана. Тогава можех да пея и да танцувам и не ме измъчваше чувството за надвиснала гибел.

Ерагон постави длан върху ръката й.

— В историите за древните герои никога не се споменава за цената, която плащаш, когато се бориш с чудовищата на мрака и тези на ума. Не спирай да мислиш за градините на Тиалдари Хол и съм сигурен, че всичко ще бъде наред.

Аря не отдръпна ръката си почти цяла минута — проява не на страст към Ездача, а по-скоро на приятелско чувство. Той не се опита да я ухажва, защото ценеше доверието й повече от всичко, освен връзката си със Сапфира, и по-скоро би влязъл в битка, отколкото да рискува да го загуби. След това с леко помръдване на пръстите Аря му показа, че мигът е отминал, и той безропотно отдръпна ръка.

Изгарящ от желание да облекчи мъката й, младежът огледа земята около себе си и промълви едва чуто:

— Лоивиса.

Воден от силата на истинското име, той прерови земята до краката си, докато пръстите му не напипаха онова, което търсеше: тънка като хартия люспа, два пъти по-малка от нокътя на кутрето му. Сдържайки дъха си, младият Ездач я сложи, колкото се може по-внимателно, в дясната си длан върху своя Гедвей игнасия. Припомни си какво го бе научил Оромис относно типа магия, която се канеше да направи, за да е сигурен, че няма да сбърка нещо, а после започна да пее в елфическия стил, гладко и напевно:

Елдримнер О Лоивиса нуанен, даутр абр делои,

Елдримнер нен оно веонатаи мед солус ун тринга,

Елдримнер ун форта онр феон вара,

Виол алр сьон.

Елдримнер О Лоивиса нуанен…

Ерагон неспирно повтаряше тези четири стиха, насочвайки ги към люспата в ръката си. Тя потрепери, а после се изду, заприличвайки на купол. Бели пипалца с дължина около сантиметър-два израснаха от дъното на полусферата, гъделичкайки дланта му, докато от върха покълна тънко зелено стъбълце, което под влияние на думите му избуя на височина от около тридесет сантиметра. Едно-единствено листо — широко и плоско — израсна отстрани на стъблото. Върхът на стъблото се удебели, приведе се и след миг се разцепи на пет отделни части, които се извиха навън, за да разкрият венчелистчетата на лилиум. Цветето бе бледосиньо с формата на камбанка.

Когато то достигна пълния си разцвет, Ездача освободи потока на магията и огледа творението си. Да сътворяваш с песен растения бе умение, което почти всеки елф овладяваше в ранна възраст, ала Ерагон бе опитвал едва няколко пъти и не беше сигурен дали усилията му ще се увенчаят с успех. Магията му бе коствала много; лилиумът бе почерпил изненадващо количество енергия, за да придобие вида на растение на година и половина.

Удовлетворен от получения резултат, той подаде цветето на Аря.

— Не е бяла роза, но… — Младежът се усмихна и сви рамене.

— Нямаше нужда да го правиш — отвърна тя. — Но се радвам, че го стори.

Елфката погали чашката на лилиума и го вдигна до носа си. Лицето й се отпусна. В продължение на няколко минути Аря се любува на цветето. После издълба дупка в пръстта до себе си и посади луковицата вътре, притискайки почвата с длан. Докосна венчелистчетата отново и без да отделя поглед от лилиума, каза:

— Благодаря ти. Подаряването на цветя е обичай, практикуван и от двете ни раси, ала ние елфите му придаваме по-голяма важност от вас хората. Той символизира всичко добро: живота, красотата, приятелството и дори нещо повече. Обяснявам го, за да разбереш колко много означава това за мен. Ти не си го знаел, но…

— Знаех.

Аря го погледна сериозно, сякаш да реши какво има предвид.

— Прости ми. За втори път забравям широтата на познанията ти. Няма да повторя грешката си.

Елфката изказа отново благодарността си на древния език и Ерагон й отвърна на същия език, че удоволствието е негово, и се радва, че е оценила подаръка му. Той потрепери от глад, въпреки че току-що бе ял. Аря забеляза и каза:

— Изхабил си твърде много от силата си. Ако ти е останала някаква енергия в Арен, използвай я, за да се възстановиш.

На младия Ездач му бе необходима минута, за да си спомни, че Арен е името на пръстена на Бром — беше го чувал само веднъж от Исланзади в деня на пристигането му в Елесмера. „Сега това е моят пръстен — каза си той. — Трябва да спра да мисля за него като за собственост на Бром“. Ерагон погледна критично към големия сапфир, който сияеше в златния си обков на пръста му.

— Не зная дали има каквато и да е енергия в Арен. Аз самият никога не съм влагал такава и не съм проверявал дали Бром го е правил.

Още докато говореше, насочи съзнанието си към сапфира. В мига, в който умът му се докосна до камъка, усети наличието на огромно количество енергия. Пред вътрешното му око сапфирът кипеше от сила. Зачуди се как не се е пръснал от мощта, скрита зад твърдите му стени. След като почерпи енергия, за да премахне болките си и да възстанови силата в крайниците си, запасите в Арен не бяха видимо намалели.

С настръхнала и зачервена кожа, Ерагон прекъсна връзката си с камъка. Въодушевен от откритието си и внезапното усещане за здраве и бодрост, той се засмя с глас, а после каза на елфката какво е установил.

— През цялото време, докато се е криел в Карвахол, Бром явно е събирал в него всяка частичка енергия, която е можел да отдели. — Той отново се засмя, удивен. — Всичките тези години… С енергията в Арен бих могъл да разруша цял замък с една-едничка магия.

— Знаел е, че ще му е нужна, за да пази новия Ездач, когато Сапфира се излюпи — отбеляза Аря. — Също така съм сигурна, че Арен е бил средство за защита, ако му се наложи да се бие със Сянка или някой друг могъщ противник. Неслучайно успяваше да отблъсква враговете си почти цял век… Ако бях на твое място, щях да запазя тази енергия за часа на най-голяма нужда и бих добавяла към нея при всяка възможност. Това е невероятно ценен източник. Не бива да го прахосваш.

„Не — помисли Ерагон. — Определено няма. — Той завъртя пръстена около пръста си, възхищавайки се на блясъка му на светлината на огъня. — Откакто Муртаг ми открадна Зар’рок, това, седлото на Сапфира и Снежноплам са единствените неща, които ми останаха от Бром. И въпреки че джуджетата доведоха Снежноплам от Фардън Дур, напоследък рядко го яздя. Арен всъщност е всичко, което ми е останало като спомен… Единственото ми наследство от него. Фактически единственото ми наследство. Иска ми се да беше жив! Така и нямах възможност да говоря с него за Оромис, Муртаг, баща ми… Ах, списъкът е безкраен. Какво ли би казал за чувствата ми към Аря? — Младежът изсумтя вътрешно. — Зная какво би казал: щеше да ме наругае, да каже, че съм заслепен глупак и че прахосвам силите си в безнадеждно начинание… И предполагам, щеше да е прав, но какво мога да направя? Тя е единствената жена, с която искам да бъда“.

Огънят припука. Няколко искри полетяха нагоре. Ездача ги гледаше с премрежен поглед, замислен над разкритията на елфката. После умът му се върна към въпрос, който го притесняваше още от битката в Пламтящите равнини.

— Аря, мъжките дракони по-бързо ли растат от женските?

— Не. Защо питаш?

— Заради Торн. Той е само на няколко месеца, а вече е почти толкова голям, колкото Сапфира. Не разбирам.

Аря откъсна сух стрък трева и започна да рисува в прахта, изписвайки извивките на глифовете, оформящи писмото на елфите Лидуен Кваеди.

— Галбаторикс най-вероятно е ускорил растежа му, за да може Торн да стане достатъчно голям и да е достоен съперник на Сапфира.

— А… Но това не е ли опасно? Оромис ми е казвал, че ако използва магия, за да ми даде силата, бързината, издръжливостта и другите умения, които са ми нужни, няма да разбирам новите си умения така, както ако съм ги придобил по нормалния начин: с упорство и труд. И беше прав. Дори сега промените, които драконите извършиха върху тялото ми по време на Агаети Бльодрен, понякога ме изненадват.

Елфката кимна утвърдително и продължи да рисува в прахта.

— Възможно е да се намалят нежеланите странични ефекти с помощта на някои магии, но това е дълъг и тежък процес. Ако искаш да постигнеш истински контрол върху тялото си, е най-добре да го сториш по нормалния начин. Трансформацията, на която Галбаторикс принудително е подложил Торн, сигурно е невероятно объркваща за него. Сега той има тялото на почти напълно пораснал дракон, а умът му още е на новоизлюпен.

Ерагон опипа новообразуваните мазоли по кокалчетата си.

— Знаеш ли защо Муртаг е толкова силен… защо е по-силен от мен?

— Ако знаех, без съмнение щях да разбера как Галбаторикс е успял да увеличи собствената си мощ до подобни неестествени предели, но уви, не зная.

„Обаче Оромис знае — помисли си Ездача. Или поне елфът бе намекнал нещо подобно. За съжаление все още не бе споделил тази информация с него и Сапфира. Веднага щом можеха да се върнат в Ду Велденварден, младежът планираше да попита стария Ездач за истината. — Сега той трябва да ни каже! Заради незнанието ни Муртаг ни надви, а аз за малко не станах пленник на Галбаторикс“. Ерагон едва не спомена коментарите на Оромис пред Аря, ала се сдържа, защото осъзна, че възрастният елф не би крил такъв важен факт повече от сто години, освен ако тайната не бе жизненоважна.

Елфката приключи с изречението, което пишеше на земята. Ерагон се приведе и зачете:

ПОНЕСЕН ОТ МОРЕТО НА ВРЕМЕТО, САМОТНИЯТ БОГ СЕ СКИТА ОТ БРЯГ НА БРЯГ И ВЪЗВЕСТЯВА ЗАКОНИТЕ НА НЕБЕСНИТЕ ЗВЕЗДИ.

— Какво значи това?

— Не зная — каза тя и заличи с длан написаното.

— Защо никой никога не назовава по име драконите на Клетвопрестъпниците? — попита той бавно, докато подреждаше мислите си. — Казваме „драконът на Морзан“ или „драконът на Киаланди“, ала никога не споменаваме самото име. Със сигурност те са били не по-малко важни от Ездачите си! Дори не си спомням да съм виждал имената им върху свитъците, които Оромис ми е давал… макар че трябва да са били там… Да, сигурен съм, че са били, но поради някаква причина не са останали в паметта ми. Не е ли странно това? — Аря понечи да отговори, но преди да успее да отвори уста, той допълни: — За пръв път се радвам, че Сапфира не е тук. Срам ме е, че не съм го забелязал преди. Дори ти и Оромис, и всички останали елфи, които съм срещал, отказвате да ги наричате с имената им, сякаш са били глупави животни, недостойни за тази чест. Нарочно ли го правите? Заради това, че са били ваши врагове?

— Никой от уроците ти ли не е бил посветен на това? — попита елфката. Тя изглеждаше искрено изненадана.

— Мисля, че веднъж Глаедр спомена нещо такова на Сапфира, но не съм съвсем сигурен. Тъкмо правех задно извиване в Танца на змията и жерава, така че не обърнах внимание какво върши Сапфира. — Той се засмя, леко засрамен от този пропуск и чувството, че трябва да се оправдае. — Понякога всичко беше объркващо. Оромис ми говореше, докато слушах мислите на Сапфира по време на мисловния й разговор с Глаедр. Освен това Глаедр рядко използва някой разпознаваем език, когато говори с нея; разчита на образи, миризми и чувства, а не на думи. Вместо да ги назовава с имена, той изпраща представите си за хората и предметите, които има предвид.

— Нищо от казаното ли не си спомняш, било то думи или образи?

Ерагон се поколеба.

— Само, че ставало дума за име, което не е име, или нещо подобно. Тогава изобщо не разбрах какво има предвид.

— Това, за което е говорел, е Ду Намар Аурбода, Прогонването на имената — отвърна Аря.

— Прогонването на имената?

Елфката отново започна да пише в пръстта със сухия стрък трева.

— Това е едно от най-значимите събития, случили се по време на битката между Ездачите и Клетвопрестъпниците. Когато драконите разбрали, че тринадесет техни събратя са ги предали и помагат на Галбаторикс да изтреби расата им и че е малко вероятно някой да успее да спре тяхната лудост, те били обхванати от такава ярост, че всички онези, които не били обвързани с Клетвопрестъпници, обединили силите си и направили една от техните необясними магии. Заедно те отнели имената на тринадесетте предатели.

Ерагон беше удивен.

— Но как е възможно това?

— Нима не казах току-що, че е необяснимо? Знам само, че откакто драконите са направили магията си, никой не може да изговори имената на тринадесетината — онези, които ги помнели, скоро ги забравили — и въпреки че можеш да ги прочетеш в свитъци и писма, където са записани, и дори да ги препишеш, ако погледнеш само към един отделен глиф, те се превръщат в безсмислици. Драконите пожалили само Джарнунвоск — първия дракон на Галбаторикс, защото не била негова вината, че станал жертва на ургалите, както и Шруйкан, защото той не избрал сам да служи на Галбаторикс, а бил принуден от него и Морзан.

„Да изгубиш името си! Колко ужасяваща съдба — помисли Ерагон и потрепери. — Ако има нещо, което съм научил, след като станах Ездач, то е, че никога не бива да имаш дракон за враг“.

— Ами истинските им имена? — попита той. — И тях ли са изтрили?

Аря кимна утвърдително.

— Истински имена: малки, фамилни, псевдоними, титли. Всичко. И в резултат тринадесетината се превърнали в най-обикновени животни. Вече не можели да кажат „харесвам това“ или „не харесвам онова“, или пък „имам зелени люспи“, защото това би изисквало да се назоват по име. Дори не можели да се нарекат „дракони“. Дума след дума магията унищожила всичко, което ги правело мислещи създания, а Клетвопрестъпниците не можели да сторят нищо и само гледали с безмълвна мъка как драконите им деградирали до пълно невежество. Преживяването било толкова ужасяващо, че в резултат на него поне петима от тринадесетте предатели и неколцина от Клетвопрестъпниците полудели. — Елфката замълча, разглеждайки формата на един глиф, после го изтри и го нарисува отново. — Прогонването на имената е основната причина толкова много хора сега да вярват, че драконите не са нищо повече от животни, които обикалят от едно място на друго.

— Нямаше да го мислят, ако бяха срещнали Сапфира — каза Ерагон.

Аря се усмихна.

— Така е.

После с елегантно движение на ръката завърши последното изречение, върху което бе работила досега. Ездача наклони глава и се приближи, за да разчете глифовете. Те гласяха:

ИЗМАМНИКЪТ, ГОВОРЕЩИЯТ СЪС ЗАГАДКИ, ПАЗАЧЪТ НА БАЛАНСА, ОНЗИ, ЩО ИМА МНОГО ЛИЦА И НАМИРА ЖИВОТ В СМЪРТТА, КОЙТО НЕ СЕ БОИ ОТ ЗЛОТО; ОНЗИ, КОЙТО ПРЕМИНАВА ПРЕЗ ВРАТИ.

— Какво те накара да го напишеш?

— Мисълта, че много неща не са това, което изглеждат.

Край ръката й се вдигна прах, когато тя потупа земята, за да изтрие глифовете.

— Някой не се ли е опитвал да разкрие истинското име на Галбаторикс? — попита Ерагон. — Това изглежда най-прекият път към приключването на тази война. Честно казано, мисля, че може би е единствената ни надежда да го надвием в битка.

— Не беше ли честен към мен и преди? — попита елфката с блеснали очи.

Въпросът й го накара да се изкикоти.

— Естествено че бях. Това е просто израз.

— Доста глупав — каза тя. — Освен ако нямаш навика да лъжеш.

Младият Ездач се обърка за момент, преди да се върне към мисълта си и да каже:

— Както и да е, зная, че ще е трудно да се открие истинското име на Галбаторикс, но ако всички елфи и всички членове на Варден, които знаят древния език, го търсят, не може да не успеем.

Сухият стрък трева увисна между пръстите на Аря като избеляло от слънцето знаме. Той потрепваше леко в унисон с пулса й. Като го хвана в другия край с лявата си ръка, тя го разцепи по дължина, а после повтори действието с всяка от двете половинки. След това започна да сплита получените четири ивици.

— Истинското име на Галбаторикс не е велика тайна. Трима различни елфи — единият е Ездач, а другите са обикновени заклинатели — го откриха сами в разстояние на много години.

— Нима! — възкликна Ерагон.

Без да му обръща внимание, елфката взе нов стрък трева, разцепи го на ивици, които промуши в пролуките на първата плитка, и продължи да плете в нова посока.

— Можем само да гадаем дали самият Галбаторикс знае истинското си име. Аз съм на мнение, че не го знае, защото каквото и да е името му, то трябва да е толкова ужасяващо, че той не би могъл да продължи да живее, ако го чуе.

— Освен ако не е толкова зъл или побъркан, че истината за действията му да не го безпокои.

— Може би. — Ловките й пръсти се движеха толкова бързо, усуквайки и сплитайки, че бяха почти невидими. Тя откъсна още два стръка трева. — Независимо от това обаче, Галбаторикс със сигурност е наясно, че притежава истинско име като всички създания и предмети, и че то е потенциална слабост. В някакъв момент, преди да предприеме война срещу Ездачите, той е направил магия, която убива всеки, който използва истинското му име. И тъй като не знаем как точно убива тази магия, не сме в състояние да се заслоним от нея. Така че сам виждаш защо всички сме изоставили тази посока на изследване. Оромис е един от малцината, които са достатъчно смели, за да продължат да търсят името на Галбаторикс, макар и по заобиколен път.

С доволно изражение тя вдигна дланите си нагоре. Върху тях лежеше разкошен кораб, направен от зелена и бяла трева. Не беше повече от няколко сантиметра дълъг, ала бе толкова детайлно изработен, че Ерагон различи пейки за гребци, малки парапети по ръба на палубата и амбразури с размера на малинови семенца. Извитият нос бе оформен донякъде като главата и врата на дракон в полет. Корабът имаше една мачта.

— Красив е — каза той.

Аря се наведе напред и промълви:

— Флауга.

После нежно духна към кораба и той се издигна от ръцете й. Понесе се във въздуха около огъня, а после набра скорост и полетя нагоре към блестящите дълбини на нощното небе.

— Докъде ще стигне?

— До края на вечността — отвърна елфката. — Черпи енергия от растенията под себе си. Където расте дори стрък трева, корабът ще лети.

Идеята удиви младия Ездач, ала той изпита и тъга, когато си представи как красивият тревен кораб ще се носи във вечността единствено в компанията на птици.

— Представи си историите, които хората ще разказват за него след години.

Аря преплете пръсти, сякаш да им попречи да измайсторят още нещо.

— По света има множество подобни чудатости. Колкото по-дълго живееш и колкото по-надалеч пътуваш, толкова повече от тях ще видиш.

Ерагон се загледа в огъня за известно време, а после каза:

— Ако е толкова важно да пазиш истинското си име, трябва ли и аз да направя магия, която да попречи на Галбаторикс да използва моето срещу мен?

— Можеш, ако желаеш — отвърна елфката. — Но не вярвам да е необходимо. Истинските имена не са толкова лесни за откриване, колкото си мислиш. Галбаторикс не те познава достатъчно добре, за да познае твоето, а ако е способен да влезе в ума ти и да прегледа всяка твоя мисъл и спомен, ти вече ще си изгубил, независимо дали ще е научил истинското ти име или не. Ако това те успокоява, съмнявам се, че дори аз мога да го разкрия.

— Не можеш ли? — попита той. Беше едновременно зарадван и подразнен, че тя вярва, че някаква част от него е мистерия за нея.

Аря го погледна, а после сведе очи.

— Не, не мисля. Ти можеш ли да познаеш моето?

— Не.

Тишината обгърна лагера им. Над тях звездите блестяха, студени и бели. От изток излезе вятър и задуха над равнините, слягайки тревата и надавайки протяжен тънък вой, сякаш скърбеше по изгубена любов. Когато достигна въглените, пламъците лумнаха отново и грива от искри се понесе на запад. Ерагон сви рамене и придърпа яката на туниката си по-близо до врата си. Имаше нещо недружелюбно в този вятър; хапеше го с необичайна свирепост и сякаш го откъсваше заедно с Аря от останалата част от света. Те останаха неподвижни, изолирани в малкия си остров от светлина и топлина, докато огромният поток въздух се носеше бясно край тях, виейки с гневна тъга в пустошта.

Когато поривите на вятъра станаха по-свирепи и започнаха да отнасят искрите по-надалеч от голата земя, където Ерагон бе запалил огъня, Аря изсипа шепа пръст върху дървата. Ездача коленичи и се присъедини към нея, като загребваше пръст с две ръце, за да ускори процеса. Когато огънят изгасна, те едва виждаха; полето стана призрачно, изпълнено с извиващи се сенки, неясни форми и сребристи листа.

Елфката понечи да се изправи, а после спря, приклекнала, с разперени за равновесие ръце и тревожно изражение. Ерагон също го усети: въздухът се наелектризира и забръмча, сякаш всеки момент щеше да падне мълния. Космите по ръцете му настръхнаха.

— Какво става? — попита той.

— Наблюдават ни. Каквото и да стане, не използвай магия или може да ни погубиш.

— Кой…

— Шшшт…

Той се огледа и видя камък с размерите на юмрука му. Измъкна го от земята и го стисна, изпитвайки тежестта му.

В далечината се появи съзвездие от блещукащи разноцветни светлини. Те се стрелнаха към лагера им, летейки ниско над тревата. Когато се приближиха, младият Ездач видя, че те постоянно променят размера си — от сфери не по-големи от перла, до няколко крачки в диаметър, — както и цветовете си, преминавайки през целия спектър на дъгата. Припукващ ореол обкръжаваше всяка сфера — аура от течни пипала, които се стрелкаха и шибаха въздуха във всички посоки, сякаш жадни да впримчат нещо в хватката си. Светлините се движеха толкова бързо, че Ерагон не можеше да определи точния им брой, но предположи, че са над две дузини.

Светлините нахлуха в лагера и оформиха бясно въртяща се стена около него и Аря. От скоростта, с която се въртяха, комбинирана с пулсиращите цветове, на младежа му се зави свят. Той се подпря с ръка на земята, за да не падне. Бръмченето сега бе толкова силно, че зъбите му тракаха. Усети вкус на метал и косата му се изправи. Тази на елфката също щръкна, въпреки дължината си. Щом я видя, гледката му се стори толкова смешна, че трябваше да устои на подтика да се разсмее.

— Какво искат? — извика Ерагон, но елфката не отговори.

Едно кълбо се отдели от стената и увисна пред Аря на нивото на очите й. Смали се и се уголеми, като пулсиращо сърце, премина от кралскосиньо до изумруденозелено, като от време на време пулсираше в червено. Едно от пипалцата му се докосна до кичур от косата й. Чу се остро изпукване и за един миг кичурът проблесна като частица от слънцето, а после изчезна. Миризмата на изгорена коса достигна до младежа.

Аря нито помръдна, нито издаде по друг начин някакво безпокойство. Лицето й остана безизразно. Тя вдигна ръка и преди Ерагон да успее да скочи към нея и да я спре, постави ръка върху блестящото кълбо. То стана златно и бяло и се изду, докато не стана три стъпки в диаметър. Елфката затвори очи и наклони назад глава, а на чертите й се изписа неистова радост. Устните й се раздвижиха, ала Ездача не можеше да чуе какво казва. Когато приключи, кълбото проблесна в кървавочервено и в бърза последователност смени червено, зелено, лилаво, оранжево и толкова яркосиньо, че на младежа му се наложи да отвърне очи. После цветът му стана черен, с аура от извиващи се бели пипалца, като слънце по време на затъмнение. Тогава видът му спря да се мени, сякаш липсата на цвят можеше най-точно да предаде настроението му.

Кълбото се отдели от Аря и се приближи към Ерагон — дупка в тъканта на света, обкръжена от корона от пламъци. Заплува пред него. Бръмчеше толкова силно, че очите му се насълзиха. Езикът му беше като покрит с калай, кожата го сърбеше, а по върховете на пръстите му танцуваха електрически нишки. Донейде изплашен, той се зачуди дали трябва да докосне кълбото както Аря. Погледна към нея за съвет; тя кимна и му направи знак да го стори.

Младежът протегна дясната си ръка към бездната, която представляваше кълбото. За негова изненада, срещна съпротива. Сферата беше нематериална, но тласкаше ръката му като бързо течаща вода. Колкото повече я приближаваше, толкова по-силен бе натискът. Той с усилие придвижи дланта си последните няколко сантиметра и докосна в средата сферата.

Синкави лъчи бликнаха между ръката му и повърхността на кълбото — зашеметяваща ветрилообразна светлина, която засенчи блясъка на останалите кълба и окъпа всичко в бледосиньо сияние. Ерагон извика от болка, когато лъчите пронизаха очите му, и сведе глава, примигвайки. После нещо се раздвижи във вътрешността на сферата като спящ дракон, който развива опашката си, и в ума му се появи присъствие, което отмести всичките му защити, сякаш бяха листа в есенна буря. Той ахна. Изпълни го небивала радост; каквото и да представляваше това кълбо, то сякаш бе съставено от дестилирано щастие. Радваше се, че е живо, и всичко около него му доставяше радост в една или друга степен. Ерагон щеше да заплаче от щастие, ала вече не можеше да контролира тялото си. Създанието го държеше на място, а под дланта му все още блестяха лъчите синкава светлина, докато то сякаш пробягваше през костите и мускулите на младежа, спирайки се на местата, където е бил наранен. Накрая се върна в ума му. Въпреки еуфорията, която изпитваше Ездача, присъствието на създанието бе толкова странно и неземно, че той искаше да избяга от него, ала в съзнанието си нямаше къде да се скрие. Трябваше да остане в интимна връзка с огнената душа на сферата, докато тя оглеждаше спомените му, скачайки от един на друг със скоростта на елфическа стрела. Той се зачуди как кълбото може да осмисли толкова много информация така бързо. Докато съществото търсеше, Ерагон се опита на свой ред да се докосне до ума му, да научи каквото може за естеството и произхода му, ала то отблъсна всичките му опити да го разбере. Няколкото впечатления, които успя да придобие, бяха толкова различни от онези, които намираше в умовете на други живи създания, че оставаха напълно неразбираеми.

След една последна, почти мигновена обиколка из тялото му, създанието се оттегли. Контактът между двамата се прекъсна като опъната жица. Лъчите, очертаващи дланта на Ездача, се стопиха в нищото, оставяйки след себе си розови образи, пробягващи пред очите му.

Сферата отново започна да променя цвета си и се смали до размера на ябълка, а после се върна при спътниците си в блестящия вихър от светлина, който обграждаше младежа и елфката. Бръмченето се усили до почти нетърпима височина, а после вихърът сякаш се взриви и сферите се пръснаха във всички посоки. Прегрупираха се на стотина крачки от тъмния лагер и се заблъскаха като боричкащи се котенца, а после полетяха на юг и изчезнаха, сякаш изобщо не бяха съществували. Вятърът отслабна до нежен бриз.

Ерагон падна на колене с ръце, протегнати в посоката, където бяха изчезнали кълбата. Чувстваше се празен без блаженството, което му бяха дали.

— Какво — започна той, но се закашля, защото гърлото му бе пресъхнало. — Какво са те?

— Духове — отговори Аря и седна на земята.

— Не приличаха на онези, които излязоха от Дурза, когато го убих.

— Духовете могат да приемат множество различни форми в зависимост от желанията си.

Той примигна няколко пъти и избърса с пръст ъгълчетата на очите си.

— Как може някой да понесе да ги пороби с магия? Това е чудовищно. Аз бих се срамувал да се нарека магьосник. А Триана дори се хвали, че е такава. Ще я принудя да спре да използва духове или ще я изхвърля от Ду Врангр Гата и ще помоля Насуада да я прогони от Варден.

— Аз не бих бързала толкова.

— Не е възможно да мислиш, че е редно магьосниците да принуждават духове да се подчиняват на волята им… Те са толкова красиви, че… — той млъкна и поклати глава, завладян от емоциите си. — Всеки, който ги наранява, би трябвало да бъде пребит почти до смърт.

Елфката отговори с лека усмивка:

— Да разбирам ли, че Оромис не е подхващал тази тема, докато двамата със Сапфира бяхте в Елесмера?

— Ако имаш предвид духовете, споменавал ги е няколко пъти.

— Но не и подробно, смея да отбележа.

— Може би не.

В мрака съзря само движението на силуета й, когато тя се наклони на една страна.

— Духовете винаги предизвикват усещане за екстаз, когато изберат да комуникират с нас, които сме съставени от плът, но не им позволявай да те измамят. Те не са толкова доброжелателни, спокойни или весели, колкото им се иска да вярваш. Да носят удоволствие на онези, с които контактуват, е техният начин да се защитават. Те мразят да бъдат ограничени на едно място и отдавна са осъзнали, че ако онзи, с когото общуват, е щастлив, ще е по-малко вероятно да ги забави или задържи като слуги.

— Не зная — каза Ерагон. — Карат те да се чувстваш толкова добре, че бих могъл да разбера защо някой ще иска да ги държи до себе си, вместо да ги освободи.

Елфката сви рамене.

— Духовете са също толкова неспособни да предвидят поведението ни, колкото и ние — тяхното. Споделят толкова малко с другите раси на Алагезия, че контактът с тях дори за най-прости неща е голямо предизвикателство, а срещите помежду ни са изпълнени с опасност, защото никога не знаеш как ще реагират.

— Нищо от това не обяснява защо не бива да заповядвам на Триана да се откаже от магията.

— Виждал ли си я някога да призовава духове, за да изпълняват волята й?

— Не.

— Така и предполагах. Триана работи с Варден почти шест години и през това време е демонстрирала магическото си майсторство само веднъж, при това след множество молби от страна на Аджихад и с огромно нежелание. Тя има нужните умения — не е шарлатанка, — но да призоваваш духове е невероятно опасно и никой не го прави просто по каприз.

Ерагон потърка блестящата си длан с левия си палец. Блясъкът се промени, когато се увеличи притокът на кръв към това място, ала това по никакъв начин не намали количеството светлина, която се излъчваше от ръката му. Той почеса с нокти своя Гедвей игнасия. „Дано това не продължи повече от няколко часа. Не мога да се мотая наоколо, светещ като фенер. Ще ме убият. Освен това е смешно. Кой е чувал за Драконов ездач с излъчващ светлина крайник?“

Ерагон се замисли над онова, което му бе казвал Бром.

— Те не са човешки духове, нали? Нито елфически, джуджешки или на някакво друго същество. Тоест не са призраци. Не се превръщаме в тях след смъртта си.

— Не. И моля те, не ме питай, както несъмнено ти се иска, какво тогава са те. Това е въпрос, на който трябва да отговори Оромис, не аз. Изучаването на магията, ако се извършва правилно, е дълго и мъчително и трябва да става много внимателно. Не искам да казвам нещо, което би попречило на уроците, които е планирал Оромис за теб, и със сигурност не желая да се нараниш, опитвайки се да направиш нещо, което съм споменала, без да си преминал през нужното обучение.

— И кога се предполага да се върна в Елесмера? — попита той настоятелно. — Не мога да изоставя отново Варден. Не и сега, докато Торн и Муртаг са още живи. Докато не победим Империята или тя не ни победи, двамата със Сапфира трябва да помагаме на Насуада. Ако Оромис и Глаедр наистина искат да завършат обучението ни, трябва да дойдат при нас и Галбаторикс ще бъде сразен!

— Моля те, Ерагон — каза елфката. — Тази война няма да свърши така бързо, както си мислиш. Империята е обширна и ние само сме я уболи леко. Докато Галбаторикс не знае за Оромис и Глаедр, имаме преимущество.

— Но какво е преимуществото, ако те никога не използват цялата си мощ? — измърмори той.

Аря не отговори и след миг младежът се почувства като глезено дете заради оплакването си. Оромис и Глаедр искаха повече от всеки друг да унищожат Галбаторикс. Щом бяха избрали да чакат в Елесмера, значи имаха важни причини за това. Ерагон можеше сам да изброи някои от тях, като най-важната бе неспособността на Оромис да прави магии, изискващи голямо количество енергия.

Стана му студено и той придърпа ръкавите си надолу, след което кръстоса ръце пред гърдите си.

— Какво каза на духа?

— Беше любопитен защо сме използвали магия; това е привлякло вниманието им. Обясних му, а също така му казах, че именно ти си освободил духовете, пленени от Дурза. Това, изглежда, много ги зарадва. — Между тях настъпи тишина, а после елфката се наведе над лилиума и отново го докосна. — О! Наистина са били благодарни. Наина!

При тази команда мека светлина озари лагера. Така двамата видяха, че сега листото и стъблото на цветето са от чисто злато, венчелистчетата — от бял метал, който не успяха да разпознаят, а сърцевината на цветето, която се разкри, когато Аря вдигна чашката нагоре, изглеждаше като издялана от рубини и диаманти. Удивен, Ерагон прокара пръст по листото. Мъничките власинки го погъделичкаха.

Той се наведе по-близо и различи същите издатинки, вдлъбнатинки, жилки и други дребни детайли, с които бе създал растението; единствената разлика бе в това, че сега то бе от злато.

— Съвършено копие е!

— И още е живо — промълви Аря.

— Не! — Ездача се концентрира и затърси някакви признаци за топлина и движение, които биха доказали, че лилиумът е нещо повече от метален предмет. Откри ги също толкова силни, колкото трябваше да бъдат в растение през нощта. Отново докосна листото и каза: — Това надминава всичко, което знам за магията. Този лилиум би трябвало да е мъртъв. Вместо това цъфти. Не мога дори да си представя по какъв начин ще успееш да превърнеш растение в жив метал. Навярно Сапфира би могла да го стори, но никога няма да може да научи някой друг.

— Истинският въпрос — каза елфката — е дали това цвете ще роди семена, които могат да покълнат.

— Искаш да кажеш дали ще може да се разпространи. В Алагезия съществуват множество примери за самоподдържаща се магия, като плаващия кристал на остров Еом или кладенеца на сънищата в Пещерите на Мани. Това не би било по-невероятно от онези два феномена.

— За съжаление, ако някой намери това цвете или онези, които ще поникнат от семената му, те ще бъдат отскубнати до едно. Всички иманяри в тези земи ще дойдат да берат златни лилиуми.

— Според мен няма да е толкова лесно да бъдат унищожени, но само времето ще покаже.

В гърдите на Ерагон се надигна смях. Той каза с едва сдържано веселие:

— Чувал съм израза „да позлатиш лилията“[5], но духовете всъщност го направиха! Позлатиха лилията!

И той се разсмя, оставяйки гласа си да проехти сред пустата равнина.

Устните на Аря потрепнаха.

— Е, намеренията им бяха почтени. Не можем да ги виним, че не познават човешките поговорки.

— Не, но… о, ха-ха-ха!

Елфката щракна с пръсти и светлината се стопи в нищото.

— Разговаряхме през по-голямата част от нощта. Време е да си починем. Зората приближава и скоро след това трябва да потеглим.

Младият Ездач се изтегна на земята, където нямаше камъни, все така кискащ се, и се унесе в будния си сън.

Сред неспокойната тълпа

Беше средата на следобеда, когато Варден най-накрая се появиха на хоризонта.

Ерагон и Аря спряха на хребета на един нисък хълм и огледаха обширния град от сиви палатки, който се простираше пред тях, гъмжащ от хиляди мъже, коне и димящи огньове. На запад от палатките се виеше обградената от дървета река Джийт. На осемстотин метра на изток се издигаше втори, по-малък лагер — като остров, плаващ близо до бреговете на континент, — където живееха ургалите, водени от Нар Гарцвог. На няколко километра около периметъра на Варден яздеха многобройни групи конници. Някои патрулираха, други бяха носещи знамена вестоносци, а трети — атакуващи отряди, които или потегляха, или се връщаха от мисия. Два от патрулите забелязаха Ерагон и Аря и след като надуха роговете, препуснаха в галоп към тях.

На лицето на младия Ездач разцъфна широка усмивка и той се засмя, облекчен.

— Успяхме! — възкликна. — Муртаг, Торн, стотици войници, домашните магьосници на Галбаторикс, Ра’зак — никой от тях не можа да ни хване. Ха! Каква подигравка спрямо краля! Това ще му накъдри брадата, когато го чуе.

— Тогава ще стане двойно по-опасен — предупреди елфката.

— Зная. — Той се ухили още по-широко. — Може би ще се ядоса толкова много, че ще забрави да плати на войските си и те до един ще захвърлят униформите си и ще се присъединят към Варден.

— Днес си много весел.

— А защо да не съм? — попита младежът.

После се вдигна на пръсти, разтвори ума си колкото можеше по-широко и като събра всичката си сила, извика: Сапфира!, запращайки мисълта като копие над цялата местност.

Отговорът не закъсня:

— Ерагон!

Те се прегърнаха с умовете си, обсипвайки се с обич, радост и загриженост. Обмениха спомени за времето, прекарано далеч един от друг, и Сапфира успокои Ерагон заради войниците, които бе убил, прогони болката и гнева, които бе натрупал в себе си след инцидента. Той се усмихна. Сега, когато драконът бе така близо, всичко в света изглеждаше наред.

— Липсваше ми — каза Ездача.

— И ти на мен, малкият ми. — После му прати образа на войниците, с които двамата с Аря се бяха сражавали. — Всеки път, когато те оставя, успяваш да се забъркаш в неприятност. Всеки път! Не смея дори да си обърна опашката от страх, че ще се окажеш вкопчен в смъртоносна битка в мига, в който отделя очи от теб.

— Бъди честна: оплитал съм се в много неприятности и с теб. Не е нещо, което става само когато съм сам. Изглежда сме магнит за неочаквани събития.

— Не, не, ти си магнитът за неочакваните събития — изсумтя Сапфира. — Нищо необичайно не ми се случва, когато съм сама. Но ти привличаш дуели, засади, безсмъртни врагове, странни създания като Ра’зак, отдавна изгубени роднини и мистериозни магии, сякаш са прегладнели невестулки, а ти си заек, влязъл в леговището им.

— Ами времето, което си прекарала като собственост на Галбаторикс? Това обичайно ли е?

— Още не се бях излюпила — възрази тя. — Не можеш да го броиш. Разликата между теб и мен е, че на теб ти се случват неща, докато аз карам нещата да се случват.

— Може би, но то е, защото още се уча. Дай ми няколко години и ще съм не по-лош от Бром в справянето със ситуации, а? Не можеш да кажеш, че не поех инициативата със Слоун.

— Ммм. Все още ни предстои да говорим за това. Ако някога отново ме изненадаш по този начин, ще те прикова към земята и ще те оближа от глава до пети.

Ерагон потрепери. Езикът й бе покрит с извити шипове, които можеха да свалят козина, кожа и месо от убита сърна само с едно движение.

— Зная, но не бях сигурен дали ще убия Слоун, или ще го пусна на свобода, докато не застанах пред него. Освен това, ако ти бях казал, че ще остана сам, щеше да настояваш да ме спреш.

Той почувства лекото ръмжене, което изтътна в гърдите й.

— Трябваше да ми имаш доверие, че ще постъпя правилно. Ако не можем да говорим открито, как се очаква да действаме като дракон и Ездач?

— А дали „правилно“ нямаше да включва това да ме отнесеш от Хелгринд, независимо от желанието ми?

— Ами можеше и да не го включва — отвърна Сапфира с отбранителна нотка в гласа.

Ерагон се усмихна.

— Но все пак си права. Трябваше да обсъдя плана си с теб. Съжалявам. Отсега нататък обещавам да се съветвам с теб, преди да сторя нещо, което не очакваш. Това приемливо ли е?

— Само ако включва оръжия, магия, крале или семейни членове — отвърна тя.

— Или цветя.

— Или цветя — съгласи се драконката. — Няма нужда да зная дали не си решил да хапнеш малко хляб или сирене посред нощ.

— Освен ако някой човек с много дълъг нож не ме чака извън палатката ми.

— Ако не можеш да надвиеш сам човек с много дълъг нож, ще бъдеш доста жалък Ездач.

— Да не споменаваме, че ще съм мъртъв.

— Е…

— Но ако следваме логиката ти, трябва да си доволна, че макар и вероятно да привличам повече неприятности от повечето хора, в повечето случаи съм напълно способен да избягвам ситуации, които биха довели до смъртта на други.

— Дори и най-великите воини могат да станат жертва на лошия късмет — каза тя. — Спомни си джуджешкия крал Кага, който бил убит от начинаещ фехтовач, когато се спънал в камък. Трябва винаги да бъдеш бдителен, независимо от уменията си, защото не можеш да предвидиш и избегнеш всяко нещастие, което съдбата може да стовари върху теб.

— Съгласен съм. Сега може ли да спрем с този тежък разговор? Напълно изтощен съм от мисли за съдбата, справедливостта и други мрачни теми от последните няколко дни. Що се отнася до мен, философските въпроси са подходящи най-вече да те объркат и депресират, а не да подобрят състоянието ти. — Ерагон вдигна глава и огледа равнината и небето, търсейки отличителния синкав блясък на люспите на Сапфира. — Къде си? Усещам те наблизо, но не мога да те видя.

— Точно над теб!

И с радостен рев Сапфира изскочи иззад един облак на неколкостотин метра над тях и се спусна по спирала към земята с прилепени към тялото криле. Драконката разтвори зловещите си челюсти и избълва огън, който се понесе назад над главата и шията й като грива от пламъци. Ерагон се засмя и протегна ръце към нея. Конете на патрула, които галопираха към него и елфката, се отдръпнаха при гледката и рева на Сапфира и се втурнаха в обратната посока, докато ездачите им отчаяно се опитваха да ги успокоят.

— Надявах се, че ще можем да влезем в лагера, без да привличаме ненужно внимание — каза Аря, — но предполагам, трябваше да осъзная, че е невъзможно да не се набиваме на очи със Сапфира наоколо. Трудно е да игнорираш дракон.

— Чух те — каза Сапфира, докато разперваше криле, за да се приземи с гръмотевичен тътен. Масивните й бедра и рамене се превиха, докато поемаше силата на удара. Въздушната вълна удари Ерагон в лицето, а земята под него потрепери. Той присви колене, за да запази равновесие. Драконката сгъна криле върху гърба си.

— Мога да бъда и потайна, ако поискам. — После наклони глава и примигна, а върхът на опашката й зашиба тревата наляво-надясно. — Но днес не искам да съм потайна! Днес съм дракон, а не подплашен гълъб, който се опитва да избегне някой ловуващ ястреб.

— Кога пък не си дракон? — попита младият Ездач, докато тичаше към нея. Лек като перце, той скочи на левия й преден крак, а после върху рамото, откъдето седна на обичайното си място в основата на врата й. Постави ръце от двете страни на шията й, усещайки ритъма на дишането й под пластовете мускули. Ерагон отново се усмихна с чувството на неизмеримо спокойствие. — Тук е мястото ми, с теб.

Краката му завибрираха, когато Сапфира избръмча доволно. Тътенът бе последван от странна и тиха мелодия, която той не разпозна.

— Привет, Сапфира — каза Аря и сложи ръка на гърдите си в елфическия жест на уважение.

Драконката приклекна и изви дългата си шия към земята, за да докосне елфката по челото с върха на муцуната си, както бе сторила, когато благослови Елва във Фардън Дур.

— Привет, елфа-кона. Добре дошла и дано вятърът изпълва крилете ти.

Тя говореше на Аря със същата обич, която дотогава бе запазвала само за Ерагон, сякаш сега я смяташе за част от малкото им семейство и достойна за уважението и интимността, която споделяха. Жестът й изненада младежа, но след първоначалния изблик на завист, той се зарадва. Сапфира продължи:

— Благодарна съм ти, че помогна на Ерагон да се върне жив и здрав. Ако го бяха заловили, не зная какво щях да сторя!

— Благодарността означава много за мен — каза елфката и се поклони. — Що се отнася до това какво щеше да сториш, ако Галбаторикс го беше пленил, ами предполагам, че щеше да го спасиш, а аз щях да те съпроводя, дори и до самия Уру’баен.

— Да, иска ми се да мисля, че щях да те измъкна, Ерагон — каза Сапфира, извивайки шия, за да го погледне, — но се боя, че сигурно щях да се предам на Империята, за да те спася, независимо от последствията за Алагезия. — После драконката разтърси глава и заора с нокти земята край себе си. — О, но това са безсмислени приказки. Ти си тук и си в безопасност, и това е истинското положение на нещата. Да пропиляваме деня в размисли за злини, които са можели да се случат, би означавало да отровим щастието, което имаме…

В този момент патрулът се приближи в галоп и спря на тридесетина метра до тях заради нервните си коне. Войниците попитаха дали могат да ескортират тримата до Насуада. Един от мъжете слезе от седлото и отстъпи коня си на Аря, а после групата се спусна към морето от палатки на югозапад. Сапфира определи скоростта — движеха се спокойно и бавно, което позволяваше на двамата с Ерагон да се порадват на компанията си, преди да се потопят в шума и хаоса, който със сигурност щеше да ги обгърне, щом се приближаха до лагера.

Ерагон се поинтересува за Роран и Катрина, а после попита:

— Ядеш ли достатъчно огнена трева? Дъхът ти е по-силен от обикновено.

— Разбира се, че ям. Забелязваш го само защото сме били разделени толкова много дни. Мириша си точно както трябва да мирише един дракон и ще съм ти благодарна да не правиш пренебрежителни коментари по въпроса, освен ако не искаш да те хлопна по главата. Освен това вие, хората, нямате с какво да се хвалите, каквито сте потни, мазни и вонящи. Единствените създания на света, които миришат колкото хората, са мъжките кози и мечките по време на зимен сън. В сравнение с вас, миризмата на дракона е парфюм с ухание на планински цветя.

— О, хайде, не преувеличавай. Макар че — допълни той, сбръчквайки нос — след Агаети Бльодрен забелязвам, че хората наистина са доста миризливи. Не можеш обаче да ме слагаш в кюпа, аз вече не съм изцяло човек.

— Може би не си, но все така имаш нужда от баня!

Докато прекосяваха равнината, все повече хора се струпваха около Ерагон и Сапфира, осигурявайки им напълно ненужна, но впечатляваща почетна стража. След толкова време, прекарано в пустошта на Алагезия, гъстото скупчване на тела, какофонията от възбудени високи гласове, бурята от неохранявани мисли и емоции и обърканото движение на размахващи се ръце и изнервени коне зашеметиха младия Ездач.

Той се затвори в себе си, където хаотичният умствен рев не бе по-силен от далечния тътен на блъскащи се в скала вълни. Въпреки пластовете бариери, усети приближаването на дванадесетте елфи — бързи и гъвкави като жълтооки планински котки, — които тичаха в строй от другия край на лагера. Ерагон искаше да направи добро впечатление, затова вчеса косата си с пръсти и изправи рамене, ала също така стегна бронята около съзнанието си, така че никой, освен Сапфира, да не чува мислите му. Елфите бяха дошли да пазят него и нея, ала в крайна сметка верността им бе към кралица Исланзади. Въпреки че Ездача беше благодарен за присъствието им и се съмняваше вродената им учтивост да им позволи да го подслушват, все пак не искаше да предоставя на кралицата на елфите възможност да научи тайните на Варден или да добие контрол над него. Ако тя можеше да го откъсне от Насуада, той бе убеден, че щеше да го направи. Като цяло елфите не вярваха на хората, не и след предателството на Галбаторикс, и поради тази и други причини Ерагон бе сигурен, че Исланзади предпочита двамата със Сапфира да са под нейно директно командване. А от владетелите, които бе срещал до момента, на нея вярваше най-малко. Беше твърде хаотична и властна.

Дванайсетината елфи спряха пред Сапфира. Те се поклониха и повториха приветствения жест с ръка на Аря, а после един по един се представиха на Ерагон с началната фраза на традиционния поздрав на елфите, на което той отговори по подобаващ начин. После водачът — висок и красив мъж с лъскава синьо-черна козина, покриваща цялото му тяло, — обяви целта на мисията им пред всички наоколо и формално попита Ездача и дракона дали могат да се заемат със задълженията си.

— Можете — отговори Ерагон.

— Можете — каза и Сапфира.

После младежът попита:

— Бльодгарм-водр, не се ли срещнахме случайно на Агаети Бльодрен?

Защото си спомняше елф с подобна козина да се весели сред дърветата по време на празненството.

Бльодгарм се усмихна, разкривайки животински зъби.

— Смятам, че си срещнал братовчедка ми Лиота. Имаме наистина впечатляваща прилика, въпреки че нейната козина е кафява и на петна, докато моята е тъмносиня.

— Бих се заклел, че беше ти.

— За съжаление по онова време имах други ангажименти и не можах да присъствам на празненството. Може би ще имам възможността при следващото, след сто години.

— Не си ли съгласен, че той има приятен аромат? — попита Сапфира.

Ерагон подуши въздуха.

— Не усещам нищо. А щях, ако имаше нещо за подушване.

— Това е странно. — Тя му показа всички миризми, които усещаше, и той веднага осъзна какво има предвид. Ароматът на Бльодгарм го заобикаляше като облак — гъста, упоителна и топла миризма, която напомняше на дим и на смачкани хвойнови плодове, и гъделичкаше ноздрите на Сапфира. — Всички жени във Варден, изглежда, са се влюбили в него — додаде тя. — Преследват го навсякъде, отчаяно искащи да говорят с него, но твърде срамежливи дори да изпискват, когато ги погледне.

— Може би само женските го подушват. — Той хвърли разтревожен поглед към Аря. — Тя не изглежда засегната.

— Това е, защото има защита от магическо влияние.

— Надявам се… Мислиш ли, че трябва да спрем Бльодгарм? Това, което прави, е коварен и подмолен начин да се спечели женско сърце.

— Не е по-подмолен от това да се облечеш с красиви дрехи, за да привлечеш погледа на възлюбения. Бльодгарм не се е възползвал от жените, които го харесват, и не ми се вярва да е съставил аромата си, така че да се харесва конкретно на човешки жени. Предполагам, че това е случаен страничен ефект и че е създал миризмата си със съвсем друга цел. Освен ако не наруши досегашното си приличие, мисля, че не е наша работа да се месим.

— Ами Насуада? И тя ли е уязвима на чара му?

— Насуада е мъдра и предпазлива. Триана постави защити около нея, за да я пазят от влиянието на Бльодгарм.

— Добре.

Когато пристигнаха при палатките, тълпата стана толкова огромна, сякаш половината Варден се бяха събрали около Сапфира. Ерагон вдигна ръка в отговор на поздравите на хората с „Аргетлам!“ и „Сенкоубиец!“. Някои викаха:

— Къде беше, Сенкоубиецо? Разкажи ни за приключенията си!

Мнозина го наричаха Проклятието на Ра’зак, което му достави толкова голямо удоволствие, че си повтори прозвището под нос четири пъти. Хората крещяха и пожелания за здравето му и това на Сапфира, както и покани за угощения, предлагаха му злато и бижута, отправяха молби за помощ: дали не може да излекува син, който се е родил сляп, или да премахне тумор, който бавно убива жената на войник, или да намести счупения крак на кон, или да изправи огънат меч, защото — както изрева мъжът — той бил на дядо му. На два пъти женски глас извика: „Сенкоубиецо, ще се ожениш ли за мен?“ и макар да се огледа, младежът не успя да определи източника.

По време на цялата дандания елфите се навъртаха наблизо. Мисълта, че бдят за нещата, които той не може да види, и слухтят за онези, които не може да чуе, го успокои и му позволи да общува със струпаните членове на Варден с лекота, която преди не му се отдаваше.

След това между редовете вълнени палатки започнаха да се появяват бившите селяни от Карвахол. Ерагон слезе от врата на Сапфира и отиде сред приятелите и познатите си от детинство, като стискаше ръце, тупаше рамене и се смееше на шеги, които бяха неразбираеми за всеки, който не е израснал в Карвахол. Хорст също бе там и младежът сграбчи силната ръка на ковача.

— Добре дошъл, Ерагон. Страхотна работа. Всички сме ти задължени, задето отмъсти на чудовищата, които ни прогониха от домовете ни. Радвам се да видя, че си цял и невредим.

— Ра’зак трябваше да се движат доста по-бързо, за да успеят да отрежат каквото и да е от мен — каза младият Ездач.

После се поздрави със синовете на Хорст — Албрийч и Балдор; с обущаря Лоринг и тримата му синове; със собствениците на кръчмата в Карвахол Тара и Морн; с Фиск, Фелда, Калита, Делвин и Лена; и свирепата Биргит, която каза:

— Благодаря ти, Ерагон, Ничий син. Благодаря ти, че се погрижи създанията, които изядоха съпруга ми, да получат подобаващо наказание. Домът ми е твой, сега и завинаги.

Преди младежът да успее да отговори, тълпата ги раздели. „Ничий син? — помисли той. — Ха! Аз си имам баща и всички го мразят“.

После за негова радост Роран си проправи път през тълпата, а до него вървеше Катрина. Двамата се прегърнаха и братовчед му изръмжа:

— Това с оставането ти беше голяма глупост. Трябва да ти счупя главата, задето ни заряза по този начин. Следващия път ме предупреди, преди да отпрашиш сам нанякъде. Почна да ти става навик. Трябваше да видиш колко разстроена бе Сапфира по време на обратния полет.

Ерагон постави ръка на крака на драконката и каза:

— Извинявай, че не можах да ти кажа предварително, че планирам да остана, но до последния момент нямах представа, че ще е необходимо.

— И защо точно остана в онези гнусни пещери?

— Имаше нещо, което трябваше да проуча.

Когато той не обясни по-подробно, широкото лице на Роран придоби сурово изражение и за момент младежът се изплаши, че братовчед му ще настои за по-задоволително обяснение, ала той каза:

— Е, как ли би могъл обикновен човек като мен да се надява да разбере причините и целите на един Драконов ездач? Пък бил той и братовчед ми. Важното е, че ти ми помогна да освободя Катрина и сега си тук, жив и здрав. — Той изпъна врат, сякаш се опитваше да види какво има на гърба на Сапфира, след което погледна Аря, която се намираше на няколко крачки зад тях, и добави: — Изгубил си тоягата ми! Прекосих цяла Алагезия с тази тояга! Не можа ли да я опазиш още няколко дни?

— Дадох я на човек, който се нуждаеше от нея повече от мен — отвърна Ерагон.

— О, стига си го тормозил — скара се Катрина на Роран и след миг колебание прегърна младежа. — Той наистина се радва да те види. Просто му е трудно да намери думите да го каже.

Братовчед му сви рамене с неловка усмивка.

— Права е, както винаги.

Двамата с младата жена си размениха влюбени погледи.

Ерагон огледа внимателно Катрина. Медната й коса бе възвърнала предишния си блясък и като цяло следите от изпитанията, през които беше преминала, бяха изчезнали, макар че още изглеждаше по-слаба и бледа от обичайното за нея.

Приближавайки се към него, така че никой от струпалите се наоколо хора да не може да чуе, тя каза:

— Никога не съм мислела, че ще ти дължа толкова много, Ерагон. Че двамата ще ти дължим толкова много. След като Сапфира ни донесе тук, научих какво си рискувал, за да ме спасиш, и съм ти безкрайно благодарна. Ако бях прекарала още една седмица в Хелгринд, щях да умра или да изгубя разума си, което си е жива смърт. Заради това, че ме спаси от тази съдба, и за възстановяването на рамото на Роран, имаш искрената ми благодарност, но и повече от това, имаш благодарността ми, че ни събра отново заедно. Ако не беше ти, никога повече нямаше да се видим.

— Честно казано, смятам, че Роран щеше да намери начин да те измъкне от Хелгринд дори без мен — отбеляза младежът. — Той има дар слово, когато се наложи. Щеше да убеди някой друг заклинател да му помогне — може би билкарката Анджела — и все пак щеше да успее.

— Билкарката Анджела? — намръщи се Роран. — Това бърборещо момиченце нямаше да може да се справи с Ра’зак.

— Щеше да се изненадаш. Тя е много повече от това, което изглежда.

После Ерагон направи нещо, което никога не би посмял да опита, докато живееше в долината Паланкар, но което му се струваше подходящо в ролята му на Ездач: той целуна Катрина по челото, а после и братовчед си, и каза:

— Роран, ти си ми като брат. А ти, Катрина, си ми като сестра. Ако някога сте в беда, потърсете ме и независимо от кого ще се нуждаете — от Ерагон фермера или Ерагон Ездача, — аз изцяло ще бъде на ваше разположение.

— Същото важи и за нас — отвърна Роран. — Ако някога си в беда, трябва само да ни повикаш и ще ти се притечем на помощ.

Младият Ездач кимна, приемайки предложението, и не спомена, че бедите, с които щеше да се сблъска, не биха били такива, за които те биха могли да му помогнат. Стисна ги и двамата за раменете и каза:

— Дано да живеете дълго, да бъдете винаги заедно и щастливи, и да имате много деца.

Усмивката на Катрина потрепна за миг и Ерагон се зачуди каква е причината.

Подтиквани от Сапфира, всички продължиха към червената шатра на Насуада в центъра на лагера. Не след дълго, заедно с ликуващата армия на Варден, те стигнаха до прага й, където ги чакаха Насуада, крал Орин и цял отряд благородници, и други високопоставени личности, струпани зад два реда стражи от двете им страни.

Насуада бе облечена в зелена копринена рокля, която блещукаше под слънцето като перцата по гърдите на колибри, в ярък контраст с черната й кожа. Ръкавите на роклята свършваха с дантели над лактите й. Бели ленени превръзки покриваха останалата част от ръцете й до тесните китки. От всички мъже и жени, скупчени наоколо, тя се отличаваше най-силно, като изумруд сред кафява есенна шума. Само Сапфира можеше да се мери с ярката й външност.

Ерагон и Аря й се представиха, а после и на крал Орин. Насуада ги поздрави официално от името на Варден и ги похвали за смелостта. Завърши с думите:

— Да, Галбаторикс може да има Ездач и дракон, които се бият в негово име, както Ерагон и Сапфира се бият за нас. Може да има армия, толкова голяма, че скрива земята. И може да владее странни и ужасни магии, извращения на магическото изкуство. Но при всичката си злокобна сила, той не можа да спре Ерагон и Сапфира да нахлуят в кралството му и да убият четирима от най-ценните му слуги, нито на Ерагон да прекоси най-нагло цялата Империя. Видно е, че десницата на узурпатора е отслабнала, щом не може да защитава границите си или гнусните си слуги в скритата им крепост.

Насред ентусиазираните възгласи на Варден Ерагон скришом се подсмихна, виждайки колко умело си играе Насуада с емоциите им, вдъхвайки им увереност, вярност и радост напук на реалността, която бе далеч по-малко оптимистична от картината, която рисуваше. Тя не ги заблуждаваше — доколкото му бе известно, Насуада не лъжеше дори при разговорите си със Съвета на старейшините или другите си политически противници. Онова, което правеше, бе да съобщава истините, които най-добре подкрепяха позицията и аргументите й. „В това отношение тя е като елфите“ — помисли си Ездача.

Когато виковете на Варден стихнаха, крал Орин поздрави Ерагон и Аря, както го бе сторила Насуада. Думите му бяха сдържани в сравнение с нейните и въпреки че тълпата слушаше учтиво и после го аплодира, за Ездача бе очевидно, че колкото и да уважаваха Орин, хората не го обичаха така, както обичаха Насуада, нито пък той разпалваше въображението им като нея. Младоликият крал бе надарен с невероятен интелект. Ала той бе твърде възвишен, твърде ексцентричен и твърде скромен, за да бъде стожер за отчаяните надежди на опълчилите се срещу Галбаторикс.

— Ако някога надвием Галбаторикс, Орин не бива да го замества в Уру’баен — каза Ерагон на Сапфира. — Той не би могъл да обедини страната така, както Насуада обедини Варден.

— Съгласна съм.

Когато крал Орин свърши приветствието си, Насуада прошепна на младежа:

— Сега е твой ред да кажеш няколко думи на събралите се да зърнат великия Драконов ездач. — В очите й блестеше едва прикрито веселие.

— Аз!

— Това се очаква.

Тогава Ерагон се обърна и застана с лице към множеството, с пресъхнала, сякаш бе пълна с пясък, уста. Умът му беше празен и в продължение на няколко панически секунди имаше чувството, че умението да говори няма да се върне и той ще се изложи пред всички Варден. Някъде изцвили кон, но иначе целият лагер бе плашещо притихнал. В крайна сметка Сапфира го извади от вцепенението, като докосна лакътя му с муцуна.

— Кажи им, че за теб е чест да имаш подкрепата им и че си щастлив да си сред тях.

След това окуражаване, той успя да смотолеви няколко думи, а после, веднага щом бе възможно, се поклони и отстъпи крачка назад.

Като се насилваше да се усмихва, докато Варден го аплодираха, надаваха възгласи и блъскаха мечове в щитовете си, той възкликна:

— Това беше ужасно! Предпочитам да се бия със Сянка, вместо да го повтарям!

— Стига де! Не беше толкова трудно.

— Напротив, беше!

Сапфира изсумтя развеселено и от ноздрите й избликна струйка дим.

— Страхотен Драконов ездач ще излезе от теб — да се плашиш да говориш пред хора! Ако Галбаторикс само знаеше, щеше да те държи в ръцете си, като те накара да изнесеш реч пред армията му. Ха-ха!

— Не е смешно — измърмори той, ала драконката продължи да се кикоти.

Да отговаряш пред крал

След обръщението на Ерагон към Варден, Насуада направи знак на Йормундур и той изтича до нея.

— Нека всички се върнат на постовете си. Ако ни атакуват сега, ще ни пометат.

— Слушам, милейди.

Тя повика Ерагон и Аря, а после подаде ръка на крал Орин и заедно с него влезе в шатрата.

— Ами ти? — обърна се Ездача към Сапфира, следвайки водачката на Варден. После влезе в шатрата и видя, че стената от противоположната страна е навита и привързана към горната дървена рамка, така че Сапфира да може да мушне главата си вътре и да участва в разговорите. Трябваше да изчака за момент, преди блестящата й глава и шия да се появят в отвора, затъмнявайки вътрешността, докато заставаше на мястото си. Лилави отблясъци светлина заиграха по стените, излъчвани от сините й люспи върху червения плат.

Ерагон огледа останалата част от шатрата. Беше доста празна в сравнение с предишното му посещение, в резултат от нанесения от Сапфира погром, когато бе влязла, за да види Ездача в огледалото на Насуада. Сега, когато вътре имаше само четири мебела, обстановката изглеждаше спартанска дори за военните стандарти. Беше останал полираният трон, на който седна водачката на Варден, докато крал Орин застана до нея; същото онова огледало, монтирано на нивото на очите върху гравирана пиринчена поставка; сгъваем стол и ниска маса, отрупана с карти и други важни документи. Изкусно изработен джуджешки килим покриваше земята. Освен Ерагон и Аря, пред Насуада вече се бяха събрала двадесетина души. Очите на всички бяха вперени в него. Сред тях разпозна Нархайм, настоящия командир на джуджешката армия, Триана и други заклинатели от Ду Врангр Гата, Сабрае, Умерт и останалите членове на Съвета на старейшините, ако се изключи Йормундур; а също и неколцина благородници и служители от двора на крал Орин. Ездача предположи, че и онези, които не познава, заемат някаква важна роля в някоя от множеството фракции, съставляващи армията на Варден. Присъстваха също шестима от стражите на Насуада — двама на входа и четирима зад самата нея, — а той долови и тъмните и нечовешки мисли на Елва, идващи от мястото, където детето-вещица се криеше в далечния край на шатрата.

— Ерагон — каза Насуада. — Не сте се срещали преди, така че нека ти представя Сагабато-но Инапашуна Фадауар, главатар на племето инапашуна. Той е смел мъж.

През следващия час Ездача трябваше да понесе, както му се стори, безкраен низ от представяния, поздрави и въпроси, на които не можеше да отговори искрено, без да разкрие тайни, които трябваше да останат такива. След като всички гости бяха разговаряли с него, Насуада ги помоли да напуснат. Докато те се изнизваха от шатрата, тя плесна с ръце и стражите отвън поканиха нова група, а когато и тя се наслади на съмнителното удоволствие от общуването с Ерагон, я последва трета. Той се усмихваше през цялото време. Стискаше ръка след ръка. Разменяше безсмислени любезности и се мъчеше да запомни плеяда от имена и титли, като се държеше безкрайно учтиво, както изискваше ролята, която се налагаше да играе. Знаеше, че го почитат не защото им е приятел, а заради шанса за победа, който олицетворяваше за свободните раси на Алагезия, заради силата му и заради онова, което се надяваха да спечелят от него. В сърцето си виеше от безсилие и копнееше да се отскубне от задушаващите окови на доброто поведение и учтивостта, да се качи на гърба на Сапфира и да отлети на някое спокойно място.

Единствената част от церемонията, която му достави удоволствие, бе да гледа как реагираха останалите на двамата ургали, които се извисяваха зад трона на Насуада. Някои се преструваха, че не забелязват рогатите воини — макар че от пискливите им гласове и резките движения си личеше, че са изнервени от създанията, — докато други ги гледаха кръвнишки с ръце върху дръжките на мечовете и кинжалите си. Трети пък демонстрираха фалшива смелост и се опитваха да омаловажат всеизвестната сила на ургалите, като се хвалеха със своята собствена. Съвсем малко хора изглеждаха незасегнати от вида на създанията — най-вече Насуада, но и крал Орин, Триана и графът, който каза, че когато е бил малко момче, е видял Морзан и дракона му да унищожават цял град.

Когато Ерагон не можеше да издържа повече, Сапфира изду гърди и изръмжа дълбоко, толкова дълбоко, че огледалото потрепери в рамката си. В шатрата настъпи гробовна тишина. Ръмженето й не бе особено заплашително, ала привлече вниманието на всички и показа отношението й към цялата церемония. Никой от гостите не бе толкова глупав, че да постави на изпитание търпението й. С набързо скалъпени извинения те събраха нещата си и се измъкнаха от шатрата, ускорявайки крачка, когато драконката тропна с нокти по земята.

Щом платнището на входа се спусна зад последния посетител, Насуада въздъхна облекчено.

— Благодаря ти, Сапфира. Съжалявам, че трябваше да те мъча с публично представяне, Ерагон, но както сигурно разбираш, ти имаш доста високо положение сред Варден и вече не мога да те пазя само за себе си. Сега принадлежиш на народа. Хората искат да ги познаваш и да им отделиш полагащата им се според тях част от времето ти. Нито ти, нито Орин, нито аз можем да им откажем. Дори Галбаторикс в мрачното седалище на властта си в Уру’баен се бои от капризите на тълпата, макар и вероятно да го отрича пред всички, дори пред себе си.

Когато гостите вече ги нямаше, крал Орин също изостави царственото си държане. Суровото му лице се отпусна, придобивайки доста по-човешко изражение на облекчение, раздразнение и диво любопитство. Той разкърши рамене под официалната си роба, погледна Насуада и каза:

— Не мисля, че се нуждаем повече от Нощните ти ястреби.

— Съгласна съм — отвърна тя и плесна с ръце, за да освободи шестимата стражи.

Те излязоха от шатрата.

Крал Орин придърпа свободния стол до трона на Насуада и седна, превръщайки се в купчина надиплен плат и щръкнали крайници.

— И така — каза кралят, насочвайки погледа си към Ездача и Аря. — Нека чуем цялата история, Ерагон Сенкоубиецо. Научих само някакви смътни обяснения защо си избрал да останеш в Хелгринд и вече ми призлява от увъртания и измамни отговори. Решен съм да науча истината по въпроса, така че те предупреждавам, не се опитвай да скриеш какво се е случило, докато беше в Империята. Докато не бъда удовлетворен, че си ми казал всичко, което има за казване, никой от нас няма да излезе оттук.

Насуада каза студено:

— Твърде много си позволявате… Ваше Величество. Нямате властта да ме задържите на мястото ми, нито Ерагон, който е мой васал, нито Сапфира, нито Аря, която не отговаря пред никой смъртен владетел, а пред такъв, който е по-могъщ от двама ни взети заедно. Нито пък аз имам властта да ви задържа тук. Петимата сме по-равни помежду си, отколкото който и да било друг в Алагезия. Добре ще е да го запомните.

Отговорът на крал Орин бе също толкова леден:

— Нима надхвърлям границите на властта си? Е, може би. Права сте: не мога да ви заповядвам. Ако сме равни обаче, аз все още не съм видял доказателства за това в отношението ви към мен. Ерагон отговаря само и единствено пред вас. С Изпитанието на Дългите ножове вие придобихте власт над номадските племена, много от които отдавна са сред моите поданици. И командвате както пожелаете не само Варден, но и войниците на Сурда, които служат на семейството ми от десетилетия със смелост и решителност, надхвърлящи тези на обикновените мъже.

— Вие ме помолихте да ръководя тази война — каза Насуада. — Не съм ви изместила.

— Така е, аз поисках да поемете командването над разпръснатите ни войски. Не ме е срам да призная, че имате повече опит и сте постигнали повече успехи от мен във войната. Рисковете са твърде големи, за да може който и да било от нас да си позволява фалшива гордост. При все това обаче, откакто застанахте начело, изглежда, сте забравили, че аз все още съм крал на Сурда, а ние — от рода Лангфелд — можем да проследим родословието си до самия Танебранд, Дарителя на пръстени, който е наследил лудия стар Паланкар и който пръв сред расата ни е седнал на трона в днешния Уру’баен.

Предвид наследството ни и помощта, която династията Лангфелд ви е оказала в тази война, е обидно да игнорирате правата ми. Държите се така, сякаш вие имате последната дума и мненията на останалите нямат значение; сякаш могат да бъдат тъпкани в преследване на всяка цел, която вече сте решили, че е най-добра за частта от свободното човечество, извадила късмета да ви има за водач. Сключвате по своя инициатива договори и съюзи като този с ургалите и очаквате аз и другите да приемаме решенията ви, все едно говорите от името на всички ни. Уговаряте предварително държавни визити като тази на Бльодгарм-водр и не си правите труда да ме уведомите за пристигането му, нито ме изчаквате, за да посрещнем делегацията му заедно като равни. И когато се осмелявам да попитам защо Ерагон — човекът, чието съществуване е причината изобщо да заложа държавата си на карта, — когато имам дързостта да питам защо този толкова важен човек е избрал да застраши живота на сурданите и на всяко живо същество, което се противопоставя на Галбаторикс, мотаейки се сред враговете ни, как ми отговаряте? Държите се с мен така, все едно съм просто някой ваш прекалено ревностен и любопитен подчинен, чийто детински интерес отвлича вниманието ви от по-неотложни дела. Ха! Няма да търпя това, казвам ви. Ако не можете да си наложите да уважавате ранга ми и да приемете справедливо разпределение на отговорностите, както е редно между съюзници, смятам, че не сте достойна да бъдете начело на съюз като нашия и ще ви се опълча по всички възможни начини.

— Ама че високопарен тип — отбеляза Сапфира.

Разтревожен от посоката, която бе поел разговорът, Ерагон каза:

— Какво да правя? Не възнамерявах да казвам на никого за Слоун, освен може би на Насуада. Колкото по-малко хора знаят, че е жив, толкова по-добре.

Проблясваща морскосиня вълна пробяга от главата на драконката до раменете й, когато острите връхчета на люспи по врата й се надигнаха с милиметър над кожата под тях. Назъбените редици люспи й придадоха свиреп и накокошинен вид.

— Не мога да ти кажа кое е най-добро, Ерагон. За това трябва да разчиташ на собствената си преценка. Вслушай се в сърцето си и може би ще ти стане ясно как да се измъкнеш от тези подмолни бързеи.

В отговор на тирадата на крал Орин Насуада отпусна ръце в скута си, при което бинтовете изпъкнаха с белотата си на фона на зелената й рокля. После отговори с равен и спокоен глас:

— Ако съм ви обидила, сир, то е заради собствената ми прибързаност, а не от желание да унизявам вас или династията ви. Моля простете пропуските ми. Те няма да се повторят, обещавам ви. Както сам изтъкнахте, съвсем скоро бях издигната на този пост и още не съм овладяла всички необходими умения.

Орин сведе глава в хладен, но благосклонен жест, че приема извинението й.

— Що се отнася до Ерагон и деянията му в Империята, не можех да ви съобщя никакви подробности, защото и аз самата не разполагах с повече информация. Както със сигурност ще се съгласите с мен, това не беше ситуация, която исках да разгласявам.

— Не, разбира се, че не.

— Ето защо ми се струва, че най-бързият лек за този спор е да позволим на Ерагон да ни разкрие фактите за пътуването си, така че да разберем мащабите на събитието и да направим преценка.

— Само по себе си това не е лек — каза крал Орин. — Но все пак е неговото начало, така че с радост ще го изслушам.

— Тогава нека не се бавим повече — отвърна Насуада. — Да започнем от началото и да сложим край на неизвестността. Ерагон, време е за твоя разказ.

И докато Насуада и другите го гледаха с очакване, Ездача направи избора си. Той вдигна брадичка и започна:

— Това, което ще ви кажа, е поверително. Не мога да очаквам нито от вас, крал Орин, нито от вас, лейди Насуада, да ми се закълнете, че ще запазите тази тайна в сърцата си до деня, в който умрете, но ви моля да постъпите така, все едно сте го сторили. Ако тя стигне до неподходящите уши, ще предизвика много мъка.

— Един крал не остава такъв за дълго, освен ако не цени стойността на мълчанието — каза Орин.

И без да се бави повече, Ерагон описа всичко, което му се бе случило в Хелгринд и в последвалите дни. След това Аря обясни как го е намерила и допълни описанието му на пътуването им, прибавяйки няколко собствени наблюдения. Когато и двамата приключиха, в палатката настъпи тишина, а Орин и Насуада не помръдваха на столовете си. Ездача се почувства така, сякаш отново бе дете и чакаше Гароу да му каже какво ще бъде наказанието му заради някоя глупава постъпка.

Кралят и водачката на Варден изглеждаха потънали в размисъл в продължение на няколко минути, а после Насуада приглади полите на роклята си и рече:

— Крал Орин може да е на различно мнение и ако е така, чакам с нетърпение да чуя основанията му, но аз лично смятам, че си постъпил правилно, Ерагон.

— Аз също — каза Орин, изненадвайки всички.

— Наистина ли? — възкликна младежът. После се поколеба. — Не искам да прозвучи нахално, защото съм доволен, че одобрявате, но не очаквах да погледнете толкова благосклонно на решението ми да пожаля живота на Слоун. Мога ли да попитам защо…

— Защо одобряваме ли? — прекъсна го кралят. — Законът трябва да се спазва. Ако беше се самоопределил за екзекутор на Слоун, щеше да си си присвоил властта, която притежаваме двамата с Насуада. Защото онзи, който има наглостта да определя кой ще живее и кой ще умре, вече не служи на закона, а го определя. И колкото и добронамерен да е човек, това няма да бъде добро решение за човешкия род. Насуада и аз поне отговаряме пред онзи господар, пред когото коленичат дори кралете. Отговаряме пред Ангвард, царуващ в неговото царство на вечен сумрак. Отговаряме пред Сивия мъж на неговия сив кон. Смъртта. Можем да бъдем най-ужасните тирани в историята, но един ден Ангвард ще ни прибере… Ала не и теб. Хората са раса, която има кратък живот, а не бива да бъдем управлявани от един от Неумиращите. Не се нуждаем от втори Галбаторикс. — Неочаквано Орин се изсмя, а устата му се изкриви в невесела усмивка. — Разбираш ли, Ерагон? Ти си толкова опасен, че сме принудени да признаем тази опасност пред теб, и да се надяваме, че си сред малцината способни да устоят на изкушението на властта.

Кралят преплете пръсти под брадичката си и се вгледа в гънките на робата си.

— Казах повече, отколкото исках… Така че поради тези и други причини съм съгласен с Насуада. Бил си прав в решението си, когато си открил Слоун в Хелгринд. Колкото и неприятен да е този инцидент, щеше да е много по-зле за нас, а и за теб, ако го беше убил за свое удовлетворение, а не при самозащита или служейки на други.

Водачката на Варден кимна в знак на съгласие.

— Добре казано.

През цялото време Аря слушаше с неразгадаемо изражение. Каквито и да бяха нейните мисли по въпроса, тя не ги изказа.

Орин и Насуада засипаха Ерагон с множество въпроси за клетвите, които бе накарал Слоун да даде, както и за останалата част от пътешествието. Разпитът продължи толкова дълго, че водачката на Варден нареди да донесат в палатката поднос с охладен сайдер, плодове и месо, както и един волски бут за Сапфира. Двамата с Орин имаха достатъчно възможност да ядат между въпросите си, но младият Ездач бе толкова зает с говоренето, че успя да изяде само две хапки от една ябълка и да глътне няколко глътки сайдер, за да накваси гърлото си.

Накрая кралят се сбогува и се оттегли, за да огледа конницата си. Аря си тръгна минута по-късно с обяснението, че трябва да докладва на кралица Исланзади, и както сама се изрази, да стопли вана с вода, да измие пясъка от косата си и да възвърне нормалните си черти. „Не се чувствам добре — сякаш не съм самата аз — с липсващи връхчета на ушите, кръгли и водоравни очи и променена форма на лицето“.

Когато остана сама с Ерагон и Сапфира, Насуада въздъхна и отпусна глава на облегалката на трона. Ездача бе шокиран от изтощения й вид. Липсваха предишната й жизненост и сила на духа. Нямаше го пламъкът в очите й. Той осъзна, че тя се преструва на по-силна, за да не изкушава враговете си и да не деморализира Варден, демонстрирайки слабостта си.

— Зле ли ти е? — попита той.

Тя кимна към ръцете си.

— Не точно. Отнема ми повече време да се възстановя, отколкото очаквах… Някои дни са по-лоши от други.

— Ако искаш, мога да…

— Не. Благодаря ти, но не. Не ме изкушавай. Едно от правилата на Изпитанието на Дългите ножове е, че трябва да оставиш раните да зараснат сами без магия. Иначе съперниците няма да са понесли цялата болка.

— Това е варварство!

На устните й се появи слаба усмивка.

— Вероятно, но е такова, каквото е, и аз няма да се проваля на толкова късен етап само защото не мога да понеса малко болка.

— Ами ако раните се възпалят?

— Тогава ще платя цената за грешката си. Но се съмнявам, тъй като Анджела се грижи за мен. Тя има невероятен запас от знания по отношение на целебните растения. Почти съм убедена, че може да ти каже истинското име на всеки вид трева, растяща в равнините източно оттук, само като докосне стръкчето.

Сапфира, която бе стояла толкова неподвижно, че изглеждаше заспала, сега се прозя — почти докосвайки пода и тавана с върховете на челюстите си — и тръсна глава и шия, разпръсквайки във всички посоки отблясъци от светлината, отразена от люспите й.

Водачката на Варден изпъна гръб и каза:

— Ох, съжалявам. Зная, че всичко това беше изтощително. И двамата бяхте много търпеливи, за което ви благодаря.

Младият Ездач коленичи и постави дясната си ръка върху нейните.

— Не бива да се тревожиш за мен, Насуада. Аз разбирам дълга си. Никога не съм искал да властвам, това не е съдбата ми. И ако някога имам възможността да седна на трон, ще откажа и ще се погрижа да го получи някой, който е по-достоен от мен да води расата ни.

— Ти си добър човек, Ерагон — промърмори тя и притисна ръката му между дланите си. После се засмя. — Ти, Роран, Муртаг… изглежда прекарвам повечето си време да се тревожа за членове на семейството ти.

Младежът се наежи при тези думи.

— Муртаг не е от семейството ми.

— Разбира се. Прости ми. Ала все пак трябва да признаеш, че е удивително колко неприятности сте причинили и тримата както на Империята, така и на Варден.

— Това ни е вродена дарба — пошегува се Ерагон.

— В кръвта им е — допълни Сапфира. — Където и да отидат, се оказват забъркани в най-отвратителната възможна опасност. — Тя побутна с муцуна ръката на Ерагон. — Особено този тук. Какво друго да очакваш от обитатели на долината Паланкар? Потомци на луд крал.

— Но самите те не са луди — отвърна Насуада. — Поне аз не мисля така. Понякога е трудно да се прецени. — Тя се засмя. — Ако ти, Роран и Муртаг бъдете заключени в една килия, чудя се кой би оцелял.

Ерагон също се засмя.

— Роран. Той не би допуснал дреболия като смъртта да застане между него и Катрина.

Усмивката на Насуада стана леко пресилена.

— Да, предполагам, че не би го допуснал. — За няколко мига тя помълча, а после додаде: — Боже мой, колко съм егоистична! Денят почти свърши, а аз ви задържам само заради удоволствието от няколко минути празни приказки.

— Удоволствието е и мое.

— Да, но има по-добри места от това за разговори между приятели. След всичко, през което си преминал, предполагам, ще искаш да се изкъпеш, да се преоблечеш и да се нахраниш добре, нали? Сигурно си прегладнял!

Ерагон погледна към ябълката, която все още държеше, и със съжаление стигна до извода, че ще бъде неучтиво да продължи да яде, когато аудиенцията бе на приключване. Насуада обаче забеляза погледа му и каза:

— Изражението ти ми даде отговор, Сенкоубиецо. Изглеждаш като прегладнял вълк през зимата. Е, няма да те измъчвам повече. Иди се изкъпи и си облечи най-хубавата туника. Когато добиеш по-представителен вид, за мен ще е удоволствие, ако приемеш, да ми правиш компания на вечеря. Имай предвид обаче, че няма да си единственият ми гост, защото делата на Варден изискват постоянното ми внимание. При все това ще ми доставиш огромна радост, ако решиш да присъстваш.

Младежът потисна неудоволствието си от мисълта да прекара часове наред в отблъскване на словесните атаки на онези, които искаха да го използват за собствените си цели или да задоволят любопитството си за Ездачи и дракони. И все пак не можеше да откаже на водачката на Варден, така че се поклони и прие поканата й.

Вечеря с приятели

Ерагон и Сапфира излязоха от алената шатра на Насуада с отряда елфи, който оформи кръг около тях, и потеглиха към малката палатка, която бяха получили, когато се присъединиха към Варден в Пламтящите равнини. Там Ездача намери малък леген с вряла вода, чиято пара изглеждаше млечнобяла под косо падащите лъчи на огромното вечерно слънце. За момента той не му обърна внимание и влезе в палатката.

След като провери дали някой е пипал малкото му вещи в негово отсъствие, Ездача свали раницата от гърба си и внимателно съблече бронята, след което я прибра под походното легло. Тя имаше нужда от смазване и почистване, но това беше задача, която трябваше да почака. После младежът бръкна още по-навътре под леглото — до самата платнена стена от другата страна, и затърси пипнешком в мрака, докато не напипа дълъг, твърд предмет. Той го измъкна и постави тежкия, обвит в плат пакет върху коленете си. Развърза възлите, а после, започвайки от по-дебелия край, започна да развива грубите платнени ивици.

Малко по малко протритата кожена дръжка на късия меч на Муртаг се показа. Ерагон спря, когато разкри и част от блестящото острие, което бе назъбено като трион на мястото, където брат му бе блокирал атаките на Зар’рок.

Младежът седна и се загледа в оръжието, изпълнен с противоречиви чувства. Не знаеше какво го бе подтикнало, ала в деня след битката се бе върнал на платото и бе взел меча от калта, където Муртаг го бе изпуснал. Макар и само след една нощ, прекарана под влиянието на стихиите, стоманата се бе покрила с лек слой ръжда. Той бе премахнал корозията с една-единствена дума. Може би заради това, че Муртаг бе откраднал неговия собствен меч, младежът бе почувствал нуждата да вземе неговия в замяна, колкото и неравна и нежелана да беше, за да намали загубата си. Или просто искаше да запази спомен от кървавата битка. А може би все още изпитваше някаква привързаност към Муртаг, въпреки мрачните обстоятелства, които ги бяха изправили един срещу друг. Колкото и да ненавиждаше това, в което се бе превърнал брат му — за което изпитваше и лека жал към него, — Ездача не можеше да отрече връзката, която съществуваше помежду им. Те имаха обща съдба. При малко по-други обстоятелства на раждането им, Ерагон щеше да бъде отгледан в Уру’баен, а Муртаг — в Паланкар, и сегашното им положение можеше да бъде разменено. Съдбите им бяха неумолимо преплетени.

Докато гледаше сребристата стомана, младежът измисли магия, която да заглади нащърбените места по острието и да възстанови здравината на метала. Чудеше се обаче дали е редно да го прави. Белегът от раната, която му бе нанесъл Дурза, бе останал като напомняне за срещата им, поне докато драконите не го премахнаха по време на Агаети Бльодрен. Трябваше ли да запази и този белег? Щеше ли да е здравословно за него да носи подобен болезнен спомен на хълбока си? И какво послание щеше да бъде за останалите от Варден, ако избереше да използва меча на друг предател? Зар’рок беше дар от Бром; Ерагон не можеше да го откаже, нито съжаляваше за това. Ала нямаше подобен подтик да предяви претенции за собственост над безименното острие, което лежеше в скута му.

„Трябва ми меч — помисли той. — Но не този“.

Уви отново оръжието в плата и го прибра обратно под леглото. После, преметнал на ръката си нова риза и туника, излезе от палатката и отиде да се изкъпе.

Когато се изми и облече тънката риза от ламарае и туниката, Ездача отиде да се срещне с Насуада до палатките на лечителите, както го бе помолила. Сапфира летеше, защото както сама каза: „Твърде е претъпкано, за да ходя по земята. Постоянно събарям палатки. Освен това, ако ходя с теб, около нас ще се събере такава тълпа, че няма да можем да мръднем“.

Водачката на Варден го чакаше пред редица от три пилона, на които половин дузина ярки знамена висяха безжизнено в хладния въздух. Тя също се бе преоблякла, откакто се бяха разделили, и сега носеше лека лятна рокля с цвят на слама. Гъстата й коса бе вдигната високо в сложна плетеница от плитки и букли, придържана от семпла бяла панделка.

Младата жена се усмихна на Ерагон. Той отвърна на усмивката й и ускори крачка. Когато се приближи, стражите му се смесиха с нейните, показвайки напълно противоположно държане — подозрение от страна на Нощните ястреби и демонстративно безразличие от страна на елфите.

Насуада го хвана под ръка и докато говореха спокойно, го поведе сред морето от палатки. Сапфира кръжеше над лагера, решила спокойно да изчака, докато пристигнат на местоназначението си, преди да си направи труда да кацне. Ерагон и спътницата му разговаряха за много неща. Не си казаха нищо особено важно, ала остроумието, веселието и дълбочината на мисълта на водачката на Варден очарова Ездача. Лесно му бе да си говори с нея и още по-лесно — да я слуша. Тази лекота изведнъж му разкри колко много го е грижа за нея. Начинът, по който се държеше с него, не беше на господар към васал. Това чувство, тази връзка помежду им, представляваше нещо ново за него. Като се изключи леля му Мариан, за която имаше само бегли спомени, той бе израснал в свят на мъже и момчета и никога не бе имал възможността да бъде приятел с жена. Липсата на опит го караше да се чувства несигурен и тази несигурност го правеше непохватен, ала Насуада, изглежда, не забелязваше това.

Тя спря пред палатка, която блестеше от множеството свещи, които горяха в нея, и от която се носеше глъчка от неразличими гласове.

— Сега отново трябва да се гмурнем в блатото на политиката. Подготви се.

Водачката на Варден отметна платнището на входа и младият Ездач подскочи, когато куп хора извикаха:

— Изненада!

Голяма маса, отрупана с храна, изпълваше центъра на палатката, а около нея седяха Роран и Катрина, двадесетина селяни от Карвахол — включително Хорст и семейството му, — лечителката Анджела, Джеод и жена му Хелън, и неколцина мъже, които Ерагон не позна, но които изглеждаха като моряци. Половин дузина деца си играеха на земята до масата; те спряха игрите си и се загледаха в Насуада и Ездача с отворена уста, очевидно неспособни да решат кой от тези двама непознати заслужава повече внимание.

Ерагон се ухили смутено. Преди да успее да измисли какво да каже, Анджела вдигна чашата си и извика:

— Е, не стой там, зяпнал! Ела и седни. Гладна съм.

Докато всички избухнаха в смях, Насуада придърпа младежа към двата празни стола до Роран. Ездача й помогна да седне и я попита:

— Ти ли организира това?

— Роран ми подсказа кого би се зарадвал да видиш тук, но да, първоначалната идея беше моя. И добавих няколко човека от себе си, както можеш да видиш.

— Благодаря ти — каза смирено Ерагон. — Много ти благодаря.

Видя Елва, седнала с кръстосани крака в далечния ляв ъгъл на палатката, с поднос храна в скута й. Другите деца страняха от нея — младият Ездач не можеше да си представи, че имат твърде много общо помежду си — и никой от възрастните, освен Анджела, не изглеждаше спокоен в нейно присъствие. Малкото момиче с тесни рамене го погледна изпод черните си кичури коса с ужасяващите си виолетови очи, а устните му промълвиха нещо, което той предположи, че трябва да е „Поздрави, Сенкоубиецо“.

„Поздрави, Всезряща“ — отвърна той беззвучно. Малките й розови устни се разделиха в нещо, което щеше да е очарователна усмивка, ако ги нямаше безмилостните очи над тях.

Ерагон стисна облегалките на стола си, когато масата се разтресе, чиниите издрънчаха, а стените на палатката изплющяха. После задната стена се изду и раздели, когато Сапфира промуши глава вътре.

— Месо! — каза тя. — Надушвам месо!

През следващите няколко часа младият Ездач се изгуби в мъглата от храна, пиене и удоволствие от добрата компания. Усещането бе, все едно се е върнал у дома. Виното се лееше като вода и след като изпразниха по една-две чаши, селяните забравиха страхопочитанието си и започнаха да се отнасят с него като с един от тях, което бе най-големият дар, който можеха да му поднесат. Бяха също толкова щедри към Насуада, въпреки че не си позволяваха да се шегуват за нейна сметка, както понякога правеха с Ерагон. От множеството горящи свещи палатката се изпълни с блед дим. До себе си Ездача чуваше гръмкия смях на Роран, а от отсрещната страна на масата отекваше този на Хорст. Анджела промърмори някакво заклинание и накара едно мъничко човече от хляб да затанцува по масата, което развесели всички. Децата постепенно превъзмогнаха страха си от Сапфира и се престрашиха да отидат до нея и да я погалят по муцуната. Скоро се катереха по врата й, увесваха се на шиповете й и дърпаха клепачите й. Ерагон се смееше, докато ги гледаше. Джеод забавляваше компанията с песен, която бе научил преди години от една книга. Тара изтанцува една жига. Зъбите на Насуада проблеснаха, когато отметна глава. А по настояване на всички младият Ездач разказа някои от приключенията си, като подробно описа и бягството си от Карвахол с Бром, което бе особено интересно на слушателите му.

— Като си помислиш — каза кръглоликата лечителка Гертруде, докато подръпваше шала си, — че сме имали дракон в долината и така и не сме разбрали. — Тя посочи към Ерагон с две игли за плетене, извадени от ръкавите й. — И като се сетя, че се грижех за теб, когато краката ти бяха издрани от летенето със Сапфира, без да знам каква е причината.

Тя поклати глава, изцъка с език и като извади кълбо кафява прежда, започна да плете със скорост, придобита от десетилетия практика.

Илейн първа напусна празненството, като се оправда с изтощение, дължащо се на напредналата й бременност; един от синовете й, Балдор, тръгна с нея. Половин час по-късно Насуада също стана да си ходи, обяснявайки, че положението й не й позволява да остане толкова дълго, колкото й се иска, но че им желае здраве и щастие и се надява да продължават да подкрепят борбата й срещу Империята.

На тръгване тя направи знак на Ездача да я последва. Той я настигна при входа. Обръщайки рамо към останалата част от гостите, водачката на Варден каза:

— Ерагон, зная, че ти е нужно време да се възстановиш от пътуването и че имаш свои собствени дела, за които трябва да се погрижиш. Затова утре и другиден са твои, прекарай ги, както желаеш. Но на сутринта на третия ден се яви в шатрата ми и ще поговорим за бъдещето ти. Имам много важна мисия за теб.

— Милейди. — Младежът се поклони и добави: — Ти държиш Елва край себе си, където и да отидеш, нали?

— Да, тя е защитата ми срещу всяка опасност, която би се прокраднала край Нощните ястреби. Освен това дарбата й да разкрива болките на хората се оказа много полезна. Много по-лесно е да получиш подкрепата на някого, когато знаеш какви са тайните му страдания.

— Склонна ли си да се откажеш от това?

Тя го изгледа с проницателен поглед.

— Възнамеряваш да премахнеш проклятието си?

— Смятам да опитам. Спомни си, че й го обещах.

— Да, бях там. — Трясъкът на един съборен стол я разсея за миг, а после тя каза: — Обещанията ти ще ни довършат… Елва е незаменима; никой няма уменията й. А помощта, която ни оказва, както току-що казах, струва повече от планина от злато. Дори ми е минавало през ума, че от всички нас тя единствена може би е способна да надвие Галбаторикс. Ще може да предвижда всички негови атаки, а твоята магия ще й показва как да ги отблъсне и докато това не застраши живота й, ще има надмощие… За доброто на Варден, Ерагон, за доброто на всички в Алагезия, не можеш ли само да се престориш, че се опитваш да я излекуваш?

— Не — отвърна той, предъвквайки думата, сякаш го обиждаше. — Не бих го сторил, дори и да можех. Би било грешно. Ако принудим Елва да остане такава, каквато е сега, тя ще се обърне срещу нас, а аз не я искам за враг. — Той замълча, а после, като видя изражението на Насуада, добави: — Освен това има вероятност да не успея. Да се премахне такава мъгляво изговорена магия е в най-добрия случай ужасно трудно… Мога ли да предложа нещо?

— Какво?

— Бъди честна с Елва. Обясни й какво означава тя за Варден и я попитай дали е склонна да носи товара си заради всички свободни народи. Може и да откаже — има това право, но ако го стори, значи така или иначе не можем да разчитаме на нея. А ако приеме, ще бъде по нейна воля.

Насуада се намръщи леко, но кимна.

— Ще говоря с нея утре. Ти също трябва да присъстваш, за да ми помогнеш да я убедя или да свалиш проклятието, ако не успея. Ела в шатрата ми три часа след зазоряване.

С тези думи тя излезе в озарената от факли нощ.

Много по-късно, когато свещите едва тлееха в гнездата си, а селяните започнаха да се разотиват по двойки и тройки, Роран сграбчи братовчед си за лакътя и го повлече към задната част на палатката до Сапфира, където другите не можеха да ги чуят.

— Онова, което каза по-рано за Хелгринд, всичко ли беше? — попита той.

Хватката му бе като железни щипци. Очите му бяха сурови и питащи, но в тях се долавяше и необичайна уязвимост. Ерагон издържа погледа му.

— Ако ми имаш доверие, Роран, никога повече не ми задавай този въпрос. Това не е нещо, което искаш да знаеш.

Още докато го казваше, изпита дълбоко безпокойство от това, че трябва да крие съществуването на Слоун от Роран и Катрина. Знаеше, че измамата е необходима, ала все така му беше болно да лъже семейството си. За момент обмисли дали да не каже истината на братовчед си, ала после си спомни всички причини, поради които бе решил да си държи езика зад зъбите.

Роран се поколеба с тревога в очите, а после стисна челюсти и го пусна.

— Вярвам ти. За това е семейството, нали? Да има доверие.

— За това и за да се избиват едни други.

Роран се засмя и потърка носа си с палец.

— Да, и това. — Той разкърши широките си рамене и разтри дясното — навик, който бе добил, откакто Ра’зак го беше ухапал. — Имам още един въпрос.

— И какъв е той?

— По-скоро е молба… услуга, която искам от теб. — На устните му се появи крива усмивка и той сви рамене. — Никога не съм си мислел, че ще говоря с теб за това. Ти си по-млад от мен, едва си станал мъж, а си ми и братовчед.

— Да говориш за какво? Стига си увъртал.

— За брак — отвърна Роран и вирна брадичка. — Ще ни венчаеш ли с Катрина? Много ще се радвам, ако го сториш, и макар да не съм й го споменавал, защото чаках отговора ти, зная, че за нея ще бъде чест и удоволствие, ако ти ни свържеш в брачен съюз.

Удивен, Ерагон не можа да намери думи. Накрая успя да изпелтечи:

— Аз? — После побърза да добави: — С радост ще го направя, разбира се, но… аз? Наистина ли искаш това? Сигурен съм, че Насуада ще се съгласи да ви венчае… Може да те венчае и Орин, истински крал! Той ще подскочи от радост, при възможността да изпълни церемонията, ако това ще му донесе благоволението ми.

— Искам теб, Ерагон — каза Роран и го потупа по рамото. — Ти си Ездач и си единственият ми кръвен роднина; Муртаг не се брои. Не мога да си представя друг, когото бих предпочел да ни свърже в брачен съюз.

— Тогава ще го сторя — отвърна младежът.

Въздухът излезе със свистене от дробовете му, когато братовчед му го прегърна и го стисна с всичка сила. Като го пусна, Ерагон изпъшка и след като възстанови дишането си, попита:

— Кога? Насуада има мисия за мен. Не зная каква е, но предполагам, че ще бъда зает известно време. Така че… може би в началото на следващия месец, ако събитията позволят, а?

Мускулите на раменете на Роран се напрегнаха. Той поклати глава като бик, който си проправя с рогата път през къпинак.

— Какво ще кажеш за другиден?

— Толкова скоро? Не избързваш ли? Няма да има никакво време за подготовка. На хората ще им се стори нередно.

Братовчед му отново изпъна рамене, а вените по ръцете му се издуха, докато стискаше и отпускаше юмруци.

— Не можем да чакаме. Ако не се оженим, и то бързо, старите жени ще имат нещо много по-интересно за клюкарстване от моето нетърпение. Разбираш ли?

На Ерагон му отне няколко секунди да схване какво имаше предвид, но щом разбра, не можа да не се усмихне широко. „Роран ще става баща!“ — помисли си той. Все така усмихнат, каза:

— Мисля, че да. Значи ще е другиден.

Ерагон изпъшка, когато братовчед му отново го прегърна, потупвайки го по гърба. Освободи се с известно усилие.

Широко ухилен, Роран каза:

— Задължен съм ти. Благодаря ти. Сега ще вървя, за да споделя новината с Катрина, и трябва да се подготвим за сватбеното празненство. Ще ти съобщя точния час, като го решим.

— Звучи добре.

Роран тръгна към изхода на палатката, а после се завъртя на пета и като разпери ръце, сякаш да прегърне целия свят, извика:

— Ерагон, ще се женя!

Младежът се засмя и махна с ръка.

— Върви, глупако. Тя те чака.

Ездача се качи на гърба на Сапфира, докато покривалото на палатката се спускаше след Роран.

— Бльодгарм? — извика той. Тих като сянка, елфът се показа на светло. Жълтите му очи блестяха като въглени. — Двамата със Сапфира ще полетим малко. Ще се срещнем отново при палатката ми.

— Добре, Сенкоубиецо — каза Бльодгарм и кимна за поздрав.

После драконката разпери огромните си криле, затича се и след три крачки подскочи над редиците палатки, които се огънаха под напора на вятъра, който предизвикаха мощните й махове. Движенията на тялото й разтърсиха Ерагон и той стисна шипа пред себе си за опора. Сапфира се издигна в спирала над проблясващия долу лагер, докато той не се превърна в мъничко петънце светлина на фона на тъмнината, която го заобикаляше. Драконката остана на тази височина, носейки се между небето и земята, където цареше пълна тишина.

Ерагон облегна глава на врата й и се загледа към обсипания с блещукащи звезди небесен купол.

— Почини си, ако искаш, малки мой — каза Сапфира. — Няма да те оставя да паднеш.

И той се унесе, а в съзнанието му изплуваха видения за кръгъл каменен град, който се издигаше насред безкрайна равнина, и за малко момиче, което бродеше по тесните криволичещи улици, пеейки натрапчива мелодия.

А нощта постепенно взе да отстъпва пред утрото.

Преплитащи се предания

Точно след съмване Ерагон седеше на леглото си и чистеше бронята си, когато един от стрелците на Варден дойде при него и го помоли да излекува жена му, която страдала от злокачествен тумор. Въпреки че се очакваше да пристигне в шатрата на Насуада след по-малко от час, младежът се съгласи да отиде с войника до палатката му. Жената се оказа много отслабнала заради болестта и се наложи да използва цялото си умение, за да изтръгне коварното образувание от плътта й. Усилието го изтощи, ала бе доволен, че е успял да спаси човек от дълга и мъчителна смърт.

След това младият Ездач излезе пред палатката на стрелеца, където то чакаше Сапфира, и остана с нея няколко минути, разтривайки мускулите в основата на врата й. Тя сумтеше доволно и размахваше бодливата си опашка, докато извиваше глава и рамене, така че той да достигне по-лесно до гладката кожа под люспите й.

— Докато беше зает тук, други просители дойдоха да искат аудиенция с теб, но Бльодгарм и другите елфи ги отпратиха, защото молбите им не бяха спешни.

— Така ли? — Той впи пръсти под ръба на една от големите й люспи и започна да чеше още по-силно. — Може би трябва да направя като Насуада.

— Какво по-точно?

— Всеки шести ден от седмицата, от сутрин до обяд, тя приема всички, които имат някакви искания или се нуждаят от нея да разреши някакъв спор. Мога да направя същото.

— Идеята ми харесва — отвърна Сапфира. — Но трябва да внимаваш да не използваш твърде много енергия за молбите им. Трябва по всяко време да сме готови да се борим с Империята.

Тя притисна врата си към ръката му и засумтя още по-силно.

— Нужен ми е меч — каза Ерагон.

— Ами вземи си.

— Аха…

Той продължи да я чеше, докато драконката не се отдръпна.

— Ако не побързаш, ще закъснееш за срещата с Насуада.

Двамата тръгнаха към центъра на лагера и шатрата на водачката на Варден. Тя се намираше на по-малко от четиристотин метра, така че Сапфира вървеше с него, вместо да се носи сред облаците.

На около стотина крачки от шатрата се натъкнаха на Анджела. Тя бе коленичила между две палатки и гледаше съсредоточено парче кожа, проснато върху плосък камък. Върху него имаше безредна купчинка от тънки кости с дължината на човешки пръст, белязани от всяка страна с различен символ — драконовите кости, с които бе прочела бъдещето на Ерагон в Теирм.

Срещу Анджела седеше висока жена с широки рамене, обветрена, загоряла от слънцето кожа и черна коса, сплетена на дълга, дебела плитка, спускаща се надолу по гърба й. Лицето й бе все още красиво, въпреки дълбоките бръчки, които годините бяха издялали около устата й. Носеше червеникавокафява рокля, явно шита за по-ниска жена — ръкавите й стигаха на четири пръста над китките. Бе завързала лента тъмен плат около всяка от тях, ала тази на лявата й ръка се бе разхлабила и се бе плъзнала към лакътя й. Ездача забеляза ръбести белези, скрити преди под нея. Бяха от типа, който можеше да се получи единствено от постоянното триене на окови. Той осъзна, че ако се съдеше по белезите, по някое време тази жена е била в плен на враговете си и се е борила, докато не е протрила китките си до кокал. Зачуди се дали е била престъпник или роб и усети как лицето му стана мрачно, когато си представи, че някой може да бъде толкова жесток, та да позволи да се случи подобно нараняване на затворник под негова власт, дори и то да бе самонанесено.

До жената бе седнала девойка със сериозно изражение, чиято зряла красота едва започваше да разцъфва. Бицепсите й бяха необичайно големи, сякаш бе чиракувала при ковач или воин, което бе малко вероятно за момиче, колкото и силно да бе то.

Анджела тъкмо бе казала нещо на жената и спътничката й, когато Ерагон и Сапфира спряха зад къдрокосата магьосница. С едно-единствено движение тя уви костите в парчето кожа и ги мушна под жълтия пояс на кръста си. После се изправи и се усмихна лъчезарно на новодошлите.

— О, вие двамата имате превъзходен усет за времето. Винаги успявате да се появите, когато вретеното на съдбата е започнало да се върти.

— Вретеното на съдбата? — повтори учудено Ерагон.

Анджела сви рамене.

— Какво? Не можеш да очакваш гениалност всеки път, дори и от мен. — После посочи двете непознати, които също се бяха изправили. — Ерагон, ще се съгласиш ли да ги благословиш. Те са преживели множество опасности и все още ги очаква тежък път. Сигурна съм, че ще оценят всяка защита, която може да им даде благословията на Драконов ездач.

Ерагон се поколеба. Знаеше, че Анджела рядко хвърля драконовите кости за хора, които търсят услугите й — обикновено го правеше само за онези, с които Солембум благоволяваше да говори, — защото подобни пророчества не бяха фалшива магия, а истинско предсказание, което можеше да разбули тайните на бъдещето. Това, че Анджела бе избрала да го стори за красивата жена с белезите на китките и девойката с ръце на мечоносец, му показваше, че са особени хора, които някога са играли или щяха да играят важна роля за съдбата на Алагезия. Сякаш в потвърждение на подозренията му, той забеляза Солембум в обичайната му котешка форма с големи уши, увенчани на върха със снопче косми, който се спотайваше зад ъгъла на близка палатка, като наблюдаваше сцената със загадъчните си жълти очи. И все пак Ерагон се колебаеше, тормозен от спомена за първата и последна благословия, която бе дал — как заради незнанието му на древния език бе унищожил живота на едно невинно дете.

— Какво ще кажеш, Сапфира? — попита той.

Опашката й изсвистя във въздуха.

— Няма какво толкова да се колебаеш. Поучил си се от грешката си и няма да я повториш. Защо тогава да не дадеш благословията си на онези, за които тя би била от полза? Благослови ги, казвам аз, но този път правилно.

— Как се казвате? — попита младежът.

— С твое позволение, Сенкоубиецо — отвърна високата чернокоса жена с лек акцент, който той не разпозна, — но имената имат сила и бихме предпочели нашите да останат неназовани.

Погледът й бе леко сведен надолу, ала тонът й бе твърд и неотстъпчив. Момичето ахна тихо, сякаш шокирано от дързостта на жената.

Ездача кимна. Не беше нито разстроен, нито изненадан, макар че уклончивостта й още повече засили любопитството му. Щеше да се радва да научи имената им, но те не бяха нужни за онова, което се готвеше да направи. Той свали ръкавицата от дясната си ръка и постави дланта си на топлото чело на жената. Тя потрепери при досега, ала не отстъпи. Ноздрите й се разшириха, а ъгълчетата на устата й потрепнаха; между веждите й се появи резка и той почувства треперенето й, сякаш досегът му й причиняваше болка и тя се бореше с подтика да отблъсне ръката му. Някъде зад гърба си Ерагон усещаше смътно Бльодгарм, който се прокрадваше все по-близо, готов да нападне жената, ако се окаже враждебно настроена.

Смутен от реакцията й, младежът свали преградата в ума си, потопи се в потока на магията и с пълната мощ на древния език каза:

— Атра гулиа ун илиан таутр оно ун атра оно вайсе скьолиро фра раудр.

Като насити думите си с енергия, както би направил с магическо заклинание, той се постара те да оформят събитията в бъдещето на жената и по този начин да го подобрят. Внимаваше да прецени точно количеството сила, което пренасяше в благословията, защото, ако не внимаваше, заклинание от подобен род щеше да изконсумира тялото му, докато не погълне цялата му жизненост и не го остави празна черупка. Въпреки предпазливостта обаче, спадът на силата му се оказа доста по-голям от очакваното — погледът му се замъгли и краката му се разтрепериха, стори му се, че ще се свлече на земята.

Миг по-късно се възстанови.

Когато вдигна ръката си от челото на жената, изпита облекчение — чувство, което тя, изглежда, споделяше, защото отстъпи назад и потърка раменете си. Погледна го като човек, който се опитва да се изчисти от нещо мръсно.

Ерагон повтори процедурата с девойката. Очите й се разшириха, когато отприщи магията си, сякаш можеше да я усети как се превръща в част от тялото й. Тя направи реверанс.

— Благодаря ти, Сенкоубиецо. Задължени сме ти. Надявам се да успееш да надвиеш Галбаторикс и Империята.

Обърна се да си тръгне, ала спря, когато Сапфира изсумтя и спусна главата си над Ерагон и Анджела, така че тя надвисна над двете жени. Извивайки врат, драконката издиша първо в лицето на по-възрастната жена, а после и на по-младата. После изпрати мислите си с такава сила, че да преодолее почти всяка защита — защото и двамата с Ездача бяха забелязали, че чернокосата жена има добре заслонен ум — и каза:

— Успешен лов, Диви сестри. Нека вятърът да духа под крилете ви, слънцето винаги да е зад гърба ви и да сварите плячката си задрямала. И още нещо, Вълчеока, надявам се, когато намериш онзи, хванал лапите ти в капаните си, да не го убиеш твърде бързо.

И двете жени се вцепениха, когато Сапфира започна да говори. След това по-възрастната се тупна с юмруци в гърди и отговори:

— Няма, красива ловджийке. — После се поклони на Анджела и добави: — Упражнявай се упорито и първа нанасяй удар, гадателко.

— Пеещ меч.

С развети поли двете жени си тръгнаха и скоро се изгубиха сред лабиринта от еднакви сиви палатки.

— Какво, няма знаци по челата им? — обърна се Ерагон към Сапфира.

— Елва беше уникална. Няма да бележа никой друг по подобен начин. Онова, което се случи във Фардън Дур, просто… се случи. Инстинктът ме тласкаше. Друго обяснение не мога да дам.

Докато тримата вървяха към шатрата на Насуада, Ездача погледна към Анджела.

— Кои бяха те?

Устните й се извиха в усмивка.

— Пътешественици със собствена мисия.

— Това не е никакъв отговор — оплака се той.

— Нямам навика да раздавам тайни като захаросани ядки на зимен празник. Особено когато принадлежат другиму.

Той помълча, но след няколко крачки каза:

— Когато някой откаже да ми даде информация, това само засилва решимостта ми да открия истината. Мразя да съм в неведение. За мен един въпрос без отговор е като трън, който ми причинява болка при всяко движение, докато не го махна.

— Съчувствам ти.

— Защо?

— Защото, ако това е истина, би трябвало да прекарваш всеки миг в смъртна агония, тъй като животът е пълен с въпроси без отговор.

На двадесетина метра от шатрата на Насуада отряд копиеносци, придвижващи се през лагера, препречи пътя им. Докато чакаха воините да отминат, Ерагон потрепери и духна в дланите си.

— Иска ми се да имахме време да хапнем.

Бърза както винаги, Анджела каза:

— Магията е виновна, нали? Изтощи те.

Той кимна утвърдително и билкарката бръкна в една от кесиите на пояса си, от която извади твърда кафява бучка, покрита с блестящи мъхести семенца.

— Ето, това ще те подкрепи до обяд.

— Какво е то?

Тя набута настоятелно бучката в ръцете му.

— Изяж я. Ще ти хареса. Довери ми се.

Когато той пое мазното нещо от пръстите й, Анджела сграбчи китката му с другата си ръка и я задържа, докато оглеждаше големите мазоли на кокалчетата му.

— Колко умно от твоя страна — отбеляза тя. — Грозни са като брадавиците на жаба, но кой го е еня, ако пазят кожата ти здрава, а? Харесват ми. Даже много ми харесват. Джуджешките Аскудгамлн ли те вдъхновиха?

— Нищо не ти убягва, нали? — попита той.

— Нека нищото ми убягва. Вълнуват ме само реални неща. — Ерагон примигна, объркан, както често ставаше, от словесните й игри. Тя потупа мазолите с единия си нокът. — И аз бих си направила, но ще ми закачат преждата, когато плета.

— Сама ли си плетеш? — попита младежът, изненадан, че тя се занимава с нещо толкова обикновено.

— Естествено! Това е чудесен начин за отмора. Освен това, ако не го правех, къде бих намерила пуловер със знака на Двалар за защита от бесни зайци, вплетен в Лидуен Кваеди от вътрешната страна на гърдите, или панделка за коса, боядисана в жълто, зелено и яркорозово?

— Бесни зайци…

Тя отметна няколко кичура от челото си.

— Ще се изненадаш колко много магьосници са умрели, след като са били ухапани от бесни зайци. Много по-често е, отколкото би си помислил.

Ерагон я зяпна.

— Смяташ ли, че се шегува?

— Питай я и ще разбереш — отвърна Сапфира.

— Тя просто ще ми отговори с нова гатанка.

Тъй като копиеносците бяха отминали, Ездача, Сапфира и Анджела продължиха пътя си към шатрата, следвани от Солембум, който се бе присъединил към тях, без младежът да го забележи. Докато си проправяха път между купчини тор, оставени от конете на конницата на крал Орин, билкарката каза:

— И тъй, сподели, моля те: ако се изключи боят ти с Ра’зак, случи ли се нещо ужасно интересно по време на пътешествието ти? Знаеш колко обичам да слушам интересни неща.

Ерагон се усмихна, спомняйки си за духовете, които ги бяха посетили с Аря. Сега обаче не искаше да ги обсъжда, затова отвърна:

— След като питаш, да, случиха се доста интересни работи. Например, срещнах отшелник на име Тенга, който живееше в руините на елфическа кула. Притежаваше невероятна библиотека. Видях седем…

Анджела спря толкова рязко, че младежът направи още три крачки, преди да се усети и да се обърне. Магьосницата изглеждаше зашеметена, все едно някой я е ударил здраво по главата. Солембум се дотътри до нея, облегна се на краката й и погледна нагоре. Анджела облиза устни.

— Си… — Изкашля се. — Сигурен ли си, че името му беше Тенга?

— Познаваш ли го?

Солембум изсъска и козината на гърба му настръхна. Ерагон се отдръпна от котколака, за да избегне обсега на ноктите му.

— Дали съм го срещала? — Билкарката се изсмя горчиво и постави ръце на хълбоците си. — Дали съм го срещала? О, много повече! Бях му чирак за… за доста злощастни години.

Младежът никога не бе очаквал тя да разкрие доброволно нещо за миналото си. Нетърпелив да научи още, той попита:

— Кога се запозна с него? И къде?

— Твърде отдавна и твърде далече. Както и да е, разделихме се с лошо и не съм го виждала от много, много години. — Анджела се намръщи. — Всъщност мислех, че вече е мъртъв.

— След като си чиракувала при Тенга, знаеш ли на какъв въпрос се опитва да намери отговор? — намеси се Сапфира.

— Нямам и най-малка представа. Той винаги имаше въпрос, чийто отговор се мъчеше да открие. Ако успееше, веднага се прехвърляше на друг и така нататък. Може и да е отговорил на сто въпроса, откакто го видях за последно, а може и още да скърца със зъби над същия, с който го оставих.

— Кой беше той?

— Дали лунният цикъл влияе на броя и качеството на опалите, които се образуват в недрата на планините Беор, както е прието да се смята от джуджетата.

— Но как може да се докаже това? — възрази Ерагон.

Анджела сви рамене.

— Ако някой би могъл, то това е Тенга. Може и да е побъркан, но това не го прави по-малко гениален.

— Той е човек, който рита котки — каза Солембум, сякаш това описваше цялостната личност на Тенга.

После билкарката плесна с ръце и заяви:

— Стига толкова! Изяж си бонбона, Ерагон, и да вървим при Насуада.

Да поправиш грешките си

— Закъсняхте — каза Насуада, когато Ездача и Анджела заеха местата си в редицата столове, разположени в полукръг пред високия трон на водачката на Варден.

Там седеше и бавачката на Елва, Грета — старата жена, която бе помолила Ерагон да благослови детето във Фардън Дур. Както и преди, Сапфира легна извън шатрата и провря глава през отвора в единия й край, така че да може да участва в събранието. Солембум се бе свил на кълбо до главата й. Изглеждаше дълбоко заспал, ако се изключи потрепването на опашката му.

Заедно с Анджела Ездача поднесе извиненията си за закъснението, а после изслуша как Насуада обясни на Елва важността на уменията й за Варден — Сякаш тя не го знае, промърмори младежът на Сапфира — и я помоли да освободи Ерагон от обещанието му да се опита да поправи резултата от благословията си. Тя добави, че си дава сметка колко тежка жертва иска от нея, ала съдбата на цялата земя е заложена на карта и не си ли струва за това да пожертва личното си удобство, за да спаси Алагезия от злите лапи на Галбаторикс? Речта беше великолепна: красноречива, пламенна и пълна с аргументи, които се целеха в благородството на Елва.

Когато Насуада приключи, момиченцето, което бе държало малката си остра брадичка, подпряна на юмруците си, вдигна глава и каза:

— Не. — Последва шокирано мълчание. Елва огледа с немигащите си очи един след друг присъстващите, докато обясняваше: — Ерагон, Анджела, и двамата знаете какво е усещането да споделяш мислите и чувствата на умиращ човек. Знаете колко ужасяващо, колко мъчително е то, как сякаш част от теб умира завинаги. А това е само от смъртта на един човек. Никой от двама ви не е длъжен да изпитва това, освен ако не иска, докато аз… аз нямам друг избор, освен да ги изпитвам всички наведнъж. Усещам всяка смърт около себе си. Дори сега чувствам как животът напуска Сефтон, един от твоите воини, Насуада, който бе ранен в Пламтящите равнини. Зная какви думи да му кажа, за да намаля ужаса му от отвъдното. Страхът му е толкова голям, че ме кара да треперя! — После тя извика и вдигна ръце пред лицето си, сякаш да избегне удар. — Вече е мъртъв. Но има други. Винаги има други. Поредицата от смърт никога не спира. — Горчивата насмешка в гласа й се засили — изопачаване на нормалния детски говор: — Разбираш ли наистина, Насуада, лейди Найтстолкър?… Ти, евентуалната бъдеща кралица на света? Разбираш ли наистина? Свидетел съм на цялата агония около себе си, била тя физическа или умствена. Изпитвам я, сякаш е моя собствена, а магията на Ерагон ме тласка да намалявам болката на онези, които страдат, независимо от цената за самата мен. Ако устоявам на подтика, както правя в момента, тялото ми се бунтува срещу мен: стомахът ми се пълни с киселина, главата ме боли, все едно някое джудже блъска с чук вътре и ми е трудно да се движа, а какво остава да мисля. Това ли искаш за мен, Насуада?

Нощ и ден не мога да избягам от болката на света. Откакто Ерагон ме благослови, не съм изпитвала нищо, различно от агония и страх, никога радост или удоволствие. Светлата страна на живота, нещата, които правят съществуването търпимо, са ми отказани. Никога не ги виждам. Никога не ги изпитвам. Само мрак. Само концентрираното страдание на всички мъже, жени и деца на километър околовръст, което ме блъска като среднощна буря. Благословията ме ощети от възможността да бъда като другите деца. Принуди тялото ми да порасне по-бързо от нормалното, а умът ми — дори по-бързо. Ерагон може и да е способен да премахне тази моя чудовищна дарба, както и подтика, който идва с нея, ала не може да ме върне към онова, което бях, нито към това, което би трябвало да бъда, без да унищожи онова, което вече съм. Аз съм урод — нито дете, нито възрастен, завинаги обречена да съм различна. Не съм сляпа, зная го. Виждам как се отвращавате дори от говора ми. — Елва поклати глава. — Не, това е твърде много, за да го искаш от мен. Няма да продължа да живея по този начин нито заради теб, Насуада, нито заради Варден, нито заради цяла Алагезия, нито дори заради скъпата ми майка, ако още беше жива. Мога да ида да живея някъде сама, надалеч от човешките страдания, ала не искам да го правя. Не, единственото решение е Ерагон да се опита да поправи грешката си. — Устните й се извиха в лукава усмивка. — И ако не си съгласна с мен, ако мислиш, че съм глупава и себична, ами тогава ще е добре да си спомниш, че аз не съм нищо повече от едно малко бебе, което още не е отпразнувало втория си рожден ден. Ала бебе или не, взела съм решение и нищо, което кажеш, не може да го промени. По отношение на това мнението ми е непоклатимо.

Насуада се опита да спори с нея още, но както детето бе обещало, това се оказа напразно. Накрая водачката на Варден помоли Анджела, Ерагон и Сапфира да се намесят. Билкарката отказа под претекст, че не би могла да каже нещо повече от самата Насуада и че вярва, че изборът на момичето е личен и съответно то не бива да бъде тормозено като орел, нападнат от ято сойки. Ездача споделяше това мнение, ала склони да каже:

— Елва, не мога да ти кажа какво трябва да правиш — само ти можеш да го прецениш, — но не отхвърляй молбата на Насуада веднага. Тя се опитва да ни спаси от Галбаторикс и се нуждае от помощта ни, ако искаме да има някакъв шанс за успех. Бъдещето е скрито за мен, но вярвам, че способността ти може би е перфектното оръжие срещу Галбаторикс. Ти можеш да предвидиш всяка негова атака. Можеш да ни кажеш как да неутрализираме защитите му. И което е най-важно, можеш да усетиш къде е уязвим, къде е най-слаб и какво да сторим, за да го нараним.

— Трябва да се постараеш повече, Ездачо, ако искаш да промениш решението ми.

— Не искам да променям решението ти — отвърна Ерагон. — Искам само да съм сигурен, че си обмислила всичко, което произтича от решението ти, и че не действаш прибързано.

Момичето се размърда на стола си, но не отговори.

Тогава Сапфира попита:

— Какво се крие в сърцето ти, Блестящочела?

Елва отвърна с мек глас, без следа от злоба:

— Вече изразих каквото ми е на сърцето, Сапфира. По-нататъшните думи биха били излишни.

Ако Насуада бе обезсърчена от упорството на детето, тя не си позволи да го покаже, макар че изражението й бе сурово, както подобаваше на разговора.

— Не съм съгласна с избора ти, Елва — каза тя, — но ще се съобразим с него, защото е видно, че не можем да те разубедим. Предполагам, че не мога да те виня, след като не съм преживяла страданието, което ти изпитваш ежедневно, и ако бях на твое място, вероятно не бих се държала по-различно. Ерагон, бъди така любезен…

При тази покана Ездача коленичи пред Елва. Блестящите й виолетови очи се впиха в него, когато той хвана малките й ръчички в своите. Те горяха, сякаш имаше треска.

— Ще боли ли, Сенкоубиецо? — попита Грета с разтреперан глас.

— Не би трябвало, но не съм сигурен. Премахването на магии е много по-неточно изкуство от правенето им. Магьосниците дори рядко се опитват, защото предизвикателството е наистина огромно.

На сбръчканото лице на възрастната жена се изписа тревога, но тя потупа Елва по главата.

— О, бъди смела, стафидке. Бъди смела.

Грета, изглежда, не забеляза раздразнения поглед, който й хвърли момичето.

Ерагон не обърна внимание на прекъсването.

— Елва, слушай ме. Има два различни метода за премахване на магия. Единият е магьосникът, който първоначално я е направил, да се отвори за енергията, която подхранва магията…

— Това е частта, с която винаги съм имала проблеми — вметна Анджела. — Затова разчитам повече на отвари, растения и предмети, които са магически сами по себе си, отколкото на заклинания.

— Ако нямаш нищо против…

На бузите на билкарката се образуваха трапчинки.

— Извинявай. Продължавай нататък.

— Да — изръмжа Ерагон. — Та единият е магьосникът да се отвори за…

— Или магьосницата — вметна Анджела.

— Ще ме оставиш ли да приключа?

— Прощавай.

Ерагон видя как Насуада едва потисна усмивката си.

— … да се отвори за потока енергия в тялото си и говорейки на древния език, да се отрече не само от думите на произнесеното преди това заклинание, но и от намеренията, които тогава е имал. Това е много трудно, както можеш да си представиш. Ако магьосникът няма правилното намерение, той ще промени първоначалната магия, вместо да я премахне. И тогава ще трябва да премахва две преплетени магии.

Другият метод е да направя заклинание, което директно контрира ефектите на първоначалната магия. То не я премахва, но ако се направи правилно, я обезсилва. С твое позволение, мисля да използвам този метод.

— Много елегантно решение — обяви Анджела. — Но кой, ако не е много нахално да попитам, ще осигури постоянния поток от енергия, нужна за поддържането на контразаклинанието? И тъй като някой все пак трябва да попита, какво може да се обърка при този метод?

Ерагон не отмести поглед от Елва.

— Енергията ще трябва да дойде от теб — каза й той, притискайки ръцете й в своите. — Няма да е много, но все пак в известна степен ще намали издръжливостта ти. Ако го направя, никога няма да можеш да тичаш толкова надалече или да вдигаш толкова подпалки за огъня, колкото някой, който няма подобно заклинание, смучещо силата му.

— Защо ти не осигуриш енергията? — попита Елва, вдигайки вежда. — В крайна сметка ти си отговорен за проблема ми.

— С удоволствие, но колкото повече се отдалечавам от теб, толкова по-трудно ще ми бъде да ти я изпращам. И ако отида прекалено далеч — да речем километър и половина или малко повече, — усилието ще ме убие. Що се отнася до това какво би могло да се обърка, рискувам единствено да сбъркам някоя дума и контразаклинанието да не блокира изцяло благословията ми. Ако това стане, просто ще го направя наново.

— А ако и то се провали?

Той се замисли.

— Тогава винаги мога да прибягна до първия метод, който ти описах. Предпочитам обаче да го избягна. Това е единственият начин изцяло да премахнеш магия, но ако опитът се провали, а това е много вероятно, може да се окажеш по-зле, отколкото си сега.

Елва кимна.

— Разбирам.

— Имам ли тогава позволението ти да продължа?

Когато тя отново кимна, Ерагон си пое дълбоко въздух, за да се подготви. Очите му се притвориха от силата на концентрацията му. Той започна да говори на древния език. Всяка дума излизаше от устата му с тежестта на удар с чук. Внимаваше да произнася ясно всяка сричка, всеки звук, който бе чужд на собствения му език, за да не направи някоя потенциално трагична грешка. Контразаклинанието бе запечатано в паметта му. Беше прекарал множество часове по време на пътуването от Хелгринд в измислянето му, агонизирайки над него и поставяйки си предизвикателството да намери по-добри алтернативи — всичко това в очакване на деня, когато щеше да се опита да изкупи вината си за вредата, причинена на Елва. Докато говореше, Сапфира насочи силата си към него и той я усети как го подкрепя и наблюдава отблизо, готова да се намеси, ако види в ума му, че ще обърка заклинанието. Контрамагията бе много дълга и сложна, защото искаше да я насочи срещу всяка различна интерпретация на благословията си. В резултат изминаха цели пет минути, преди Ерагон да промълви последното изречение, дума, а накрая и сричка.

В тишината, която последва, лицето на Елва помръкна от разочарование.

— Все още ги усещам — каза тя.

Насуада се наведе напред в трона си.

— Кого?

— Теб, него, нея, всички, които изпитват болка. Не са се махнали! Подтикът да им помагам го няма, но тази агония все още е в мен.

Насуада се обърна към Ездача.

— Ерагон?

Той се намръщи.

— Трябва да съм пропуснал нещо. Дай ми малко време да помисля и ще направя друга магия, която да се справи. Има няколко възможности, които обмислях, но…

Гласът му заглъхна. Тревожеше го фактът, че контразаклинанието не се бе изпълнило според очакванията. Нещо повече, да направи магия специално, за да спре болката, която Елва изпитваше, щеше да е много по-трудно, от това да премахне цялостно благословията. Една погрешна дума, зле оформена фраза и можеше да унищожи изцяло чувството й за съпричастност или да й попречи някога да се научи как да общува с ума си, или да премахне усещането й за болка, така че да не може да разбере, когато е наранена.

Ездача тъкмо се консултираше със Сапфира, когато Елва каза:

— Не!

Объркан, той я погледна.

От момичето сякаш се излъчваше ореол от възторг. Дребните й като перли зъбки проблеснаха, когато се усмихна, очите й светнаха в триумфираща радост.

— Не, не се опитвай пак.

— Но, Елва, защо да…

— Защото не искам повече магии, които да се хранят от мен. И защото току-що осъзнах, че мога да ги игнорирам! — Тя стисна облегалките на стола си, разтреперана от въодушевление. — Без подтика да помагам на всеки, който страда, мога да игнорирам бедите им и от това не ми се гади! Мога да не обръщам внимание на мъжа с ампутирания крак или жената, която току-що си е изгорила ръката с вряла вода… Мога да ги игнорирам до един и не се чувствам по-зле! Истина е, че не мога да ги блокирам изцяло, поне не още, но какво облекчение само! Тишина. Благословена тишина! Без повече порязвания, драскотини, синини или счупени кости. Без повече дребни тревоги на празноглави младежи. Край с драмите на изоставени съпруги и съпрузи, на които някой е изневерил! Свърши се с хилядите нетърпими наранявания от цялата война. Няма я свиващата стомаха паника, предхождаща последния мрак. — И със стичащи се по бузите сълзи, тя се разсмя — дрезгаво бълбукане, от което косата на Ерагон се изправи.

— Що за лудост е това? — попита Сапфира. — Дори ако можеш да ги игнорираш, защо да оставаш прикована към болката на другите, когато Ерагон може все пак да е способен да те освободи от нея?

Очите на Елва заблестяха с противна радост.

— Аз никога няма да бъда като обикновените хора. Щом трябва да съм различна, нека запазя онова, което ме разграничава от тях. Докато мога да контролирам тази сила, както изглежда, че вече е възможно, не възразявам да нося товара, защото ще бъде по мой избор, а не по принуда на магията ти, Ерагон. Ха! Отсега нататък няма да отговарям на никого и нищо. Ако помагам на някого, то ще е, защото искам. Ако служа на Варден, то ще бъде заради съвестта ми, а не защото ти ме молиш, Насуада, или защото ще повърна, ако не го сторя. Ще върша каквото ми се иска и горко на всички, които ми се противопоставят, защото зная всичките им страхове и няма да се поколебая да ги използвам срещу тях, за да постигна онова, което искам!

— Елва! — възкликна Грета. — Не говори такива ужасни неща! Не може наистина да ги мислиш!

Момичето се обърна рязко към нея, а косата му се развя край лицето му.

— Ах, да, бях забравила за теб, моята гледачка. Винаги вярна. Вечно загрижена. Благодарна съм ти, че ме осинови, след като майка ми умря, и за грижите, откакто напуснахме Фардън Дур, но вече нямам нужда от помощта ти. Ще живея сама, ще се грижа сама за себе си и няма да съм задължена никому.

Изплашена, старата жена закри уста с ръкава си и се отдръпна.

Думите на Елва ужасиха Ерагон. Той реши, че не може да й позволи да запази способностите си, ако това означаваше да злоупотребява с тях. С помощта на Сапфира, която бе съгласна с него, той избра най-обещаващото от новите контразаклинания, които бе обмислял по-рано, и отвори устата си, за да изговори думите.

Бърза като змия, Елва постави длан върху устните му, за да му попречи да говори. Шатрата потрепери, когато Сапфира изръмжа, почти оглушавайки Ездача заради суперизострения му слух. Докато всички отстъпиха, освен Елва, която задържа ръката си, притисната към устата му, драконът каза:

— Пусни го, детенце!

Привлечени от ръмженето на Сапфира, шестимата стражи на Насуада се втурнаха вътре, извадили оръжията си, докато Бльодгарм и другите елфи притичаха до Сапфира и се разположиха от двете страни на главата й, придърпвайки стените на шатрата настрана, за да виждат какво се случва. Водачката на Варден махна с ръка и Нощните ястреби снижиха оръжия, ала елфите останаха готови за действие. Остриетата на мечовете им блестяха като лед.

Нито хаосът, предизвикан от нея, нито мечовете, насочени към лицето й, притесниха Елва. Тя наклони глава на една страна и се загледа в Ерагон, сякаш той бе необикновен вид бръмбар, който е открила да лази по стола й, а после се усмихна с такова мило и невинно изражение, че той се зачуди защо не е имал повече доверие в нея. С глас като топъл мед тя каза:

— Ерагон, спри. Ако направиш магията, ще ме нараниш, както ме нарани преди. Не го искаш. Всяка нощ, когато лягаш да спиш, ще мислиш за мен и споменът за злината, която си ми причинил, ще те измъчва. Онова, което мислеше да направиш, е зло, Ерагон. Ти ли си съдията на света? Ще ме обречеш ли, без да съм извършила нещо лошо, само защото не ме одобряваш? В тази посока се намира извратеното удоволствие да контролираш другите за своите цели. Галбаторикс би бил доволен.

Тогава тя махна ръката си, ала Ездача бе твърде смутен, за да помръдне. Беше го уцелила право в сърцето и той нямаше какво да каже, за да се защити, защото въпросите и наблюденията й бяха именно онези, които той самият си задаваше. Нейното разбиране на личността му смрази кръвта във вените му.

— Благодарна съм ти, Ерагон, задето дойде тук днес, за да поправиш грешката си. Не всеки е склонен да признае и да се изправи пред недостатъците си. С това обаче не си спечелил прошката ми. Изравни везните, доколкото можеше, но това е нещо, което всеки свестен човек би трябвало да стори. Не си ме компенсирал за онова, което преживях, нито би могъл. Така че следващия път, когато пътищата ни се пресекат, Ерагон Сенкоубиец, не ме смятай нито за приятел, нито за враг. Отношението ми към теб е противоречиво, Ездачо; еднакво готова съм да те мразя и да те обичам. Ти сам ще решиш какъв да бъде резултатът… Сапфира, ти ме беляза със звезда на челото и винаги си била добра с мен. Аз съм и винаги ще бъда твой верен слуга.

Вдигайки брадичка, за да увеличи еднометровия си ръст, Елва огледа събралите се в шатрата.

— Ерагон, Сапфира, Насуада… Анджела. Лек ден.

И с тези думи момиченцето се втурна към изхода. Нощните ястреби се отместиха, тя премина между тях и излезе навън. Младият Ездач се изправи несигурно на крака.

— Що за чудовище създадох? — Двамата ургалски Нощни ястреби докоснаха върховете на рогата си, което той знаеше, че е жест за отблъскване на злото. Обърна се към Насуада: — Съжалявам. Изглежда, само усложних нещата за теб… за всички ни.

Спокойна като планинско езеро, младата жена оправи полите на роклята си, преди да отвърне:

— Няма значение. Играта просто стана малко по-сложна. Трябваше да се очаква с приближаването ни към Уру’баен и Галбаторикс.

Миг по-късно Ерагон чу звука от нещо, носещо се във въздуха към него. Отдръпна се, но колкото и да беше бърз, не можа да избегне резкия шамар, който отметна главата му на една страна и го запрати към стола. Той се просна на седалката и после веднага скочи, а лявата му ръка се вдигна сама, за да отблъсне евентуалния следващ удар. Дясната се отдръпна назад, готова да пронизва с ловджийския нож, измъкнат междувременно от колана му. За негово удивление видя, че не друг, а Анджела го е ударила. Елфите се бяха струпали на сантиметри зад гадателката, готови да я усмирят, ако го нападне отново, или да я отпратят навън, ако Ерагон им нареди. Солембум седеше в краката й, наежен, с оголени зъби и нокти.

Точно в този момент на младежа изобщо не му пукаше за елфите.

— Защо го направи? — сопна се той.

Примижа от болка, когато от движението раната на разцепената му долна устна стана по-широка, а устата му се изпълни с кръв.

Анджела отметна глава.

— Сега ще трябва да прекарам следващите десет години да уча Елва как да се държи прилично! Това не е начинът, по който планирах да изживея следващото десетилетие!

— Да я учиш? — възкликна Ерагон. — Тя няма да ти позволи. Ще те спре толкова лесно, колкото спря мен.

— Хм. Малко вероятно. Не знае какво ме безпокои, нито какво би могло да ме нарани. Погрижих се за това в деня, в който я срещнах за пръв път.

— Ще споделиш ли тази магия с нас? — попита Насуада. — След като нещата се развиха по този начин, ми се струва разумно да имаме средство да се защитим от Елва.

— Не, не мисля, че ще го направя — отговори билкарката.

После и тя излезе от шатрата, а Солембум я последва, махайки грациозно с опашка.

Елфите прибраха мечовете си и се оттеглиха на дискретно разстояние от шатрата.

Насуада потърка слепоочията си.

— Магия — изруга тя.

— Магия — съгласи се Ерагон.

Двамата се стреснаха, когато Грета се хвърли на земята и започна да плаче и вие, докато скубеше оредялата си коса, удряше се по лицето и разкъсваше роклята си.

— О, бедничката ми! Изгубих агънцето си! Изгубих го! Какво ще стане с нея сам-сама? О, клетата аз, собственото ми малко цвете да ме отблъсне. Срамна награда за всичко, което сторих, за това как превивах гръб като роб. Какъв жесток, жесток свят, който винаги ти краде щастието. — Тя изстена. — Прасковката ми. Розата ми. Малкото ми сладко грахче. Изчезна! И няма кой да се грижи за нея… Сенкоубиецо! Ще бдиш ли над нея?

Ерагон я хвана за ръката и й помогна да се изправи, успокоявайки я с уверението, че двамата със Сапфира ще бдят отблизо над Елва.

— Дори и само заради това — каза драконката, — че може да се опита да ни пререже гърлата.

Златни дарове

Ерагон стоеше до Сапфира, на петдесетина крачки от алената шатра на Насуада. Доволен, че вече не е сред цялата неразбория около Елва, той се загледа в ясното синьо небе и разкърши рамене, вече изморен от събитията от деня. Сапфира възнамеряваше да отлети до река Джийт и да се изкъпе в дълбоката, бавнотечаща вода, ала неговите намерения не бяха толкова ясни. Все още трябваше да почисти бронята си, да се подготви за сватбата на Роран и Катрина, да посети Джеод, да си намери читав меч и да… Почеса се по брадичката.

— Колко време ще те няма? — попита я.

Сапфира разпери криле, готвейки се за полет.

— Няколко часа. Гладна съм. Като се измия, мисля да си уловя два или три от онези охранени елени, които хрупат трева на западния бряг на реката. Варден обаче са избили толкова много от тях, че може да се наложи да прелетя половината път към Гръбнака, преди да намеря нещо, което си струва улова.

— Не се отдалечавай твърде много — предупреди я той, — за да не се натъкнеш на войници на Империята.

— Няма, но ако налетя на самотна група войници… — Тя прокара език по зъбите си. — Ще се зарадвам на някоя бърза битка. Освен това хората са толкова по-вкусни от елените.

— Сапфира, не би го направила!

Очите й заблестяха.

— Може би да, а може би не. Зависи дали носят броня. Мразя да гриза през метал, а да вадя храната си от черупка е не по-малко досадно.

— Разбирам. — Той погледна към най-близкия елф — висока среброкоса жена. — Елфите няма да искат да летиш сама. Ще пуснеш ли двама от тях да яздят на гърба ти? Иначе ще е невъзможно да те догонят.

— Не и днес. Днес ще ловувам сама!

И с един мах на крилете тя се понесе към небето. Когато зави на запад към река Джийт, гласът й прозвуча в ума му, по-слаб отпреди заради разстоянието:

— Когато се върна, ще летим заедно, нали, Ерагон?

— Да, когато се върнеш, ще летим заедно, само двамата.

Удоволствието й при тези думи го накара да се усмихне, докато я гледаше как лети на запад.

Ерагон сведе очи и видя, че Бльодгарм тича към него, пъргав като горска котка. Елфът попита къде отива Сапфира и изглеждаше недоволен от отговора на младежа, но ако имаше възражения, ги запази за себе си.

„Добре — каза си Ездача, когато Бльодгарм се върна при другарите си. — Всичко по реда си“.

Той броди из лагера, докато не намери едно открито място, където тридесетина воини от Варден се упражняваха с голям асортимент от оръжия. За негово облекчение те бяха твърде заети с тренировките си, за да го забележат. Ерагон клекна и постави дясната си ръка на земята с дланта нагоре. Избра думите от древния език, които щяха да му трябват, и промърмори:

— Кулдр, риса лам йет ун малтинае унин бьолр.

Почвата до ръката му изглеждаше непроменена, въпреки че той усещаше как магията преминава през пръстта в радиус от стотици метри. Само пет секунди по-късно повърхността на земята започна да ври като котле с вода, оставено твърде дълго върху огъня, и се оцвети в яркожълто. Младежът бе научил от Оромис, че където и да отидеш, земята със сигурност ще съдържа нищожни частици от всеки елемент, и макар и да са твърде малки и разпръснати, за да бъдат изкопани с традиционните методи, един опитен магьосник би могъл с голямо усилие да ги извлече.

От средата на участъка с жълтата пръст бликна фонтан от блестящ прах, който се насочи към центъра на дланта на Ерагон. Там всяка светеща прашинка се сливаше със следващата, докато в ръката му не се събраха три топчета от чисто злато, всяко с размера на голям лешник.

— Лета — каза Ездача и освободи магията.

Седна на петите си и се подпря на земята, когато го заля вълна от умора. Главата му клюмна, клепачите му се спуснаха над очите и зрението му се замъгли. Поемайки си дълбоко дъх, той се възхити на огледално гладките топчета в ръката си, докато чакаше силата му да се възвърне. „Толкова са красиви — помисли си. — Ако само можех да го направя, когато живеехме в долината Паланкар… От друга страна, май ще е по-лесно златото просто да се изкопае. Откак спусках Слоун от върха на Хелгринд, не съм се уморявал толкова от едно заклинание“.

Той прибра златото и потегли отново през лагера. Намери готварска палатка и се наобядва солидно, което му бе необходимо след толкова изтощителни магии, а после се насочи към мястото, където живееха селяните от Карвахол. Когато се приближи, чу звънтенето на метал в метал. Любопитен, младежът се насочи по посока на шума.

Ерагон заобиколи три каруци, спрени в началото на алеята, и видя Хорст да стои в пролуката от девет метра между палатките, хванал единия край на стоманен прът, дълъг пет стъпки. Другият край бе огненочервен и лежеше върху огромна наковалня, поставена върху нисък и широк пън. От двете страни на наковалнята едрите синове на Хорст, Албрийч и Балдор, се редуваха да удрят стоманата с чукове, които въртяха над главите си в широки дъги. На няколко крачки зад наковалнята пламтеше импровизирана ковашка пещ.

Шумът от ударите на чуковете бе толкова силен, че Ездача остана на разстояние, докато Албрийч и Балдор не приключиха с разплескването на стоманата и Хорст не върна пръта в пещта. После ковачът махна с ръка и каза:

— Хей, Ерагон! — Вдигна пръст, за да възпре младежа, и извади запушалка от сплъстена вълна от лявото си ухо. — А, сега отново мога да чувам. Какво те води насам, Ерагон?

Докато говореше, синовете му хвърлиха още въглища в пещта и започнаха да подреждат клещите, чуковете, калъпите и другите сечива, които бяха разхвърляни на земята. И тримата мъже блестяха от пот.

— Исках да разбера каква е причината за тая дандания — отвърна Ездача. — Трябваше да предположа, че си ти. Никой друг не може да вдигне толкова много шум, колкото някой от Карвахол.

Хорст се засмя, а гъстата му заострена брада се вирна към небето, докато веселието му не утихна.

— Ах, това гъделичка гордостта ми, наистина. А ти не си ли живото доказателство?

— Всички сме такива — отвърна Ерагон. — Ти, аз, Роран, всички от Карвахол. Алагезия няма да бъде същата, когато повечето от нас си свършат работата. — Той посочи пещта и инструментите. — Защо си тук? Мислех, че всички ковачи са…

— Да, така е, Ерагон. Там са. Аз обаче убедих капитана, който управлява тази част от лагера, да ме остави да работя по-близо до нашата палатка. — Хорст подръпна края на брадата си. — Заради Илейн, нали разбираш. Тази бременност й създава проблеми и нищо чудно, като се има предвид през какво преминахме, за да стигнем дотук. Тя винаги е била крехка и сега се безпокоя, че… ами… — той се разтърси като мечка, която иска да махне бълхите от козината си. — Навярно ще можеш да я погледнеш, когато имаш възможност, и да видиш дали няма как да облекчиш малко болката й.

— Непременно — обеща Ездача.

Ковачът изсумтя удовлетворено, извади пръта наполовина от въглените, за да прецени цвета на стоманата. После го мушна обратно в центъра на огъня и извърна глава към Албрийч.

— Хайде, дай му малко въздух, де. Почти е готово. — Когато синът му започна да натиска кожения мях, Хорст се ухили на Ерагон. — Когато казах на Варден, че съм ковач, те бяха толкова щастливи, че човек би си помислил, че съм още един Драконов ездач. Защото нямат достатъчно ковачи. И ми дадоха всички сечива, които ми липсваха, включително тази наковалня. Като напуснахме Карвахол, направо плаках при мисълта, че няма да мога отново да се занимавам със занаята си. Не съм ковач на оръжия, но тук има достатъчно работа, за да ни държи заети тримата с Албрийч и Балдор през следващите петдесет години. Не се плаща много, но поне не сме разпънати на някоя машина за мъчения в занданите на Галбаторикс.

— А можеше и Ра’зак да кълват костите ни — отбеляза Балдор.

— Аха, и това. — Хорст даде знак на синовете си да хващат отново чуковете, а после, вдигайки запушалката към лявото си ухо, попита: — Има ли нещо, което да ти трябва, Ерагон? Стоманата е готова и не мога да я оставя повече в огъня, без да я отслабя.

— Знаеш ли къде е Гедрик?

— Гедрик? — Бръчките между веждите на Хорст се задълбочиха. — Би трябвало да тренира с меча и копието заедно с останалите ей натам, на около четиристотин метра оттук. — Ковачът посочи с палец.

Младият Ездач му благодари и тръгна в указаната посока. Звънтенето на метал в метал се поднови, ясно като звъна на камбана и остро и пронизително като стъклена игла, пронизваща въздуха. Ездача закри уши с ръце и се усмихна. Това, че Хорст е запазил силата на духа си и че въпреки загубата на богатството и дома си е все същият човек, който беше в Карвахол, го успокои. По някакъв начин стабилността и издръжливостта на ковача подновиха вярата на младежа, че ако успее да свали от власт Галбаторикс, всичко ще приключи добре и животът му, както и този на селяните от Карвахол, ще си възвърне поне подобие на нормалност.

Той скоро пристигна на поляната, където мъжете от селото се упражняваха с новите си оръжия. Гедрик беше там, както бе предположил Хорст, и тренираше с Фиск, Дармен и Морн. Само няколко думи, разменени с едноръкия ветеран, който наглеждаше тренировките, бяха достатъчни, за да бъде Гедрик освободен за кратко.

Кожарят дотича до Ерагон и застана пред него със сведен поглед. Той беше нисък и набит, с челюсти като на мастиф, гъсти вежди и дебели ръце, загрубели от разбъркването на вонящите казани, в които обработваше кожите си. Въпреки че далеч не бе красив, Ерагон знаеше, че Гедрик е честен и добър човек.

— Какво мога да направя за теб, Сенкоубиецо? — смотолеви кожарят.

— Вече си го направил. И дойдох да ти благодаря и да ти се отплатя.

— Аз? Как съм ти помогнал, Сенкоубиецо? — Говореше бавно и внимателно, сякаш се боеше, че Ездача му е подготвил някакъв капан.

— Скоро след като избягах от Карвахол, си открил, че някой е откраднал три биволски кожи, съхнещи в бараката до казаните. Прав ли съм?

Лицето на Гедрик потъмня от смущение и той подритна прахта с крак.

— А, ами да, но аз не я заключвах оная барака. Всеки би могъл да се промъкне и да отнесе кожите. А и предвид всичко, което се случи след това, не мисля, че това е много важно. Аз унищожих по-голямата част от запасите си, когато потеглихме в Гръбнака, за да попреча на Империята и онези гнусни Ра’зак да вземат нещо, което може да им свърши работа. Който и да е взел ония кожи, ми е спестил работата да унищожа три повече. Така че миналото е минало, мисля си.

— Може би — отвърна Ерагон. — Но честта ми ме задължава да ти кажа, че именно аз ги откраднах.

Тогава Гедрик срещна очите му и го погледна, все едно е обикновен човек — без страх, възхищение или незаслужено уважение, сякаш кожарят бе променил преценката си за младежа.

— Откраднах ги и не се гордея с това, но ми трябваха. Без тях се съмнявам, че щях да оцелея достатъчно дълго, за да стигна при елфите в Ду Велденварден. Винаги съм предпочитал да мисля, че съм ги взел назаем, но истината е, че ги откраднах, защото нямах намерение да ги връщам. Така че приеми извиненията ми. И тъй като си ги запазвам — или поне каквото е останало от тях, — ми се струва редно да ги платя.

Ездача извади от колана си едно от златните топчета — твърдо, кръгло и топло от допира с кожата му — и го подаде на Гедрик.

Кожарят се взря в блестящата метална перла, стиснал здраво масивните си челюсти, а бръчките около тънките му устни бяха извити в сурова гримаса. Той не обиди Ерагон, като претегли златото в ръката си, нито като го захапа, но когато заговори, каза:

— Не мога да приема това, Ерагон. Аз бях добър майстор, но кожите, които обработвах, не струваха толкова много. Твоята щедрост ти прави чест, но ще ми е неудобно да задържа това злато. Имам чувството, че не съм го заслужил.

Ездача не се изненада.

— Не би отказал на друг човек правото да се пазари за честна цена, нали?

— Не.

— Добре. Тогава не можеш да го откажеш и на мен. Повечето хора се пазарят да свалят цената. В този случай съм преценил да наддам, но при все това ще го правя толкова яростно, все едно искам да си спестя няколко монети. За мен кожите струват всеки грам от това злато и няма да платя и петак по-малко, дори ако държеше нож пред гърлото ми.

Дебелите пръсти на Гедрик се затвориха около златното топче.

— Щом настояваш, няма да бъда такъв глупак, че да ти откажа. Никой не може да каже, че Гедрик Оственсон е позволил на добрия късмет да го подмине, защото е бил твърде зает да твърди, че е недостоен. Благодаря ти, Сенкоубиецо. — Той прибра топчето в кесията на колана си, като преди това го уви в парче вълнен плат, за да не се издраска. — Гароу се е справил добре с теб, Ерагон. И с теб, и с Роран. Може да е бил кисел като оцет и твърд и сух като зимна жълта ряпа, но ви отгледа добре. Мисля, че щеше да се гордее с вас.

Неочаквано вълнение изпълни младежа.

Гедрик понечи да се върне при другите селяни, но спря.

— Ако мога да попитам, Ерагон, защо тези кожи струват толкова много за теб? За какво ги използва?

Ездача се засмя.

— За какво съм ги използвал? Ами с помощта на Бром направих седло за Сапфира. Тя не го носи толкова често, колкото преди — не и след като елфите ни дадоха истинско драконово седло, — но то ни послужи много добре през множество битки и дори в битката за Фардън Дур.

Гедрик повдигна удивено вежди, разкривайки бледата кожа на лицето си, обикновено скрита под дълбоките гънки. Като пукнатина в сивкав гранит, челюстта му се разтвори в широка усмивка, която изцяло измени лицето му.

— Седло! — ахна той. — Представи си само, аз съм обработил кожата за седлото на Ездач! И при това без дори да подозирам, докато съм го правил! Не, не Ездач, а Ездача. Онзи, който накрая ще победи самия черен тиранин! Ако само баща ми можеше да ме види сега!

Той подрипна и затанцува импровизирана жига. Все така ухилен, Гедрик се поклони на Ерагон и се втурна обратно към мястото си сред селяните, където започна да разказва новата си история на всички, които можеха да го чуят.

Нетърпелив да се измъкне, преди другите да се спуснат към него, младият Ездач се прокрадна между редиците палатки, доволен от постигнатото. „Може и да ми отнема известно време — помисли той, — но винаги си плащам дълговете“.

Не след дълго пристигна при друга палатка, близо до източния край на лагера. Почука на подпората между двете покривала на входа.

С рязък звук едното от тях се отмести, разкривайки жената на Джеод, Хелън. Тя го изгледа студено.

— Дошъл си да говориш с него, предполагам.

— Ако е тук. — Което Ерагон прекрасно знаеше, че е така, защото усещаше ума на Джеод също толкова ясно, колкото и този на съпругата му.

За момент му се стори, че Хелън може да отрече присъствието на съпруга си, но после тя сви рамене и се отдръпна.

— Ами по-добре влизай тогава.

Ездача откри Джеод да седи на една табуретка и да гледа в купчина свитъци, книги и отделни листове, които бяха струпани върху дюшека на едно походно легло. Тънък кичур коса висеше пред челото му, повтаряйки извивката на белега, който се спускаше от скалпа до лявото му слепоочие.

— Ерагон! — извика мъжът, като го видя, а бръчките по челото му се изгладиха. — Добре дошъл, добре дошъл! — Той разтърси ръката на младежа и му предложи стола. — Ето, аз ще седна на ръба на леглото. Не, моля те, ти си ни гост. Искаш ли нещо за хапване или за пиене? Насуада ни дава малко повече дажби, отколкото на останалите, тъй че не се въздържай от страх, че ще гладуваме заради теб. Е, това е бедна почерпка в сравнение с храната, която ти сервирахме в Теирм, но пък никой не може да воюва и да очаква да се храни добре, дори и един крал.

— Една чаша чай би ми дошла добре — каза Ездача.

— Значи чай и бисквити. — Джеод погледна към Хелън.

Тя грабна чайника от земята, подпря го на хълбока си, намести чучура на един мях с вода в гърлото му и стисна мяха. Водната струя изгърмоля глухо, удряйки се в дъното на чайника. Жената притисна с пръсти гърлото на мяха, за да намали силата на струята. Остана така, с разсеяния поглед на човек, който изпълнява неприятна задача, докато водните капки барабаняха дразнещо във вътрешността на съда.

На лицето на Джеод разцъфна извинителна усмивка. Загледа се в листа хартия до коляното си, докато чакаше Хелън да свърши.

Това отне цели три минути.

Когато най-накрая напълни чайника, жената закачи спадналия мях на една кука на централната подпора на палатката и излезе бързо навън.

Ерагон повдигна въпросително вежди.

Джеод разпери ръце.

— Позицията ми във Варден не е толкова значителна, колкото тя се е надявала, и сега ме вини за това. Съгласи се да избяга от Теирм с мен, разчитайки, както подозирам, че Насуада ще ме издигне до вътрешния кръг на съветниците си или ще ми даде земи и богатства, достойни за лорд, или някаква друга огромна награда за помощта ми в кражбата на яйцето на Сапфира преди толкова много години. Тя не е очаквала лишен от блясък живот на редови воин: да спи в палатка, да готви, да си пере сама дрехите и така нататък. Не че богатството и високото положение са единствените й интереси, но трябва да разбереш, че тя е родена в едно от най-богатите търговски семейства в Теирм, а през по-голямата част от брака ни аз също имах големи успехи в собствените си начинания. Хелън не е свикнала на лишения като тези и все още не се е примирила с тях. — Раменете му се вдигнаха и спуснаха леко. — Аз лично се надявах, че това приключение — ако изобщо заслужава това романтично название — ще затвори пукнатините, които се отвориха в отношенията ни през последните години, но както обикновено нищо не е толкова просто, колкото изглежда.

— А ти смяташ ли, че Варден би трябвало да ти оказват по-голяма почит? — попита Ерагон.

— Аз лично, не. Но заради Хелън… — Джеод се поколеба. — Искам да е щастлива. Моята собствена награда беше в това да се измъкна жив от Гил’еад, когато двамата с Бром бяхме нападнати от Морзан, дракона и войниците му; в удовлетворението да зная, че съм помогнал да се нанесе сериозен удар на Галбаторикс; в това, че успях да се върна към предишния си живот и все пак да продължа да помагам на каузата на Варден; и в женитбата ми с Хелън. Това са моите награди и съм повече от доволен от тях. Каквито и съмнения да съм имал, те изчезнаха в мига, в който видях как Сапфира излетя от пушека в Пламтящите равнини. Обаче не зная какво да направя за жена ми. Но аз се отплеснах. Това не са твои проблеми и не бива да ги стоварвам върху теб.

Ездача докосна един свитък с показалеца си.

— Кажи ми тогава защо са ти всички тези хартии? Да не си станал преписвач?

Това, изглежда, развесели Джеод.

— Не бих казал, макар че работата често е не по-малко досадна. Тъй като не друг, а аз открих скрития проход към замъка на Галбаторикс в Уру’баен, а и успях да взема със себе си някои от редките книги от библиотеката ми в Теирм, Насуада ми възложи да търся подобни слаби пунктове в другите градове на Империята. Ако мога да открия някъде да се споменава за тунел, който води под стените на Драс-Леона, например, това може да ни спести много кръвопролития.

— Къде търсиш?

— Навсякъде, където мога. — Джеод отметна кичура коса от челото си. — В исторически трудове, митове, легенди, поеми, песни, религиозни текстове; в писанията на Ездачи, магьосници, пътешественици, безумци, малко известни владетели, най-различни пълководци… всички, които биха могли да знаят за скрита врата или таен механизъм, или нещо от този род, което може да ни е от полза. Количеството материали, които трябва да прегледам, е колосално, защото всички градове са били построени преди стотици години, а някои дори предхождат пристигането на хората в Алагезия.

— Има ли изобщо вероятност да намериш нещо?

— Не, по-скоро не. Никога няма вероятност да успееш, когато се ровиш в тайните на миналото. Но все пак може и да открия нещо, ако имам достатъчно време. Не се съмнявам, че онова, което търся, съществува във всеки от градовете; твърде са стари, за да нямат тайни пътища, водещи във и извън стените им. Друг е въпросът обаче дали съществуват записки за тях и дали ние притежаваме тези записки. Хората, които знаят за скритите входове и други подобни, обикновено искат да пазят тази информация за себе си. — Джеод сграбчи няколко свитъка, поставени на леглото до него, и ги приближи до лицето си, а после изсумтя и ги захвърли. — Опитвам се да разгадая гатанки, измислени от хора, които не са искали те да бъдат разгадани.

Двамата с Ерагон продължиха да говорят за други, по-маловажни неща, докато Хелън не се върна, понесла три чаши с горещ чай от червена детелина, от които се вдигаше пара. Докато приемаше чашата от нея, младежът забеляза, че гневът й отпреди малко сякаш е намалял, и се зачуди дали не е слушала отвън и не е чула онова, което Джеод бе казал за нея. Тя подаде чашата на съпруга си, а после извади отнякъде зад Ерагон тенекиена чиния с бисквити и гърненце с мед. След това се оттегли на няколко крачки и се облегна на централната подпора, докато духаше чая в собствената си чаша.

Както беше учтиво, Джеод изчака, докато гостът не си взе бисквита от чинията, преди да попита:

— На какво дължа удоволствието от компанията ти, Ерагон? Освен ако не греша, това едва ли е случайно посещение.

Ездача отпи от чая си.

— След битката в Пламтящите равнини обещах, че ще ти кажа как е умрял Бром. Затова съм дошъл.

Бузите на мъжа срещу него посивяха.

— О!

— Няма да го направя, ако не искаш — изтъкна бързо младежът.

Джеод поклати глава с усилие.

— Не, искам да зная. Просто ме свари неподготвен.

Тъй като той не помоли Хелън да излезе, Ерагон не бе сигурен дали да продължи, ала после реши, че няма значение дали съпругата на Джеод, или който и да е друг, ще чуе историята му. Бавно и с добре обмислени думи, той започна да разказва събитията, случили се, след като двамата с Бром напуснаха дома на Джеод. Описа първия им сблъсък с групата ургали, търсенето им на Ра’зак в Драс-Леона, как изчадията им бяха направили засада извън града и как едно от тях бе пронизало Бром, докато двете чудовища бягаха от атакуващия Муртаг.

Гърлото на Ездача се сви, докато говореше за последните часове на Бром, за хладната пещера, където бе лежал, за чувството на безпомощност, което бе обзело младежа, докато гледаше как приятелят му гасне; за миризмата на смърт, изпълнила сухия въздух, за последните думи на Бром, за гробницата, която Ерагон му бе издигнал с магия, и за това как Сапфира я бе превърнала в чист диамант.

— Ако само знаех тогава онова, което зная сега — каза той, — щях да го спася. Вместо това…

Неспособен да изтръгне думите през свитото си гърло, той избърса очи и отпи от чая си. Искаше му се да пие нещо по-силно.

Джеод въздъхна.

— И така приключи животът на Бром. Уви, ние всички сме много по-зле без него. Ако обаче можеше да избере начина, по който да умре, мисля, че би избрал точно този — да намери смъртта си в служба на Варден, защитавайки последния свободен Драконов ездач.

— Ти знаеше ли, че и той самият е бил такъв?

Мъжът кимна утвърдително.

— Варден ми казаха, преди да го срещна.

— Изглеждаше като човек, който разкрива малко за себе си — отбеляза Хелън.

Джеод и Ерагон се засмяха.

— Такъв си беше — каза Джеод. — Все още не съм се възстановил от шока, когато ви видях двамата с него на вратата ми, Ерагон. Бром никога не издаваше намеренията си, но докато пътувахме заедно, станахме близки приятели и не мога да разбера защо ме накара да вярвам, че е мъртъв през всичките тези шестнадесет или седемнадесет години. Твърде дълго. И нещо повече — тъй като именно Бром донесе яйцето на Сапфира на Варден, след като уби Морзан в Гил’еад, бунтовниците не можеха да ми кажат, че го имат, без да разкрият, че той е още жив. Така че прекарах почти две десетилетия, убеден, че единственото велико приключение в живота ми е приключило с провал и че в резултат сме изгубили единствената ни надежда да се сдобием с Драконов ездач, който да ни помогне да отхвърлим Галбаторикс. А това не беше леко бреме, уверявам те…

Джеод потърка с ръка челото си.

— Когато отворих входната врата и осъзнах кого виждам, си помислих, че призраците на миналото са дошли да ме тормозят. Бром каза, че се е криел, за да е сигурен, че все още ще е жив да обучи новия Ездач, когато той или тя най-накрая се появи, ала обяснението му никога не ме удовлетвори изцяло. Защо му трябваше да се крие от почти всички, които познава и обича? От какво се боеше? Какво защитаваше?

Той потърка с пръст дръжката на чашата си.

— Не мога да го докажа, но ми се струва, че Бром е открил нещо в Гил’еад, докато се е биел с Морзан и дракона му, нещо толкова колосално, че го е принудило да изостави всичко, което съставляваше живота му дотогава. Признавам, че това е по-скоро измишльотина, но не мога да си обясня действията му по друг начин, освен ако не приема, че е научил нещо, което не е споделил с никое живо същество.

Джеод отново въздъхна и прокара ръка през дългото си лице.

— След толкова години надалеч един от друг, се надявах, че двамата с Бром навярно ще можем да яздим отново заедно, но изглежда, съдбата е имала друго намерение. А после да го изгубя за втори път едва няколко седмици, след като бях научил, че е жив — светът си направи жестока шега с мен.

Хелън мина край Ерагон и застана до мъжа си, слагайки ръка на рамото му. Той й се усмихна тъжно и я прегърна през кръста.

— Радвам се, че двамата със Сапфира сте дарили Бром с гробница, на която дори джуджешки крал би завидял. Той заслужаваше това и дори повече за всичко, което стори за Алагезия. Въпреки че щом хората открият гроба, имам ужасното подозрение, че няма да се поколебаят да го разрушат заради диамантите.

— Ако го направят, ще съжаляват — промърмори Ездача, решен при първа възможност да се върне на мястото, за да постави защити около гробницата, които да я предпазят от плячкосване. — Освен това ще са твърде заети да търсят златните лилии, за да безпокоят Бром.

— Моля?

— Нищо. Не е важно. — Тримата отпиха от чая си. Хелън загриза една бисквита. После Ерагон попита: — Срещал си Морзан, нали?

— Не по особено дружески поводи, но да, срещал съм го.

— Какъв беше той?

— Като човек? Наистина не мога да кажа, макар и да съм добре запознат с историите за зверствата му. Всеки път, когато пътищата ни с Бром се пресечаха с неговия, той се опитваше да ни убие. Или по-точно да ни залови, измъчва и после да ни убие, а нито едно от тези неща не води до създаването на близки отношения. — Младият Ездач бе твърде напрегнат, за да отвърне на хумора му. Джеод се размърда на леглото. — Като воин Морзан вдъхваше ужас. Прекарахме много време в това да бягаме от него, ако си спомням добре… от него и дракона му, де. Малко неща са по-ужасяващи от това да те преследва разярен дракон.

— Как изглеждаше?

— Изглеждаш необичайно заинтересуван от него.

Ерагон примигна.

— Любопитен съм. Той е бил последният загинал Клетвопрестъпник и именно Бром го е убил. А сега синът му е мой смъртен враг.

— Чакай да помисля тогава — каза Джеод. — Беше висок, имаше широки рамене, косата му бе тъмна като гарванови пера и очите му бяха с различен цвят. Едното беше синьо, а другото — черно. Не носеше брада и върхът на един от пръстите му липсваше; не помня вече кой. Беше красив по един жесток и надменен начин, а когато говореше, ставаше наистина чаровен. Бронята му винаги бе излъскана до блясък, независимо дали беше плетена или с цял нагръдник, сякаш не се боеше, че враговете му ще го забележат, какъвто, подозирам, е бил случаят. Когато се смееше, звучеше, все едно го боли.

— Ами жена му Селена? Срещал ли си и нея?

Джеод се засмя.

— Ако бях, нямаше да съм тук днес. Морзан може и да беше страховит воин, могъщ магьосник, убиец и предател, ала именно неговата жена всяваше ужас у хората. Той я използваше само за мисии, които бяха толкова отвратителни, трудни или тайни, че никой друг не би се съгласил да ги поеме. Наричаха я неговата Черна ръка и присъствието й винаги означаваше непосредствена смърт, мъчения, предателство или някой друг ужас. — На Ерагон почна да му се гади, докато слушаше подобно описание на майка си. — Селена бе абсолютно безскрупулна, лишена от милост и състрадание. Говореше се, че когато помолила Морзан да постъпи на служба при него, той я изпитал, като я научил на думата лечение на древния език — защото тя беше заклинател, а не само воин — и я изправил срещу дванадесет от най-силните си войници.

— Как ги е победила?

— Излекувала ги от страха и омразата им, от всички неща, които тласкат човек към убийство. А после, докато те стояли и се хилели един на друг като видиотени овце, отишла при тях и им прерязала гърлата… Добре ли си, Ерагон? Блед си като труп.

— Добре съм. Какво друго си спомняш?

Джеод потупа с пръст чашата си.

— Много малко за Селена. Тя винаги е представлявала загадка. Никой, освен Морзан, не знаеше истинското й име. Стана известно броени месеци преди да умре. Хората я познаваха единствено като Черната ръка; а Черната ръка, която съществува в момента — групата шпиони, убийци и магьосници, които извършват по-сенчестите задачи на Галбаторикс, — е просто неговият опит да пресъздаде полезността на Селена за Морзан. Дори сред Варден само шепа хора знаеха името й и повечето от тях сега гният в гроба. Доколкото си спомням, именно Бром разкри истинската й самоличност. Преди да отида при Варден с информацията за тайния проход в замъка Илиреа — който елфите са построили преди хилядолетия и който Галбаторикс е разширил, за да създаде Черната цитадела, от която владее Уру’баен, — та преди да ида при тях, Бром бе прекарал много време в шпиониране на имението на Морзан с надеждата, че ще разкрие някоя негова неподозирана слабост… Мисля, че той успя дори да влезе вътре, представяйки се за прислужник. Тогава именно е научил всичко за Селена. И все пак така и не разбрахме защо е била привързана към Морзан. Може би го е обичала. При всички положения му бе напълно предана, направо до смърт. Скоро след като Бром уби Морзан, до Варден достигна слух, че я е повалила болест. Сякаш тя бе обучен ястреб, който е бил толкова привързан към своя господар, че не е можел да живее без него.

„Не му е била изцяло предана — помисли си Ерагон. — Опълчила се е на Морзан, когато се е стигнало до мен, въпреки че това е коствало живота й. Ако само бе спасила и Муртаг“. Що се отнася до описанието на Джеод на нейните престъпления, Ездача предпочете да вярва, че Клетвопрестъпникът е покварил изначално добрата природа на Селена. Заради собствения си здрав разум той просто не можеше да приеме, че и двамата му родители са били злодеи.

— Тя го е обичала — каза младежът, загледан в мътната течност на дъното на чашата си. — В началото го е обичала; може би не толкова много в по-късните години. Муртаг е неин син.

Джеод повдигна вежда.

— Нима? От самия Муртаг ли го знаеш? — Ерагон кимна. — Е, това обяснява някои въпроси, които имах. Майка на Муртаг… Изненадан съм, че Бром не е разкрил конкретно тази тайна.

— Морзан е направил всичко по силите си да скрие съществуването на Муртаг, дори и от другите Клетвопрестъпници.

— Като се има предвид историята на тези жадни за власт предателски псета, вероятно е спасил живота му. Много жалко.

Помежду им се възцари тишина като срамежливо животно, готово да побегне при най-лекото движение. Ездача продължи да се взира в чашата си. Тормозеха го цял куп въпроси, ала си даваше сметка, че Джеод не може да им отговори и е много вероятно никой друг да не може: Защо Бром се бе скрил в Карвахол? За да надзирава Ерагон — сина на най-омразния си враг? Нима това — да му даде Зар’рок, меча на баща му — е било някаква жестока шега? И защо Бром не му бе казал истината за родителите му? Младежът стисна чашата си и без да иска, строши глината.

Тримата се стреснаха при неочаквания звук.

— Нека ти помогна с това — каза Хелън и скочи да попива туниката му с един парцал.

Младият Ездач се извини смутено няколко пъти, на което и двамата съпрузи отговориха с уверения, че е дреболия и да не се безпокои.

Докато Хелън събираше керамичните парченца, Джеод започна да рови сред книгите, свитъците и листовете, покриващи леглото му.

— Ах, почти бях забравил. Имам нещо за теб, Ерагон, което може да ти бъде полезно. Само ако мога да го намеря… — и с доволно възклицание се изправи и размаха книга, която после подаде на младежа.

Това беше Домиа абр Вирда, Владичеството на Съдбата — събрана история на Алагезия, писана от монаха Хеслант. Ерагон я бе видял за пръв път в библиотеката на Джеод в Теирм. Не очакваше, че отново ще има шанса да я разгледа. Наслаждавайки се на усещането, той прокара ръцете си по гравираната кожа на предната корица, която бе излъскана с годините, а после отвори книгата и се възхити на стройните редове с руни, изписани с яркочервено мастило. Възхитен от обема на знанието, което държеше в ръцете си, младежът попита:

— Искаш да ми я дадеш?

— Да — потвърди Джеод. После се отдръпна от пътя на Хелън, която се наведе да извади парче от чашата изпод леглото. — Мисля, че може да ти е от полза. Ти участваш в исторически събития, Ерагон, а корените на трудностите, които срещаш, лежат в събития отпреди десетилетия, векове и дори хилядолетия. Ако бях на твое място, щях да уча при всяка възможност уроците, които ни е давала историята, защото те може да ти помогнат за разрешаване на проблемите от днешния ден. В собствения ми живот четенето за миналото често ми е давало смелостта и проникновението да избера правилния път.

Ездача копнееше да приеме подаръка, но се поколеба.

— Бром каза, че Домиа абр Вирда е най-ценната вещ в дома ти. И също така много рядка… Освен това какво ще стане с работата ти? Не се ли нуждаеш от нея за изследванията си?

— Домиа абр Вирда е ценна и рядка — отвърна Джеод, — ала само в Империята, където Галбаторикс изгаря всеки екземпляр, който намери, и обесва злощастните му притежатели. Тук в лагера придворните на крал Орин вече ми предложиха шест екземпляра, а това място трудно може да се нарече център на знанието. И все пак не се разделям с нея с лека ръка и ти я давам само защото ще я използваш по-добре от мен. Книгите трябва да отиват там, където са най-ценени, а не да стоят непрочетени и да събират прах на някой забравен рафт, не си ли съгласен?

— Съгласен съм. — Ерагон затвори Домиа абр Вирда и отново проследи с пръсти красивите линии по корицата, удивен от формите, които бяха гравирани в кожата. — Благодаря ти. Ще я ценя, докато ми принадлежи.

Джеод сведе глава и се облегна на стената на палатката, привидно удовлетворен. Ездача обърна книгата на една страна и огледа буквите по страничната корица.

— Какъв монах е бил Хеслант?

— Принадлежал е към малка, тайна секта, наречена Аркана, възникнала в местността до Куаста. Орденът им, който е оцелял в продължение на петстотин години, вярва, че всяко знание е свещено. — Лека усмивка придаде на чертите на Джеод мистериозна отсянка. — Посветили са се на събирането на всяко късче информация в света, за да го запазят за времето, когато смятат, че някаква катастрофа ще унищожи всички цивилизации в Алагезия.

— Струва ми се странна религия — каза Ерагон.

— Не са ли всички религии странни за онези, които са извън тях? — възрази Джеод.

— И аз имам подарък за теб или по-точно за теб, Хелън. — Тя наклони глава с въпросително изражение. — Семейството ти се е занимавало с търговия, нали? — Жената кимна утвърдително. — Ти самата беше ли добре запозната с този занаят?

В очите на Хелън проблеснаха мълнии.

— Ако не се бях омъжила за него — тя посочи с рамо, — щях да поема семейните дела след смъртта на татко. Бях единствено дете и баща ми ме научи на всичко, което знаеше.

Именно това се бе надявал да чуе младежът. Той каза на Джеод:

— Твърдеше, че си доволен от положението си сред Варден тук.

— Така е. Повече или по-малко.

— Разбирам. И все пак ти рискува много, за да помогнеш на мен и Бром, и още повече за да помогнеш на Роран и всички други от Карвахол.

— Паланкарските пирати.

Ерагон се изкикоти и продължи:

— Без твоята помощ Империята със сигурност щеше да ги залови. И заради това вие двамата загубихте всичко, което ценяхте в Теирм.

— Бездруго щяхме да го изгубим. Бях банкрутирал, а Близнаците ме бяха предали на Империята. Беше само въпрос на време, преди лорд Ристарт да ме арестува.

— Може би, но ти все пак помогна на Роран. Кой би ви обвинил, ако сте защитавали и собствените си глави в същото време? Факт е, че изоставихте живота си в Теирм, за да откраднете „Драконово крило“ заедно с Роран и селяните. И за тази жертва аз ще бъда вечно признателен. Така че това е част от благодарността ми…

Той бръкна под колана си и извади второто от трите златни топчета, като го подаде на Хелън. Тя го взе в шепата си нежно, сякаш държеше малка червеношийка. Докато го гледаше удивено, а Джеод изпъваше врат, за да види какво държи, Ездача каза:

— Това не е богатство, но ако сте находчиви, можете да го увеличите. Онова, което Насуада направи с дантелата, ме научи, че във войната има голям потенциал за печалба.

— О, да — ахна Хелън. — Войната е наслада за търговеца.

— Ето например снощи тя ми спомена, че джуджетата изпитват недостиг на медовина, а както можете да предположите, те имат средствата да си купят колкото пожелаят бъчви, дори ако цената е хилядократно по-висока от тази преди войната. Но това е само предложение. Може да намерите и други, които още по-отчаяно искат да търгуват, ако потърсите сами.

Ездача залитна назад, когато Хелън се затича към него и го прегърна. Косата й погъделичка брадичката му. После жената го пусна, внезапно засрамена, ала възторгът й отново избухна и тя вдигна топчето с цвят на пчелен мед пред носа си.

— Благодаря ти, Ерагон! О, благодаря ти! — Тя посочи златото. — Мога да го използвам. Зная, че мога. С него ще създам империя, дори по-голяма от тази на баща ми. — Блестящото кълбо изчезна в стиснатия й юмрук. — Смяташ, че амбицията надвишава способностите ми? Ще бъде точно както казах. Няма да се проваля!

Ездача й се поклони.

— Надявам се да успееш и успехът ти да е от полза за всички ни.

Той забеляза как жилите на врата й изпъкнаха, когато тя му направи реверанс.

— Много си щедър, Сенкоубиецо. Отново ти благодаря.

— Да, благодаря ти — каза и Джеод, изправяйки се от леглото. — Не мисля, че заслужаваме това — Хелън му хвърли убийствен поглед, който той игнорира, — но при все това е наистина добре дошло за нас.

Ерагон реши да импровизира:

— А за теб, Джеод, подаръкът не е от мен, а от Сапфира. Тя се съгласи да ти позволи да летиш на гърба й, когато и двамата имате свободен час или два.

Болеше го да дели с някого Сапфира и знаеше, че тя ще е недоволна, че не я е попитал, преди да предлага услугите й, ала след като бе дал на Хелън златото, щеше да се чувства виновен, ако не предложи на мъжа й нещо също толкова стойностно.

В очите на Джеод се появиха сълзи. Той сграбчи ръката на младежа и я разтърси. После, без да я пуска, каза:

— Не мога да си представя по-голяма чест. Благодаря ти. Нямаш представа колко много направи за нас.

Ерагон се измъкна от ръката му и заотстъпва към изхода на палатката, докато се извиняваше възможно най-учтиво и се сбогуваше. Накрая, след още един изблик на благодарности от тяхна страна и неговото омаловажаване на подаръците, успя да избяга навън.

Хванал Домиа абр Вирда в ръка, той се загледа към слънцето. Не след дълго Сапфира щеше да се върне, ала той все още имаше време да се погрижи за последната си задача. Първо обаче трябваше да се отбие в палатката си; не искаше да рискува да повреди книгата, като я разнася из лагера.

„Притежавам книга“ — помисли си въодушевено.

Затича се, притиснал я до гърдите си, следван плътно от Бльодгарм и другите елфи.

Трябва ми меч!

След като прибра Домиа абр Вирда на сигурно място в палатката си, Ерагон отиде към оръжейния склад на Варден — голяма отворена шатра, пълна с рафтове с копия, мечове, лъкове и арбалети. Купища щитове и кожени нагръдници изпълваха качените един върху друг сандъци. По-скъпите туники, нагръдници и други части от бронята висяха по дървени рамки. Стотици конични шлемове блестяха като полирано сребро. Снопове стрели бяха подредени край стените на шатрата и сред тях стояха двадесетина мъже, които поправяха онези, чиито пера са били повредени по време на битката в Пламтящите равнини. Постоянен поток войници влизаше и излизаше: някои носеха оръжия и брони за поправка, други бяха нови попълнения, идващи за снаряжение, а трети разнасяха екипировки към различните части на лагера. Всички, изглежда, крещяха с пълно гърло. И в центъра на тази бъркотия се намираше човекът, когото Ерагон се надяваше да види: Фредрик, оръжейникът на Варден.

Бльодгарм съпроводи младежа, когато влезе в шатрата и се запъти към Фредрик. Веднага щом двамата се озоваха под покривалото, мъжете вътре се умълчаха, вперили погледи в тях. После възобновиха дейността си, макар и с по-бързо темпо и по-тихи гласове.

Оръжейникът вдигна ръка за поздрав и побърза да ги посрещне. Както винаги носеше косматия си нагръдник от биволска кожа — който миришеше почти толкова неприятно, колкото вероятно и животното, от което произлизаше, — а също и двуръчния си меч, увиснал по диагонал на гърба му, с дръжка, подаваща се над дясното му рамо.

— Сенкоубиецо! — изтътна гласът му. — Какво мога да направя за теб в този прекрасен следобед?

— Трябва ми меч.

Усмивката на Фредрик почти си проби път през брадата му.

— А, чудех се дали няма да ме посетиш по този повод. Когато потегли за Хелгринд без меч в ръка, си помислих, е, може би вече не ти трябват такива работи. Навярно можеш да се биеш само с магия.

— Не, още не.

— Е, не мога да кажа, че съжалявам. На всеки му е нужен добър меч, независимо колко вещ заклинател е. Ще видиш, казвам ти, че тая битка с Империята ще се разреши именно по тоя начин — с острието на меч, забито в прокълнатото сърце на Галбаторикс. Ха, залагам си надницата за цялата година, че дори той има меч и че го използва, въпреки че може да те изкорми като риба с едно мръдване на пръста. Усещането за добра стомана в юмрука е несравнимо.

Докато говореше, Фредрик ги поведе към един рафт с оръжия, който бе настрана от останалите.

— Какъв меч търсиш? — попита той. — Онзи Зар’рок, който имаше, беше едноръчен, ако си спомням правилно. С острие, широко около два палеца — два мои палеца де, — и с форма, еднакво подходяща и за сеч, и за пронизване, нали?

Ездача потвърди и оръжейникът изсумтя, като започна да сваля мечове от рафта и да ги върти във въздуха, само за да ги върне обратно с очевидно неодобрение.

— Елфическите остриета обикновено са по-леки от нашите или джуджешките заради заклинанията, които вкарват в стоманата. Ако правехме нашите оръжия толкова деликатни, колкото са техните, мечовете ни нямаше да издържат повече от минута в битка, преди да се огънат, счупят или напукат толкова зле, че да не можеш да режеш и меко сирене с тях. — Очите му се насочиха към Бльодгарм. — Не е ли така, елфе?

— Напълно си прав, човеко — отвърна заклинателят с идеално овладян глас.

Фредрик кимна и огледа острието на друг меч, а после изсумтя и го върна обратно на рафта.

— Което означава, че който и меч да избереш, вероятно ще е по-тежък, отколкото си свикнал. Това едва ли ще представлява реална трудност за теб, Сенкоубиецо, но допълнителната тежест може да се отрази на точността на ударите ти.

— Благодаря за предупреждението — отвърна Ерагон.

— А, за нищо. Затова съм тук: да пазя, доколкото мога, възможно най-много мъже от Варден да не бъдат убити и да им помагам да убият възможно най-много от проклетите войници на Галбаторикс. Добра работа е.

Той се отдръпна от рафта и отиде към друг, скрит зад купчина квадратни щитове.

— Да намериш правилния меч за някого само по себе си е изкуство. Мечът трябва да бъде като продължение на ръката ти, сякаш е пораснал от самата ти плът. Не бива да мислиш как искаш да го размахваш; трябва просто да го правиш инстинктивно, както чаплата движи клюна си, а драконът — ноктите си. Идеалният меч е въплъщение на намерението: прави онова, което поискаш.

— Звучиш като поет.

Фредрик сви рамене със скромно изражение.

— Избирам оръжия за мъже, на които им предстои битка, в продължение на двадесет и шест години. След известно време това се просмуква в костите ти, насочва ума ти към мисли за съдбата и това дали младежът, когото съм пратил с копие, щеше да е още жив, ако му бях дал вместо това боздуган. — Оръжейникът замълча с ръка, насочена към средния меч на рафта, и погледна към Ерагон. — Със или без щит предпочиташ да се биеш?

— Със — отвърна Ездача. — Но не мога да нося винаги щит със себе си. И когато ме нападат, сякаш никога нямам подръка.

Фредрик потупа дръжката на меча и задъвка крайчеца на брадата си.

— Хм. Значи ти трябва меч, който можеш да използваш самостоятелно, но не твърде дълъг, за да може да се ползва и с всякакви размери щитове. Това означава средна дължина, лесен за въртене с една ръка. Трябва да е оръжие, което можеш да носиш при всякакви поводи, достатъчно елегантно за коронация и достатъчно здраво за борба с отряд Кул. — Той се намръщи. — Не е естествено това, което Насуада направи, да ни съюзи с тези чудовища. И няма да издържи дълго време. Такива като нас и тях не им е писано да се смесват… — Разтърси глава. — Жалко, че искаш само един меч. Или греша?

— Не. Двамата със Сапфира пътуваме твърде много, за да влачим половин дузина оръжия с нас.

— Предполагам, че е така. Освен това воин като теб не бива да има повече от едно оръжие. Аз му викам „проклятието на именуваното острие“.

— Какво означава?

— Всеки велик воин — отвърна Фредрик — има меч, обикновено е меч със собствено име. Или той сам му го дава, или веднъж щом докаже уменията си с някой невероятен подвиг, бардовете го измислят вместо него. Така че след това той трябва да използва този меч. Очаква се от него. Ако се покаже в битка без него, другите воини ще питат къде го е оставил и ще се чудят дали не се срамува от собствения си успех и дали не ги обижда, като отхвърля признанието, което са му дали. Понякога дори враговете му ще откажат да се бият, докато не донесе известното си оръжие. Само гледай; веднага щом се биеш с Муртаг или направиш нещо друго запомнящо се с новия си меч, Варден ще настоят да му дадат име. И оттам насетне ще го търсят с поглед на кръста ти. — Той продължи да говори, докато вървеше към трети рафт: — Никога не съм мислел, че ще имам щастието да помагам на Ездач да си избира оръжие. Каква възможност само! Имам чувството, че това е кулминацията на цялата ми работа с Варден.

Оръжейникът взе един меч от рафта и го подаде на Ерагон. Младежът го завъртя нагоре-надолу, а после поклати глава; формата на дръжката не пасваше на дланта му. Фредрик не изглеждаше разочарован. Точно обратното — отказът на Ездача, изглежда, го оживи, сякаш приветстваше предизвикателството. Предложи му друг меч и Ерагон отново поклати глава; центърът на тежестта бе твърде напред за неговия вкус.

— Това, което ме безпокои — каза оръжейникът, докато се връщаше към рафта, — е, че всеки меч, който ти дам, ще трябва да издържа на удари, които биха унищожили нормално острие. Нужна ти е джуджешка изработка. Техните ковачи са най-добрите, ако изключим елфическите, а понякога дори ги надминават в майсторството си. — Той погледна към Ерагон. — Чакай малко, та аз задавам грешните въпроси! Как те научиха да парираш удари? С ръб в ръб? Струва ми се, че си спомням как направи нещо такова, докато се дуелираше с Аря във Фардън Дур.

Ездача се намръщи.

— И какво от това?

— Какво от това? — възкликна възмутено Фредрик. — Не искам да проявявам неуважение, Сенкоубиецо, но ако удариш ръба на меч с този на друг, ще причиниш огромни щети и на двата. Това може и да не е било проблем с омагьосано острие като Зар’рок, но не можеш да го правиш с никой от мечовете, които имам тук, освен ако не искаш да си сменяш оръжието след всяка битка.

В ума на Ерагон за миг се появи образът на огънатия ръб на меча на Муртаг и той се подразни, че е забравил нещо толкова очевидно. Беше привикнал със Зар’рок, който никога не се изтъпяваше, никога не показваше и намек за износване и доколкото той знаеше, не беше податлив на магия. Дори не беше сигурен дали е възможно да се унищожи мечът на един Ездач.

— Не бива да се безпокоиш за това. Ще защитя меча с магия. Трябва ли да чакам цял ден за оръжие?

— Последен въпрос, Ездачо. Магията ти вечно ли ще издържи?

Ерагон се намръщи.

— След като питаш, не. Само една елфка познава тънкостите на създаването на меч за Ездач и тя не е споделяла тайната си с мен. Това, което мога да сторя, е да пренеса определено количество енергия в оръжието. Тя ще го пази от повреда, докато ударите, които биха го повредили, не я изтощят. Тогава мечът ще се върне към първоначалното си състояние и най-вероятно ще се строши в ръката ми следващия път, когато се сблъскам с противник.

Фредрик се почеса по брадата.

— Ще приема думите ти на доверие, Сенкоубиецо. Значи в крайна сметка, ако удряш достатъчно дълго по вражески войници, ще изтощиш магиите си, а колкото по-силно удряш, толкова по-бързо ще го сториш. Нали?

— Именно.

— Значи пак трябва да избягваш да парираш с ръба, защото това ще изтощи заклинанията ти по-бързо от почти всяко друго действие.

— Нямам време за това — сопна се Ездача, когато чашата на търпението му преля. — Нямам време да уча изцяло нов стил на бой. Империята може да ни атакува всеки миг. Трябва да се концентрирам в упражнения на това, което вече знам, не да се опитвам да овладея изцяло нов набор от движения.

Фредрик плесна с ръце.

— Тогава знам точно какво ти трябва! — Той отиде до сандък, пълен с оръжия, и започна да рови в него, като същевременно говореше: — Първо — това, после — онова, а накрая ще видим какво ни трябва.

После, от дъното на сандъка, извади голям черен боздуган с назъбен връх. Той почука с кокалче по метала.

— С това можеш да чупиш мечове. Можеш да пробиваш брони и да огъваш шлемове и няма да му навредиш по никакъв начин, независимо какво удряш.

— Това е сопа — възрази Ерагон. — Метална сопа.

— Е и? С твоята сила можеш да я размахваш, все едно е тръстикова. Ще бъдеш истински ужас на бойното поле.

Ездача поклати глава.

— Не. Не искам да се бия, като размазвам противниците си. Освен това нямаше да мога да пронижа Дурза в сърцето, ако носех боздуган, вместо меч.

— Тогава имам само още едно предложение, освен ако не държиш на традиционен меч.

От друга част на шатрата Фредрик донесе на Ерагон оръжие, което той разпозна като ятаган. Представляваше меч, но не от типа, с който младежът бе свикнал, макар и да го бе виждал сред Варден. Дръжката му бе къса, направена от дърво и облицована с кожа, полираната главичка на ефеса бе с формата на диск и лъщеше като сребърна монета, предпазителят бе извит, с гравирани по него джуджешки руни, а дългото колкото ръката му острие бе с един режещ ръб. Освен това на десетина сантиметра от долния си край то се разширяваше, после пак се стесняваше, като острия му като игла връх бе извит напред. Това разширение на острието намаляваше риска върхът да се изкриви или счупи, когато премине през броня, и придаваше на края на ятагана вид на нокът. За разлика от двуострия меч, това оръжие бе направено да се държи с острие и предпазител, перпендикулярни на земята. Най-интересният му аспект обаче бе широкият един сантиметър режещ ръб на острието, който бе сивкав като перла и много по-тъмен от гладката като огледало стомана над него. Границата между двата материала бе вълниста като копринен шал, веещ се на вятъра.

Ерагон посочи сивата ивица.

— Досега не съм виждал такова нещо. Какво представлява?

— Това е трикнздал — отвърна Фредрик. — Джуджетата го изобретиха. Те каляват режещия ръб и останалата част от острието поотделно. Правят ръба твърд, по-твърд, отколкото ние бихме посмели при всичките ни мечове. Средната част на острието и тъпият ръб се каляват по-малко, така че задната част на ятагана да е по-мека от резеца, достатъчно мека, за да може да се огъва и да понесе натоварването на битката, без да се строши.

— Джуджетата всичките си оръжия ли обработват по този начин?

Оръжейникът поклати отрицателно глава.

— Само едноострите и най-добрите от двуострите си мечове. — Той се поколеба и в погледа му се прокрадна несигурност. — Разбираш защо ти го избрах, нали, Сенкоубиецо?

Ерагон разбираше. Ако държеше острието на ятагана под прав ъгъл спрямо земята, освен ако преднамерено не извиеше китка, всеки удар, който посрещаше, щеше да попада на плоската страна на острието и така да се запазва непокътнат резецът за собствените му удари. А овладяването на ятагана щеше да изисква съвсем малка промяна на бойния му стил.

Той излезе от шатрата и застана в поза на бойна готовност. Замахвайки над главата си, той стовари ятагана върху главата на въображаемия си враг, а после се извъртя и отскочи, удари настрани, за да отблъсне невидимо копие, отскочи отново на шест стъпки вляво и с брилянтно, но непрактично движение завъртя острието зад гърба си, прехвърляйки го от едната си ръка в другата. Дишането и пулсът му бяха спокойни както обикновено и той се върна при шатрата, където го чакаха Фредрик и Бльодгарм. Скоростта и балансът на ятагана го бяха впечатлили. Не беше равностоен на Зар’рок, но все пак бе много добър меч.

— Добър избор — каза Ездача.

Оръжейникът обаче долови резервираността в гласа му, защото каза:

— И все пак не си напълно доволен, Сенкоубиецо.

Ерагон завъртя ятагана в кръг и се намръщи.

— Просто ми се иска да не приличаше толкова много на готварски нож. Чувствам се доста смешен с него.

— О, не обръщай внимание на смеха на враговете си. Няма да им се удава толкова лесно, след като им отсечеш главите.

Ездача кимна развеселено.

— Ще го взема.

— Един момент тогава — каза Фредрик и изчезна в шатрата, за да се върне след миг с черна кожена ножница, украсена със сребърни спираловидни гравюри. Той я подаде на Ерагон и попита:

— Учил ли си се някога да остриш меч, Сенкоубиецо? Сигурно не ти се е налагало със Зар’рок, а?

— Не — призна младежът. — Но съм доста добър с бруса. Мога да наточа нож, докато не стане толкова остър, че да среже нишка, усукана около него. Освен това, ако се наложи, винаги мога да наточа острието с магия.

Фредрик изпъшка и се плесна по хълбоците, от което няколко косъма от панталоните му от биволска кожа паднаха.

— Не, не, точно остро като бръснач острие не ти трябва за меча ти! Трябва ти дебело, дебело и силно. Един воин трябва да може да поддържа екипировката си правилно и това включва умението да наточва меча си!

Тогава оръжейникът настоя да осигури нов брус за Ерагон и да му покаже точно как да наточва резеца на ятагана, докато седяха на земята до шатрата. Когато прецени, че Ездача е овладял техниката на точенето, той каза:

— Можеш да се биеш с ръждива броня. Можеш да се биеш с нащърбен шлем. Но ако искаш да видиш следващия изгрев, никога не се бий с притъпен меч. Ако току-що си приключил битка и си изморен като човек, изкачил цялата планина Беор, а мечът ти не е остър като сега, няма значение как се чувстваш — сядай при първа възможност, извади бруса и се захващай. Също както би се грижил за коня си или за Сапфира, преди да помислиш за собствените си нужди, трябва да се погрижиш за меча си. Защото без него не си нищо повече от безпомощна плячка за враговете си.

Те бяха седели под късното следобедно слънце повече от час, когато оръжейникът най-накрая приключи с инструкциите си. Точно тогава над тях се спусна хладна сянка и Сапфира се приземи наблизо.

— Ти изчака — възкликна Ерагон. — Умишлено изчака! Можеше да ме спасиш преди столетия, но вместо това ме остави да слушам как Фредрик ми обяснява различните видове точила и дали лененото масло е по-добро от топената мас за защита на метала от вода.

— И по-добро ли е?

— Всъщност не. Просто мирише по-малко. Но това е маловажно! Защо ме остави на това мъчение?!

Един от дебелите клепачи се спусна в мързеливо намигване.

— Не преувеличавай. Мъчение? Двамата с теб ни чакат много по-лоши мъки, ако не се подготвим добре. Онова, което казваше мъжът с миризливите дрехи, ми се стори важно за научаване.

— Е, може и да е било — съгласи се той.

Сапфира изви врат и облиза ноктите на десния си преден крак. След като благодари на Фредрик и му пожела лека вечер и след като се уговори с Бльодгарм къде ще се срещнат, Ерагон закачи ятагана на колана на Белот Мъдрия и се качи на гърба на Сапфира. Той извика, а тя изрева, след което разпери криле и се издигна вихрено в небето.

Замаян, Ездача се вкопчи в шипа пред себе си и се загледа в хората и палатките долу, превръщащи се в мънички свои копия. Отгоре лагерът представляваше мрежа от сиви триъгълни върхове, чиито източни страни бяха потънали в дълбока сянка, придавайки на целия район шахматен вид. Укрепленията, които го ограждаха, стърчаха като бодлите на таралеж, а белите върхове на далечните пилони блестяха под слънцето. Конницата на крал Орин представляваше струпване на точици в северозападната част на лагера. На изток се намираха палатките на ургалите — ниски и тъмни сред хълмистата равнина.

Те се издигнаха още по-високо.

Студеният чист въздух жилеше бузите на Ерагон и пламтеше в дробовете му, затова той дишаше плитко. До тях се носеше гъст облачен стълб, който изглеждаше твърд като бита сметана. Сапфира започна да се върти в спирала около него, а сянката й се надпреварваше с нея по повърхността му. Тънка влажна нишка се удари в лицето на Ерагон и го заслепи за няколко секунди, изпълвайки същевременно носа и устата му с ледени капки. Той си пое въздух и избърса лице.

Издигнаха се над облаците.

Един червен орел нададе крясък срещу тях, докато прелиташе наблизо.

Ерагон усети, че маховете на Сапфира започват да стават по-трудни, а на него самия му се зави свят. Драконът спря да движи крилата си и се зарея от едно въздушно течение на друго, запазвайки височината си, но без да се издига повече.

Ерагон погледна надолу. Намираха се толкова високо, че височината бе спряла да има значение и земята вече не изглеждаше реална. Лагерът на Варден представляваше неправилно оформена дъска за игра, покрита с нищожни сиви и черни квадратчета. Река Джийт бе сребриста нишка, на която имаше зелени пискюли. На юг серните облаци, издигащи се от Пламтящите равнини, оформяха билото на пламтяща оранжева планина, дом на сенчести чудовища, които се показваха за миг и изчезваха. Ездача бързо отмести поглед.

В продължение на може би половин час двамата със Сапфира се носеха с вятъра, отпуснати в тихия уют на взаимната си компания. Една недоловима магия предпазваше Ерагон от студа. Най-накрая бяха сами заедно, сами, както някога в долината Паланкар, преди Империята да нахлуе в живота им.

Сапфира заговори първа:

— Ние сме владетелите на небето.

— Тук на покрива на света. — Ерагон протегна ръка, сякаш оттук можеше да докосне звездите.

Драконът изви наляво и улови по-топло въздушно течение, след което отново полетя хоризонтално.

— Утре ще венчаеш Роран и Катрина.

— Каква странна мисъл. Странно е, че Роран ще се жени, и още по-странно, че аз ще изпълнявам церемонията… Братовчед ми — женен. Това ме кара да се чувствам стар. Дори ние, които съвсем скоро бяхме само момчета, не можем да избегнем хода на времето. Поколенията се сменят и скоро ще бъде наш ред да пратим децата си по света, за да свършат работата, която трябва да се свърши.

— Но не и ако не успеем да оцелеем през следващите месеци.

— Да, има го и този момент.

Сапфира се залюля, когато попаднаха на бурен въздушен поток. После тя обърна глава и попита:

— Готов ли си?

— Давай!

Навеждайки се напред, тя прибра крилете си плътно до тялото си и се спусна към земята, по-бърза от стрела. Ерагон се засмя, обхванат от усещане за безтегловност. Впи краката си около дракона, за да не изхвърчи нагоре, а после, обзет от безразсъден порив, се пусна и разпери ръце над главата си. Дискът на земята под тях се въртеше като колело, докато Сапфира падаше, описвайки спираловидни кръгове. В един момент тя забави и напълно спря въртенето, изви надясно и пикира с главата надолу.

— Сапфира! — извика Ерагон и я заудря по рамото.

Струйка дим се изви от ноздрите й и тя отново зае хоризонтално положение спрямо приближаващата мълниеносно земя. Ушите на младежа изпукаха и той раздвижи челюсти, докато налягането се усилваше. Само на около триста метра над лагера на Варден и броени секунди преди да се стоварят сред палатките в голям и кървав кратер, драконът позволи на вятъра да улови крилете му. Последвалото сътресение подхвърли Ерагон нагоре и шипът, за който се държеше, едва не му извади окото.

С три мощни маха Сапфира спря във въздуха. Протегнала възможно най-широко криле, тя започна да се спуска леко надолу.

— Това беше весело! — възкликна Ездача.

— Няма по-вълнуваща игра от летенето, защото ако изгубиш, умираш.

— О, но аз имам пълно доверие в уменията ти; ти никога не би допуснала да паднем на земята.

Насочвайки се към неговата палатка, тя разтърси глава, с което го раздруса силно, и каза:

— Би трябвало вече да съм свикнала, но всеки път, когато се спускам така, гърдите и крилете ме болят, а на следващата сутрин едва се движа.

Той я потупа.

— Е, утре не ти се налага да летиш. Сватбата е единственото ни задължение и до мястото на нейното провеждане можеш да вървиш.

Тя изсумтя и се спусна сред облак прах, събаряйки с опашката си една празна палатка.

Ерагон слезе от гърба й и я остави при шестима от елфите, стоящи наблизо, а после тръгна из лагера заедно с останалите шестима, докато не намери лечителката Гертруде. От нея научи какви са етапите на брачния ритуал, който щеше да се състои на следващия ден, и ги упражни с нея, за да не направи някоя смущаваща грешка в неподходящ момент.

После се прибра в палатката си, изми си лицето и се преоблече, преди да отиде със Сапфира да вечеря с крал Орин и свитата му, както бе обещал.

Късно същата нощ, когато вечерята най-накрая приключи, двамата се върнаха пеша до палатката му, загледани в звездите и унесени в разговор за всичко, което им се бе случило и предстоеше да се случи. И бяха щастливи. Като пристигнаха, младежът се спря и погледна нагоре към лицето й, а сърцето му бе толкова изпълнено с обич, та имаше чувството, че ще спре да бие.

— Лека нощ, Сапфира.

— Лека нощ, малки мой.

Неочаквани гости

На следващото утро Ерагон отиде зад палатката си, свали връхните си дрехи и започна да тренира различните пози на второто ниво на Римгар — поредицата от упражнения, измислени от елфите. Скоро първоначалният хлад, който чувстваше, изчезна. Започна да се задъхва от усилията и крайниците му се обляха с пот, което му пречеше да държи краката или ръцете си, когато тялото му бе изкълчено в положение, от което имаше чувството, че мускулите му ще се откъснат от костите.

Час по-късно приключи с Римгар. Избърса длани в плата на палатката, извади ятагана и упражнява удари с него в продължение на тридесетина минути. Ако зависеше от младежа, той щеше да продължи да се запознава с меча до края на деня, защото знаеше, че животът му може да зависи от умението да борави с оръжието, ала сватбата на Роран приближаваше и селяните щяха да имат нужда от помощ, за да завършат навреме всички приготовления.

Ездача се освежи със студена баня, облече се и двамата със Сапфира отидоха до мястото, където Илейн надзираваше готвенето за сватбеното тържество. Бльодгарм и спътниците му ги следваха на десетина крачки, промъквайки се измежду палатките с призрачна лекота.

— О, чудесно, Ерагон — каза Илейн. — Надявах се да дойдеш.

Бременната жена стоеше, подпряла с ръце кръста си, за да облекчи тежестта на корема си. Тя посочи с брадичка към редиците шишове и казани, увесени над голямо огнище, групата мъже, които колеха глиган, трите импровизирани пещи, построени от камъни и кал, купчината бъчви и импровизираната дълга маса от подпрени на дънери дъски, която шест жени използваха за работен плот.

— Има още около двадесет самуна хляб, които трябва да се замесят. Ще се погрижиш ли, моля те? — После се намръщи към мазолите на кокалчетата му. — И гледай да не набуташ тия в тестото, моля те.

Шестте жени — в това число Фелда и Биргит, — които стояха до масата, се умълчаха, когато Ерагон зае мястото си до тях. Няколкото му опита да поднови разговора се провалиха, но след известно време, когато се бе отказал да ги успокоява и се беше съсредоточил върху месенето, те продължиха да говорят. Обсъждаха Роран и Катрина и колко големи късметлии са двамата, а също и живота на селяните в лагера и пътуването им дотук. После, без предисловия, Фелда погледна Ездача и каза:

— Тестото ти изглежда малко лепкаво. Не трябва ли да добавиш още брашно?

Той провери тестото.

— Права си. Благодаря.

Фелда се усмихна и след това жените го включиха в разговора си.

Докато Ездача мачкаше тестото, Сапфира лежеше и се припичаше на слънце на близката поляна. Децата от Карвахол си играеха върху и около нея; веселите им писъци се открояваха на фона на глъчката от по-плътните гласове на възрастните. Когато две дръгливи псета започнаха да лаят по драконката, тя вдигна глава от земята и изръмжа, а те избягаха с квичене.

Всички на поляната бяха познати на Ерагон от времето, когато растеше в Карвахол. Хорст и Фиск се намираха от другата страна на шишовете и сглобяваха масите за пиршеството. Киселт бършеше кръвта на глигана от ръцете си. Албрийч, Балдор, Мандел и неколцина други от по-младите мъже носеха пръти, украсени с цветни ленти, към хълма, където Роран и Катрина искаха да се оженят. Кръчмарят Морн бе тръгнал да забърква пиенето за сватбата заедно с жена си Тара, която носеше три гарафи и една бъчва. На неколкостотин крачки встрани Роран викаше нещо на един мулетар, който се опитваше да прекара товара си през поляната. Лоринг, Делвин и Нолфаврел се бяха скупчили наблизо и го зяпаха. Роран изруга шумно, сграбчи юздата на мулето и се помъчи да го обърне в другата посока. Гледката се стори много забавна на Ерагон, който никога не бе виждал братовчед си толкова шашардисан или избухлив.

— Могъщият воин е нервен преди завоеванието си — отбеляза Изолд, една от шестте жени до него. Групата се разсмя.

— Може би се бои, че мечът му може да се огъне по време на битката — отбеляза Биргит, докато наливаше малко вода в брашното си.

Жените избухнаха във весел кикот. Младият Ездач се изчерви. Задържа погледа си сведен към тестото пред себе си и започна да меси по-бързо. Подобни шеги бяха традиция при сватби и той бе участвал в много от тях, но да ги слуша, насочени към Роран, го смущаваше.

Хората, които нямаше да могат да присъстват на сватбата, изпълваха мислите му също толкова, колкото и онези, които можеха. Спомни си за Бърд, Куимби, Пар, Хида, младия Елмунд, Келби и другите, които бяха умрели заради Империята. Но най-много му беше мъчно за Гароу и му се искаше чичо му да беше още жив, за да види как единственият му син е обявен за герой от селяните и Варден и да бъде свидетел как се венчава за Катрина и става истински мъж.

Ерагон затвори очи и извърна лице към обедното слънце, усмихвайки се спокойно на небето. Времето беше приятно. Ароматът на мая, брашно, печено месо, току-що наляно вино, вряща супа, сладкиши и карамелизирана захар изпълваше поляната. Приятелите и семейството му бяха събрани около него, за да празнуват, а не да скърбят. И за момента и той, и Сапфира бяха в безопасност. „Такъв трябва да бъде животът“.

Внезапно прозвуча неестествено силно тръбене на рог.

После отново.

И отново.

Всички замръзнаха, несигурни какво означава това.

За един кратък миг целият лагер притихна, като се изключат животните, а после забиха бойните барабани на Варден. Настана хаос. Майки затичаха за децата си, готвачите угасиха огньовете си, докато останалите мъже и жени затърсиха оръжията си.

Ерагон се втурна към Сапфира, която вече се надигаше на крака. Той затърси с ума си, намери Бльодгарм и когато елфът снижи малко защитите си, каза:

— Посрещни ни на северния вход.

— Чуваме и изпълняваме, Сенкоубиецо.

Ездача се метна на гърба на драконката. В мига, в който прекара крака си над врата й, тя прескочи четири реда палатки, приземи се и скочи за втори път с полуразперени криле. Не летеше, а подскачаше през лагера като планинска котка, която прекосява бърза река. Ударът при всяко приземяване разтърсваше зъбите и гръбнака на Ерагон и заплашваше да го събори. Докато се надигаха и спускаха, а изплашените войници бягаха от пътя им, младежът се свърза с Триана и другите членове на Ду Врангр Гата, за да насочи всеки заклинател към мястото му и да ги организира за битка.

Някой, който не беше от Ду Врангр Гата, докосна мислите му. Той се отдръпна, вдигайки стените около съзнанието си, но после разпозна Анджела и й позволи да се свърже с него.

— Аз съм с Насуада и Елва. Насуада иска със Сапфира да се срещнете с нея при северния вход…

— Веднага щом можем. Да, да, вече се движим нататък. А Елва? Тя усеща ли нещо?

— Болка. Огромна болка. Твоята. На Варден. На другите. Съжалявам, но в момента не говори много свързано. Трудно й е да понесе това. Ще я приспя, докато насилието не приключи.

И билкарката прекъсна връзката.

Като дърводелец, който подрежда и преглежда сечивата си, преди да започне нова работа, Ерагон провери защитите, които бе поставил около себе си, Сапфира, Насуада, Аря и Роран. Всички изглеждаха в ред.

Драконката спря с приплъзване пред неговата палатка, изравяйки отъпканата земя с ноктите си. Той скочи от гърба й, претърколи се и се изправи. Втурна се вътре, сваляйки в движение колана си. Пусна го заедно с ятагана на земята и бръкна под леглото си, за да извади бронята. Студената тежка плетена ризница се плъзна по главата му и легна на раменете му със звън на падащи монети. Той завърза кожената шапка, вдигна качулката на ризницата върху нея и навря глава в шлема си. Вдигна колана и отново го завърза на кръста си. Взе наколенниците и налакътниците си с лявата ръка и прокара кутрето си през кожения ремък на щита си, след което сграбчи тежкото седло на Сапфира с дясната си ръка и излетя от палатката.

Драконът се размърда нервно.

— Побързай. Твърде много се бавиш.

— Да! Движа се възможно най-бързо! Не ми помага, че си толкова голяма!

Тя изръмжа.

Лагерът беше като разбунен мравуняк — хора и джуджета се точеха като дрънчащи метални реки на север, бързайки да се отзоват на призива на бойните барабани.

Ездача се метна на гърба на Сапфира и се намести на седлото. С един мах на крилете, завихряне на въздуха и горчивия протест на налакътници, търкащи се в щит, тя полетя нагоре. Докато се носеха към северния край на лагера, Ерагон закопча наколенниците си, държейки се за Сапфира само с крака. Налакътниците тикна между корема си и предната част на седлото. Щитът си увеси на един от шиповете й. Когато приключи с наколенниците, мушна крака през редицата кожени клупове от двете страни на седлото, а после затегна всеки от тях.

Ръката му се плъзна по колана на Белот Мъдрия. Изстена, спомняйки се, че го беше изпразнил, докато лекуваше Сапфира в Хелгринд.

— Ах! Трябваше да го заредя с някаква енергия.

— Ще се оправим — отвърна драконката.

Той тъкмо закрепваше налакътниците си, когато Сапфира изви в дъга крилете си и задържайки се във въздуха с прозрачните си мембрани, спря почти неподвижна над един от защитните валове, които обграждаха лагера, след което бавно се приземи. Насуада вече беше там, яхнала едрия си кон Буревестник. До нея, също на кон, чакаше Йормундур. Аря стоеше на земята редом с дежурната стража Нощни ястреби, водени от Кагра — един от ургалите, които Ерагон бе срещнал в Пламтящите равнини. Бльодгарм и другите елфи се появиха от гората от палатки зад тях и се разположиха близо до младия Ездач и Сапфира. От друга част на лагера в галоп пристигна крал Орин заедно със свитата си. Те спряха жребците си, когато се приближиха до Насуада. Веднага след тях дойде водачът на джуджетата Нархайм с трима от воините му, яхнали понита, покрити с кожени и метални брони. Нар Гарцвог дотича от полето на изток, а тътенът на крачките му го предхождаше с няколко секунди. Насуада изкрещя някаква заповед и стражите на северния вход отвориха грубата дървена порта, за да пуснат Гарцвог в лагера, въпреки че ако искаше, той вероятно можеше да я събори.

— Кой ни напада? — изръмжа той, изкачвайки се на вала с четири нечовешки дълги крачки. Конете се отдръпнаха от гигантския ургал.

— Виж — посочи Насуада.

Ерагон вече оглеждаше враговете им. На около три километра от лагера пет дълги, черни като катран, кораби бяха акостирали на отсамния бряг на река Джийт. От тях слизаше рояк мъже, облечени в униформите на армията на Галбаторикс. Отрядът блестеше като надиплена от вятъра водна повърхност под лятното слънце, тъй като мечове, копия, щитове, шлемове и нагръдници улавяха и отразяваха светлината.

Аря заслони очи с ръка и хвърли бърз поглед на войниците.

— Изглеждат ми между двеста и седемдесет и триста човека.

— Защо толкова малко? — зачуди се Йормундур.

Крал Орин се намръщи.

— Галбаторикс не може да е толкова луд, та да вярва, че може да ни унищожи с толкова мизерна групичка! — Той свали шлема си, който бе във формата на корона, и попи потта от челото си с ръкава на туниката си. — Можем да ги изтребим, без да изгубим и човек.

— Може би, да — отвърна Насуада. — А може би, не.

Завалвайки думите, Гарцвог добави:

— Драконовият крал е предател със змийски език, ала умът му не е слаб. Той е коварен като кръвожадна невестулка.

Войниците се подредиха в спретнати редици и започнаха да маршируват към Варден.

Едно момче дотича до Насуада. Тя се наведе от седлото си, за да чуе съобщението, а после го отпрати.

— Нар Гарцвог, твоите воини са в безопасност в нашия лагер. Събрали са се до източната порта и са готови да ги поведеш.

Ургалът изсумтя, ала остана неподвижен.

Насуада отново насочи поглед към приближаващите войници и каза:

— Не виждам причина да водим бой с тях навън. Нашите стрелци могат да ги избият от разстояние, когато влязат в обсег. А като достигнат стената, ще ги спрат окопите и острите колове. Никой няма да се измъкне жив — завърши тя с очевидно задоволство.

— Когато се хвърлят в битката, можем да ги нападнем изотзад с моите конници — каза Орин. — Ще бъдат толкова изненадани, че даже няма да имат възможност да се защитават.

— Да, но битката може да… — тъкмо отговаряше Насуада, когато силният рог, възвестил пристигането на войниците, отново проехтя, и то толкова силно, че Ерагон, Аря и останалите елфи запушиха уши.

Ездача примижа от болка.

— Откъде дойде това? — попита той Сапфира.

— Според мен по-важен е въпросът защо войниците биха искали да ни предупредят за атаката си, ако тръбенето идва от тях.

— Може би искат да отклонят вниманието ни или…

Ерагон забрави какво смяташе да каже, защото видя движение на другия бряг на река Джийт зад балдахина на плачещите върби. Червен като рубин, като желязо, току-що извадено от пещта, като пламтящ въглен на омраза и гняв, Торн се появи над дърветата. И на гърба на блестящия дракон седеше Муртаг в ярката си стоманена броня, размахал Зар’рок високо над главата си.

— Дошли са за нас — каза Сапфира.

Стомахът на младежа се сви и той почувства страха на дракона като течение на горчива вода през ума си.

Огън в небето

Докато гледаше как Торн и Муртаг се издигат високо в северното небе, Ерагон чу как Нархайм прошепна барзул и после прокле другия Ездач за убийството на краля на джуджетата Хротгар.

Аря извърна лице от гледката.

— Насуада, Ваше Величество — каза тя, насочвайки поглед към Орин. — Трябва да спрете онези войници, преди да достигнат лагера. Не бива да им позволявате да атакуват нашите укрепления. Ако го сторят, ще преминат този вал като приливна вълна и ще ни нанесат невероятни поражения сред палатките, където не можем да маневрираме лесно.

— Невероятни поражения? — кралят се намръщи. — Толкова малко доверие ли имаш в силите ни, посланик? Хората и джуджетата може да не са така надарени като елфите, но няма да имаме проблем да се разправим с тези няколко отрепки, уверявам те.

Чертите на изражението на Аря се изопнаха.

— Силата ви е несравнима, Ваше Величество. Не се съмнявам. Но чуйте ме: това е капан, поставен за Ерагон и Сапфира. Те — ръката й се насочи към издигащите се фигури на Торн и Муртаг — са били изпратени да заловят Ездача и дракона и да ги отведат в Уру’баен. Галбаторикс не би пратил толкова малко хора, освен ако не е сигурен, че могат да държат Варден заети достатъчно дълго, за да може Муртаг да надвие Ерагон. Кралят със сигурност е защитил войниците с магии, които да им помогнат в мисията им. Нямам представа какви са тези заклинания, но в едно съм сигурна: онези мъже са нещо повече от това, което изглеждат, и ние трябва да им попречим да влязат в лагера.

Ерагон се отърси от първоначалния си шок и каза:

— Не бива да позволявате на Торн да прелети над лагера; той може да подпали половината палатки с едно минаване.

Насуада сключи ръце върху предната част на седлото си, привидно без да забелязва Муртаг, Торн и войниците, които сега се намираха на по-малко от километър и половина.

— Но защо не ни атакуваха изневиделица? — запита тя. — Защо ни предупреждават за присъствието си?

Нархайм даде отговора:

— Защото не искат Ерагон и Сапфира да вземат участие в битката на земята. Не, освен ако не греша ужасно много, планът им е Ездача ни да се бие с Торн и Муртаг във въздуха, докато войниците нападат укреплението.

— Мъдро ли е тогава да действаме според желанията им и на драго сърце да изпратим Ерагон и Сапфира в този капан? — Насуада повдигна вежда.

— Да — настоя Аря, — защото имаме преимущество, което не биха могли да предвидят. — Тя посочи към Бльодгарм. — Този път Ерагон няма да се сблъска с Муртаг сам. Ще разполага с комбинираната мощ на тринадесет елфически заклинатели. Муртаг не би очаквал това. Спрете войниците, преди да ни достигнат, и ще осуетим част от плана на Галбаторикс. Прати Сапфира и Ерагон горе с помощта на най-могъщите заклинатели на моя народ и ще го разпердушиним.

— Успя да ме убедиш — каза водачката на Варден. — Войниците обаче са твърде близо, за да ги пресрещнем на каквото и да е разстояние от лагера с пешаци. Орин…

Преди още да е свършила, кралят бе обърнал коня си и се носеше към северната порта. Един от свитата му наду тръбата — сигнал за останалата конница на Сурда да се събере за атака.

Насуада се обърна към Гарцвог:

— Крал Орин ще се нуждае от помощ. Прати овните си с него.

— Слушам, лейди Найтстолкър.

Главатарят отметна назад масивната си рогата глава и нададе див рев. Кожата на Ерагон настръхна, докато слушаше свирепия вой на ургала. Гарцвог затвори уста с рязко щракване на челюстите и изсумтя:

— Те ще дойдат.

После огромният Кул се затича с кошмарна скорост към портата, където се бяха събрали крал Орин и конниците му.

Четирима от войниците на Варден отвориха портата. Орин вдигна меча си, извика и се впусна в галоп извън лагера, повеждайки мъжете си към воините със златни туники отвън. Облак прах се вдигна под копитата на конете, скривайки формацията във форма на връх на стрела.

— Йормундур — извика Насуада.

— Да, милейди?

— Нареди на двеста мечоносци и сто копиеносци да тръгнат след тях. И прати петдесетина стрелци на сто крачки зад линията на битката. Искам онези войници да бъдат смазани, Йормундур, изтребени и изтрити от лицето на земята. Нашите хора трябва да разберат, че отстъпление не може да има, нито пък милост. — Командирът се поклони. — И им кажи, че макар да не мога да се присъединя към тях в тази битка заради ръцете си, духът ми е с тях.

— Да, милейди.

Когато Йормундур се оттегли, Нархайм приближи понито си към водачката на Варден.

— Ами моите воини, Насуада? Каква роля си отредила за нас?

Тя се намръщи заради гъстия задушаващ прах, който се стелеше над полето навън.

— Можете да помогнете, като пазите лагера. Ако онези войници по някакъв начин се измъкнат от…

Бе принудена да млъкне, когато четиристотин ургали — още от тях бяха пристигнали след битката в Пламтящите равнини — дотичаха откъм центъра на лагера, втурнаха се през портата на полето отвън, като през цялото време надаваха неразбираемите си бойни викове. Когато се стопиха в прахта, Насуада продължи:

— Ако войниците се измъкнат, вашите брадви ще са добре дошли тук.

Вятърът повя към тях, донасяйки със себе си писъците на умиращи мъже, цвиленето на коне, звънтенето на метал от срещата му с метал, дрънченето на мечове, отскачащи от шлемове, глухия тътен на копия, срещащи щитове, и над всичко това — ужасния саркастичен смях, излизащ от множество гърла, който не спираше по време на битката. Ерагон си помисли, че така трябва да звучи смехът на лудите.

Нархайм се тупна с юмрук в бедрото.

— В името на Морготал, ние не сме свикнали да стоим без работа, когато наблизо има битка! Пусни ни Насуада, за да скършим няколко вратове в твоя чест!

— Не! — възкликна тя. — Не, не и не! Дадох ти заповедите си и очаквам да ги изпълняваш. Това е битка на коне, хора, ургали, а може би дори и дракони. Не е подходящо място за джуджета. Ще ви стъпчат като деца. — Когато Нархайм изруга гневно, водачката на Варден вдигна ръка. — Добре съзнавам колко свирепи воини сте. Никой не го знае по-добре от мен, след като съм се била редом с вас във Фардън Дур. Но без да искам да съм нетактична, по нашите стандарти вие сте ниски и не искам да рискувам воините ти в меле като това, където височината ви може да се окаже фатален недостатък. По-добре да чакате тук, на високо, където сте по-високи от всеки, който се опита да изкачи вала, и нека войниците да дойдат при вас. Ако някой изобщо ни достигне, той ще е толкова невероятен воин, че искам ти и народът ти да сте тук, за да го отблъснете, понеже е по-лесно да събориш планина, отколкото да надвиеш джудже.

Все така недоволен, Нархайм промърмори нещо в отговор, но каквото и да беше, то се изгуби в шума на пешаците на Варден, които Насуада бе наредила да бъдат пратени навън. Звукът на тропащи крака и дрънчащи брони заглъхна едва когато мъжете се отдалечиха от лагера. После вятърът се усили и от посоката на боя отново долетя мрачният кикот.

Миг по-късно един мисловен вик с невероятна сила надви защитата на Ерагон и прониза съзнанието му, изпълвайки го с агония, докато мъжът крещеше:

— Не, не, помощ! Те не умират! Ангвард да ги погълне, не умират!

Връзката между умовете им изчезна и Ездача преглътна с мъка, осъзнавайки, че мъжът е бил убит.

Насуада се размърда на седлото с напрегнато изражение.

— Кой беше това?

— И ти ли го чу?

— Изглежда, всички го чухме — каза Аря.

— Мисля, че беше Барден — един от заклинателите, които яздят с крал Орин, но…

— Ерагон!

Торн се бе издигал все по-високо и по-високо, докато Орин и мъжете му се сражаваха с войниците, но сега драконът висеше неподвижен в небето, на половината път между полесражението и лагера, а гласът на Муртаг, усилен с магия, проехтя отново над земята:

— Ерагон! Виждам те, скрит зад полите на Насуада. Ела и се бий с мен, Ерагон! Такава е съдбата ти. Или си прекалено голям страхливец, Сенкоубиецо?

Сапфира отговори вместо младежа, като вдигна глава и изрева дори по-силно от гръмовната реч на Муртаг, а после избълва поток от син пламък, дълъг двадесет стъпки. Конете, близо до нея, включително и този на Насуада, се разбягаха панически, оставяйки Ездача и неговия дракон сами на вала с елфите.

Аря се приближи до Сапфира и постави ръка на левия крак на Ерагон, след което го погледна със скосените си зелени очи.

— Приеми това от мен, Шур’тугал — каза тя.

Той усети прилив на енергия да потича към него.

— Ека елрун оно — промърмори за благодарност.

Все така на древния език елфката каза:

— Внимавай, Ерагон. Не искам да те видя прекършен от Муртаг. Аз…

Изглеждаше така, сякаш ще каже още, но се поколеба, а после отдръпна ръка от крака му и се върна при Бльодгарм.

— Лек полет, Бяртскулар! — припяха елфите, когато Сапфира скочи от вала.

Докато тя се носеше към Торн, младият Ездач сля ума си първо с нея, а после с Аря и чрез нея — с Бльодгарм и другите единадесет елфи. Използвайки я като фокусна точка за останалите заклинатели, Ерагон можеше да концентрира мислите си към Аря и Сапфира; познаваше ги толкова добре, че реакциите им нямаше да го разсейват по време на битката.

Той сграбчи щита си с лявата ръка и извади ятагана, а после го вдигна, за да не прониже случайно крилото на Сапфира или да я пореже по раменете или врата, които също постоянно се движеха.

— Радвам се, че снощи имах време да подсиля ятагана с магия — каза той на дракона и елфката.

— Да се надяваме, че магиите ти ще издържат — отвърна Сапфира.

— Помни — намеси се Аря, — че трябва да стоиш колкото можеш по-близо до нас. Разстоянието помежду ни влияе пряко на връзката ни с теб.

Торн не се спусна към Сапфира, нито я нападна по друг начин, докато тя го приближаваше, вместо това се рееше с неподвижни криле, позволявайки й да се издигне до неговото ниво без проблем. Двата дракона се носеха на въздушните течения и се гледаха през делящите ги около стотина метра, върховете на покритите им с шипове опашки потрепваха, докато муцуните им бяха набръчкани в свирепо ръмжене.

— Той е по-голям — отбеляза Сапфира. — Не са минали и две седмици от последната ни битка, а е пораснал с още четири стъпки, ако не и повече.

Права беше. Торн изглеждаше по-дълъг и с по-широк гръден кош, отколкото при първия им сблъсък над Пламтящите равнини. На възраст беше колкото току-що излюпило се драконче, но вече почти бе достигнал ръста на Сапфира.

Ерагон с нежелание насочи погледа си от дракона към Ездача.

Муртаг не носеше шлем и дългата му черна коса се вееше зад гърба му като лъскава грива. Лицето му бе сурово — по-сурово, отколкото младежът някога го бе виждал — и той разбра, че този път Муртаг нямаше, но и не можеше да прояви милост. Силата на гласа му намаля значително, но остана по-голяма от нормалното:

— Двамата със Сапфира ни причинихте огромна болка, Ерагон. Галбаторикс беше бесен, че сме ви пуснали. А след като убихте Ра’зак, беше толкова ядосан, че уби петима от слугите си, а после насочи гнева си към мен и Торн. И двамата страдахме жестоко заради вас. Но това няма да се повтори никога повече.

Той изви ръка назад, сякаш Торн щеше да се хвърли напред и Ездача му се готвеше да замахне към Ерагон и Сапфира.

— Чакай! — извика Ерагон. — Зная начин и двамата да се освободите от клетвите си към Галбаторикс.

Изражение на отчаян копнеж преобрази чертите на Муртаг и той наведе Зар’рок с няколко сантиметра. После се намръщи, изплю се към земята и извика:

— Не ти вярвам! Не е възможно!

— Възможно е! Само ми позволи да ти обясня.

Изглежда, другият младеж се бореше със себе си и за известно време на Ерагон му се струваше, че ще откаже. Торн изви глава назад и погледна Ездача си, а между двамата премина нещо.

— Проклет да си, Ерагон — каза Муртаг и постави Зар’рок на седлото си. — Проклет да си, задето ни примамваш така. Вече се бяхме примирили със съдбата си, а ти ни омайваш с призрака на надеждата, която изоставихме. Ако това се окаже напразна надежда, братко, кълна се, че ще ти отрежа дясната ръка, преди да те представя на Галбаторикс… Няма да ти е нужна за онова, което ще вършиш в Уру’баен.

Ерагон също понечи да му отправи заплаха, но я преглътна. Вместо това снижи ятагана и каза:

— Галбаторикс не би ти казал това, но докато бях сред елфите…

— Ерагон, не разкривай нищо повече за нас! — възкликна Аря.

— … научих, че ако личността ти се промени, с нея се променя и името ти на древния език. Онова, което представляваш, не е излято от метал, Муртаг! Ако вие с Торн успеете да промените нещо в себе си, клетвите ви вече няма да ви обвързват и Галбаторикс ще изгуби влиянието си върху вас.

Торн се понесе по течението няколко метра по-близо до Сапфира.

— Защо не го спомена по-рано? — попита настойчиво Муртаг.

— Тогава бях твърде объркан.

Едва петдесет крачки деляха двата дракона. Ръмженето на червения бе утихнало до предупредително потрепване на горната му устна, а в блестящите му алени очи се четеше объркана тъга, сякаш се надяваше, че Сапфира или Ерагон може би знаят защо се е появил на този свят само за да може Галбаторикс да го пороби, да го изтезава и да го принуждава да унищожава живота на други живи същества. Върхът на носа му потрепна, докато душеше другия дракон. Тя също го подуши и езикът й се стрелна от устата, за да вкуси миризмата му. И двамата изпитваха съчувствие към Торн и им се искаше да можеха да говорят с него директно, ала не смееха да отворят умовете си.

Сега, когато ги делеше толкова малко разстояние, младежът забеляза жилите, изпъкнали по врата на Муртаг, както и разклонената вена, която пулсираше в средата на челото му.

— Аз не съм зъл! — каза той. — Сторих най-доброто, на което бях способен при тези обстоятелства. Съмнявам се, че ти би оцелял като мен, ако майка ни бе избрала да остави теб в Уру’баен, а да скрие мен в Карвахол.

— Може би не.

Муртаг удари нагръдника си с юмрук.

— Аха! Тогава как се очаква да последвам съвета ти? Ако вече съм добър човек и съм се справил колкото съм могъл по-добре, как да се променя? Трябва ли да стана по-зъл? Да прегърна ли тъмнината на Галбаторикс, за да се освободя от нея? Това не ми се струва разумно. Ако успея да променя личността си, ти няма да харесаш онова, в което съм се превърнал, и ще ме проклинаш също толкова силно, колкото проклинаш Галбаторикс сега.

Обезсърчен, Ерагон отвърна:

— Да, но не е нужно да ставаш по-добър или по-лош, отколкото си сега, само по-различен. Има много видове хора по света и много начини да бъдеш почтен. Погледни някой, на когото се възхищаваш, но който е избрал път, различен от твоя, и му подражавай в делата си. Може да отнеме известно време, но ако успееш да измениш достатъчно личността си, ще си в състояние да изоставиш Галбаторикс и Империята. Двамата с Торн ще можете да се присъедините към нас във Варден, където ще бъдете свободни да следвате съдбата си.

— Ами твоята клетва да отмъстиш за смъртта на Хротгар? — попита Сапфира. Ерагон не й обърна внимание.

Муртаг се изсмя.

— Значи ми казваш да стана това, което не съм. Ако двамата с Торн искаме да се спасим, трябва да унищожим настоящите си личности. Твоето лечение е по-лошо от нашето заболяване.

— Казвам само да си позволиш да израснеш в нещо различно от това, което си сега. Трудно е, зная, но хората постоянно се променят. Например можеш да се откажеш от гнева си и да обърнеш гръб на Галбаторикс веднъж-завинаги.

— Да се откажа от гнева си? — Муртаг се засмя. — Ще се откажа от гнева си, когато ти забравиш твоя заради ролята на Империята в смъртта на твоя чичо и изпепеляването на фермата ви. Гневът е този, който ни определя такива, каквито сме, Ерагон, и без него и двамата сега щяхме да сме храна за червеите. И все пак… — очите му се премрежиха и той потупа дръжката на Зар’рок, а жилите на врата му се отпуснаха, макар че вената на челото му продължаваше да пулсира. — Признавам, че това е интересна концепция. Навярно бихме могли да поработим върху нея, когато сме в Уру’баен. Тоест ако кралят ни позволи да останем заедно. Разбира се, може да реши да ни държи постоянно разделени. На негово място аз така щях да постъпя.

Ерагон стисна дръжката на ятагана си.

— Изглежда, смяташ, че ще те последваме до столицата.

— О, разбира се, че ще го направите, братко. — Крива усмивка разпъна устните на Муртаг. — Дори и да искахме, двамата с Торн не можем да се променим сега в този миг. Докато подобна възможност не се появи, ние сме собственост на Галбаторикс и той ни нареди недвусмислено да му заведем вас двамата. Ние определено не сме склонни да се изправим отново срещу гнева му. Веднъж вече ви победихме. Няма да е голямо постижение да го сторим отново.

Между зъбите на Сапфира излезе струйка огън и Ерагон трябваше да се пребори със себе си, за да не реагира по подобен начин, макар и с думи. Ако изгубеше контрол над чувствата си точно сега, кръвопролитието щеше да бъде неизбежно.

— Моля ви, Муртаг, Торн, няма ли поне да се опитате да постигнете това, което предлагам? Нямате ли желание да се опълчите на Галбаторикс? Никога няма да отхвърлите веригите си, ако не сте готови да му се възпротивите.

— Ти подценяваш краля, Ерагон — изръмжа брат му. — Той си е създавал роби чрез истинските им имена повече от сто години, откакто е вербувал баща ни. Нима си мислиш, че не съзнава, че истинското име на човек може да се промени по време на живота му? Със сигурност е взел мерки срещу този риск. Ако истинското ми име или това на Торн се промени в този миг, най-вероятно ще задействаме някаква магия, която да съобщи на Галбаторикс промяната и да ни принуди да се върнем при него в Уру’баен, за да ни обвърже отново.

— Но само ако може да познае новите ви имена.

— Той е много опитен в това. — Муртаг вдигна Зар’рок от седлото. — Може би в бъдеще ще се опитаме да се възползваме от предложението ти, но само след внимателно изучаване и подготовка, за да не се окаже, че двамата с Торн сме си върнали свободата само за да ни я открадне отново Галбаторикс. — Той размаха меча и аленото му острие проблесна под слънцето. — Така че сега нямаме друг избор, освен да ви отведем в Уру’баен. Ще дойдете ли мирно?

Неспособен да се удържа повече, Ерагон отвърна:

— По-скоро бих си изтръгнал сърцето!

— По-добре да изтръгнеш моите сърца — каза Муртаг и замахна напред със Зар’рок, надавайки див боен вик.

Торн изрева заедно с него и с два мълниеносни маха се издигна над Сапфира. Изви се в полукръг, докато се издигаше, така че главата му да е над врата й, откъдето да може да я обездвижи с едно захапване в основата на черепа.

Сапфира не го изчака. Тя се стрелна напред, завъртайки крилете си в раменните стави, така че за един удар на сърцето се насочи право надолу, а мембраните й бяха все така успоредни на покритата с прахоляк земя, за да поддържат равновесието на тялото й. После прибра дясното си крило и изви глава наляво, а опашка надясно, завъртайки се в посока на часовниковата стрелка. Мускулестата й опашка удари Торн по лявото рамо, точно когато прелиташе над нея, и счупи крилото му на пет места. Назъбените краища на кухите летателни кости на дракона пробиха кожата му и се подадоха между блестящите люспи. Големи капки димяща драконова кръв закапаха върху Ерагон и Сапфира. Една от тях падна върху задната страна на качулката на Ездача, проникна през ризницата и достигна голата му кожа. Пареше като нагорещено масло. Той задраска по врата си, за да избърше кръвта.

Ревът на Торн се превърна в болезнен стон и той падна край Сапфира, неспособен да поддържа полета си.

— Добра работа! — извика Ерагон, докато Сапфира се връщаше в нормална позиция.

Той видя отгоре как Муртаг извади малък кръгъл предмет от колана си и го притисна към рамото на Торн. Ерагон не усети другият Ездач да използва магия, ала предметът в ръката му проблесна и счупеното крило на дракона подскочи, докато костите му се връщаха по местата си, а мускулите и сухожилията се гънеха и разкъсванията в тях изчезваха. Накрая раните на Торн зараснаха изцяло.

— Как го направи? — възкликна Ерагон.

— Сигурно е заредил предмета с лечебна магия от по-рано — отвърна Аря.

— И ние трябваше да се сетим за това.

Сега, когато раните му бяха изчезнали, Торн спря падането си и започна да се издига с огромна скорост към Сапфира, прорязвайки въздуха пред себе си с пламтящо копие от червен огън. Сапфира се гмурна към него в спирала около кулата от пламъци. Опита се да захапе врата му — с което го накара да се отдръпне настрана — и раздра раменете и гърдите му с предните си нокти, след което го запрати надалеч с огромните си криле. Ръбът на дясното й крило закачи Муртаг и го блъсна настрани в седлото му. Той обаче бързо се върна на мястото си и замахна към нея, отваряйки в мембраната на крилото й резка, дълга три стъпки.

Тя изсъска и изрита Торн настрана със задните си крака, след което избълва струя огън, която се раздели и премина на безопасно разстояние от двете му страни.

Чрез връзката си със Сапфира, Ерагон усещаше болката й. Загледа се в кървавата рана, а умът му препускаше. Ако се биеха с който и да е друг магьосник, различен от Муртаг, не би посмял да направи магия, докато се биеше, защото заклинателят би решил, че го чака сигурна смърт и би контрирал с отчаяна магическа атака, хвърляйки всичко, с което разполага.

С брат му обаче беше различно. Ерагон знаеше, че Галбаторикс му е наредил да ги залови, а не да ги убива. „Каквото и да направя — помисли си, — той няма да се опита да ме убие“. Значи нямаше проблем да излекува Сапфира. Внезапно младежът осъзна, че може да атакува Муртаг с всяка магия, която му хрумне, и противникът му няма да може да отвърне със смъртоносна сила. Ала се зачуди защо брат му бе използвал омагьосан предмет да излекува раните на Торн, вместо сам да направи заклинанието.

— Може би е искал да запази силата си — каза Сапфира. — Или пък не е искал да те плаши. Галбаторикс не би бил доволен, ако с използването на магия Муртаг те е накарал да се паникьосаш и в резултат на това да убиеш себе си, него или Торн. Помни, че голямата амбиция на краля е да има и четирима ни живи под своя власт, а не мъртви, защото тогава ще сме недостижими за него.

— Трябва да е това — съгласи се Ерагон.

Докато се готвеше да излекува крилото на Сапфира, Аря се намеси:

— Чакай. Недей.

— Какво? Защо? Не усещаш ли болката й?

— Остави на мен и братята ми да се погрижим за нея. Това ще обърка Муртаг, а и по този начин усилието няма да те отслаби.

— Не сте ли твърде далеч за подобна промяна?

— Не и когато всички работим заедно. Освен това ти препоръчваме да не се опитваш да атакуваш Муртаг с магия, преди той пръв да те нападне с ума си или със заклинание. Може все още да е по-силен от теб, дори и с нас тринадесетината, които ти помагаме. Не знаем. По-добре да не се пробваш срещу него, докато нямаш друга алтернатива.

— А ако не мога да го надвия?

— Тогава цяла Алагезия ще падне пред Галбаторикс.

Ерагон почувства как Аря се концентрира, а после разрезът в крилото на Сапфира спря да рони кървави сълзи и назъбените краища на деликатната прозрачна мембрана се сляха без никакъв белег. Облекчението на Сапфира бе огромно. С лека умора в гласа, Аря каза:

— Пазете се по-добре, ако можете. Това не беше лесно.

След като Сапфира го изрита, Торн бе изгубил височина. Сигурно очакваше, че тя ще го притисне надолу, където би му било по-трудно да избегне атаките й, защото вместо да се върне, той реши да полети четвърт миля на запад. Когато най-накрая забеляза, че Сапфира не го преследва, се обърна и се издигна, докато не се озова на хиляда крачки над нея.

После Торн прибра крилете си и се спусна стремително към нея. В отворената му паст горяха пламъци, а ноктите му бяха извадени. На гърба му Муртаг размахваше Зар’рок.

Ерагон едва не изпусна ятагана, когато Сапфира сгъна едното си крило и се преметна с главата надолу в замайващ лупинг, а после протегна крилото отново, за да забави падането си. Ако обърнеше глава назад, той щеше да види земята под тях. Или се намираше над тях? Младежът стисна зъби и се концентрира върху това да не се изпусне от седлото.

Торн и Сапфира се сблъскаха и за Ездача усещането бе такова, сякаш тя се е ударила в планина. Силата на удара го отхвърли напред и той удари шлема си в шипа пред него, от който дебелата стомана се изкриви. Замаян, младежът увисна на седлото и гледаше как дисковете на небето и земята се обръщат нагоре-надолу, въртейки се без видима последователност. Усети как драконката потрепери, когато Торн я удари по открития корем. На Ездача му се искаше да бяха имали времето да я облекат в бронята, изкована за нея от джуджетата.

Един блестящ рубинен крак се появи над рамото й и я удари с кървави нокти. Без да мисли, Ерагон замахна с ятагана си към него и разсече няколко люспи, разкъсвайки сухожилията под тях. Три от пръстите на крака увиснаха безжизнени и младежът удари отново.

Торн изръмжа и се отдръпна от Сапфира. Изви врат и Ерагон чу вдишването му, докато едрият дракон изпълваше дробовете си. Ездача се присви, закривайки лице под свивката на лакътя си. Дива огнена стихия погълна Сапфира. Горещината на огъня не можеше да ги нарани — защитите на Ерагон й пречеха, — но потокът блестящи пламъци беше ослепяващ.

Драконката зави наляво, встрани от пламтящия огнен ад. Дотогава обаче Муртаг бе излекувал нараняванията по крака на Торн и червеният дракон се хвърли към нея, и двамата се заблъскаха в плетеница от крайници, докато се спускаха на предизвикващи гадене тласъци към сивите палатки на Варден. Сапфира успя да впие зъби в рогатия гребен, който се издигаше над задната част на главата на Торн, въпреки костите, които пробиха езика й. Другият дракон изрева и се замята като уловена риба, опитвайки да се отдръпне, но не можеше да се мери с железните мускули на челюстите на Сапфира. Двата дракона се понесоха надолу, вкопчени един в друг като две свързани листа.

Ерагон се приведе и замахна странично към дясното рамо на Муртаг. Не възнамеряваше да го убива, а само да го нарани достатъчно силно, за да прекратят битката. За разлика от сблъсъка им над Пламтящите равнини, младежът бе добре отпочинал. Със своята елфическа бързина бе убеден, че другият Ездач ще е беззащитен пред него.

Муртаг вдигна щита си и блокира ятагана.

Реакцията му бе толкова неочаквана, че Ерагон залитна, а после едва успя да се отдръпне и парира, когато Муртаг отвърна на удара, размахвайки Зар’рок. Острието свистеше във въздуха с необикновена скорост. Ударът разтърси рамото на младежа. Брат му повтори атаката и замахна към китката му, а когато Ерагон отби червения меч, той стрелна Зар’рок под щита му и го промуши през ризницата и туниката в кръста и левия хълбок. Върхът на меча заседна в кост.

Болката шокира Ерагон, като потапяне в ледена вода, но и даде на мислите му неестествена яснота и изпрати приток на необичайна за него сила в крайниците му.

Докато Муртаг изтегляше Зар’рок, младежът изрева и се хвърли към него. Другият Ездач изви китка и приклещи ятагана под червения си меч. Муртаг оголи зъби в злокобна усмивка. Без да се спре, Ерагон отскубна оръжието си, направи лъжливо движение към дясното коляно на противника си, а после замахна в противоположна посока и поряза Муртаг по бузата.

— Трябваше да си носиш шлема — каза младият Ездач.

Сега бяха толкова близо до земята — едва на неколкостотин крачки, — че Сапфира трябваше да пусне Торн и двата дракона се разделиха, преди Ездачите им да успеят да си разменят още удари.

Докато Сапфира и Торн се издигаха в спирали нагоре, надпреварвайки се към перлените облаци, струпани над палатките на Варден, Ерагон вдигна ризницата и туниката си, за да огледа хълбока си. Там, където изкривената от Зар’рок броня бе притиснала плътта, се виждаше безцветно петно, голямо колкото юмрук. В средата му имаше тънка, дълга пет сантиметра червена резка, където го бе пронизал мечът. От раната капеше кръв и попиваше в панталоните му.

Да бъде наранен от Зар’рок — меча, който никога не го бе предавал в мигове на опасност, който бе смятал за свой по право — го разтревожи. Собственото му оръжие се бе обърнало срещу него и това бе грешно. Изкривяване на света, срещу което се противеше всеки негов инстинкт.

Сапфира се люшна леко, докато се издигаше с едно въздушно течение, и Ездача примижа от болката, която го проряза в лявата страна. Имаше късмет, че не се биеха на земята, защото не мислеше, че кракът му може да понесе тежестта му.

— Аря, искаш ли да ме излекувате вие, или да го направя сам и да оставя Муртаг да ме спре, ако може?

— Ще се погрижим за теб — отвърна елфката. — Може и да успееш да го хванеш неподготвен, ако си мисли, че още си ранен.

— О, чакай.

— Защо?

— Трябва да ти дам позволение. Иначе защитите ми ще блокират магията.

Фразата в началото не се появи в ума му, но накрая успя да си спомни изречението за предпазване и прошепна на древния език:

— Съгласен съм да позволя на Аря, дъщеря на Исланзади, да направи магия върху ми.

— Трябва да поговорим за защитите ти, когато не си толкова разсеян. Ами ако беше в безсъзнание? Как щяхме да се погрижим тогава за теб?

— След Пламтящите равнини ми изглеждаше като добра идея. Муртаг ни обездвижи и двамата с магия. Не искам той или някой друг да може да хвърля заклинания върху нас без наше съгласие.

— И не би трябвало да искаш, но има по-елегантни начини от твоя.

Ерагон се размърда нервно на седлото, докато елфическата магия постигаше ефекта си и хълбокът го засърбя, като че ли го хапеха хиляди бълхи. Когато сърбежът премина, плъзна ръка под туниката и с радост усети, че там няма нищо друго, освен гладка кожа.

— Добре — каза той и разкърши рамене. — Нека ги научим да се боят от имената ни!

Огромният перленобял облак се ширеше пред тях и Сапфира зави наляво и докато Торн се мъчеше да се обърне, се заби в средата на облака. Всичко наоколо стана бяло, влажно и студено, а после тя изскочи от другата страна, едва на няколко крачки над и зад другия дракон.

Драконката изрева победоносно и се спусна върху Торн, като заби нокти дълбоко в хълбоците и гърба му. Стрелна глава напред и захапа лявото му крило. Стисна и се чу тихото изщракване на остри като бръснач зъби, пронизали месо.

Торн се загърчи и изпищя — ужасяващ звук, на какъвто Ерагон не подозираше, че драконите са способни.

— В лапите ми е — каза Сапфира. — Мога да му откъсна крилото, но предпочитам да не го правя. Каквото и да възнамеряваш да правиш, свърши го, преди да паднем твърде ниско.

С пребледняло и покрито с мръсотия лице, Муртаг насочи Зар’рок към Ерагон — мечът трепереше във въздуха — и мисловен лъч с невероятна сила нахлу в съзнанието на младежа. Чуждото присъствие опипваше мислите му, опитваше се да ги хване и подчини, за да ги промени спрямо желанията на противниковия Ездач. Също както над Пламтящите равнини, Ерагон усети, че умът на брат му сякаш съдържа какофония от гласове, мърморещи под вихъра на мислите на самия Муртаг.

Той се зачуди дали и зад противника му не стои група магьосници, както елфите помагаха на него.

Колкото и да му беше трудно, младежът изпразни ума си от всичко, освен от образа на Зар’рок. Концентрира се върху меча с цялата си сила и наложи на съзнанието си спокойна медитация, така че Муртаг да не намери пролука, през която да поеме контрол над личността му. И когато Торн се замята под тях и вниманието на противника му се разконцентрира за момент, Ерагон се хвърли в жестока контраатака и се впи в ума на брат си.

В мрачно мълчание двамата се вкопчиха в жесток двубой, докато падаха. Понякога Ерагон почти вземаше надмощие, друг път Муртаг, но никой не успяваше да надвие другия. Ерагон погледна към шеметно приближаващата земя и осъзна, че съревнованието им ще трябва да бъде решено с други средства.

Той снижи ятагана на нивото на Муртаг и извика:

— Лета! — Същата магия, която другият Ездач бе използвал върху него при предишната им конфронтация. Беше просто заклинание — нямаше да направи нищо повече от това да задържи ръцете и тялото на Муртаг неподвижни, — но щеше да им позволи да изпитат силата си в директно единоборство и да определят кой има повече енергия на свое разположение.

Муртаг промълви контразаклинание, чиито думи се изгубиха в шума от борбата на Торн да се отскубне от Сапфира и воя на вятъра.

Пулсът на Ерагон се ускори, докато силата се отичаше от крайниците му. Когато почти бе изчерпал резервите си и щеше да припадне от усилието, Сапфира и елфите изляха енергията от телата си в него, поддържайки магията. От своя страна, Муртаг, който първоначално изглеждаше надменен и уверен, започна да се мръщи, докато Ерагон продължаваше да го удържа. Той разтегна устни и оголи зъби. И през цялото време битката в умовете им не спираше.

Ерагон усети как енергията, която Аря преливаше в него, намаля веднъж, после втори път и предположи, че двама от заклинателите под командването на Бльодгарм са припаднали.

„Муртаг не може да издържи още дълго“ — помисли той, а после трябваше да се пребори с противника си, за да успокои отново ума си, след нарушаването на концентрацията му, който бе позволил на другия Ездач да пробие защитите му.

Силата, идваща от Аря и другите елфи, намаля наполовина и дори Сапфира започна да трепери от изтощение. Точно когато младежът бе сигурен, че брат му ще го надвие, другият Ездач нададе измъчен вик и сякаш огромна тежест падна от плещите на Ерагон, защото отпорът изчезна. Муртаг изглеждаше удивен от успеха му.

— А сега какво? — попита той Аря и Сапфира. — Да ги вземем ли за заложници? Можем ли?

— Сега — отговори Сапфира — трябва да летя.

Тя пусна Торн и се понесе настрана от него, махайки измъчено с крилете си, докато се бореше да ги задържи във въздуха. Ерагон погледна над рамото й и мерна коне и изсушена от слънцето трева, носещи се към тях; после сякаш някакъв гигант го удари изотдолу и му причерня.

Следващото, което Ерагон видя, бе ивица от люспите по врата на Сапфира, намиращи се на сантиметър-два пред носа му. Те блестяха като кобалтовосин лед. Той смътно осъзна, че някой се пресяга към ума му от огромно разстояние, излъчвайки призив за огромна спешност. Докато идваше на себе си, разпозна в докосването Аря.

— Прекрати магията, Ерагон! Ще ни убие всички, ако не го направиш! Спри я, Муртаг е твърде далече! Събуди се, Ерагон, или до един сме мъртви.

Той подскочи на седлото и почти не обърна внимание, че Сапфира е коленичила насред кръг от конниците на крал Орин. Аря не се виждаше никъде. Сега, когато отново беше в съзнание, усети как магията, насочена към Муртаг, все още източва силата му, при това все по-големи количества. Ако не бе помощта на Сапфира, Аря и другите елфи, вече щеше да е мъртъв.

Той освободи потока на магията, а после затърси Торн и брат си на земята.

— Там — каза Сапфира и посочи с муцуна.

Ниско в североизточното небе Ерагон видя блестящата фигура на Торн, който летеше към река Джийт и армията на Галбаторикс, лагеруваща на няколко километра в тази посока.

— Как?

— Муртаг отново го излекува и Торн имаше късмет да падне върху склона на един хълм. Затича се по него, а после излетя, преди да си се свестил напълно.

Откъм отдалечаващия се дракон над земята се разнесе усиленият глас на Муртаг:

— Не си мислете, че сте спечелили със Сапфира, Ерагон. Ще се срещнем отново, обещавам ви, и двамата с Торн ще ви надвием тогава, защото ще сме дори по-силни от сега!

Ерагон стисна щита и ятагана си толкова силно, че под ноктите му изби кръв.

— Мислиш ли, че можеш да го догониш?

— Мога, но елфите няма да са в състояние да ти помогнат от толкова далече и се съмнявам, че ще го надвиеш без тяхна помощ.

— Може да сме способни да… — Ерагон млъкна рязко и удари яростно бедрото си. — Мътните ме взели, какъв съм идиот! Забравих за Арен. Можехме да използваме енергията в пръстена на Бром, за да ги надвием.

— Имаше други неща, за които да мислиш. Всеки би могъл да направи тази грешка.

— Може би, но все пак ми се ще да се бях сетил за Арен по-рано. Все още можем да го използваме, за да ги заловим.

— А после какво? — попита Сапфира. — Как ще ги държим затворени? Искаш да ги упоим, както Дурза упои теб в Гил’еад? Или предпочиташ просто да ги убием?

— Не зная! Можехме да им помогнем да променят истинските си имена, да унищожат клетвите си към Галбаторикс. Да ги оставим да бродят необезпокоявани е твърде опасно.

— Теоретично си прав, Ерагон — намеси се Аря. — Но ти, Сапфира и всички ние сме уморени и предпочитам Торн и Муртаг да избягат, вместо да изгубим и двама ви, защото не сте в най-добрата си форма.

— Но…

— Но нямаме капацитета да задържим дракон и Ездач за дълъг период от време, а не мисля, че убийството на Торн и Муртаг би било толкова лесно, колкото си мислиш. Бъди благодарен, че ги отблъснахме, и спи по-спокойно, знаейки, че можем да го сторим отново, когато застанат срещу нас.

След тези думи тя се отдръпна от ума му.

Ерагон гледаше Торн и Муртаг, докато не се изгубиха от поглед, а после въздъхна и потупа Сапфира по врата.

— Мога да спя цяла седмица.

— И аз.

— Трябва да се гордееш — успяваше да надвиеш Торн почти през цялото време.

— Да, успях, нали? — Тя се поизправи гордо. — Обаче съревнованието не беше честно. Той няма моя опит.

— Нито уменията ти, бих казал.

Сапфира изви врат и близна дясната му ръка, при което ризницата издрънча. После го погледна с блестящи очи.

Той й отвърна с бледа усмивка.

— Предполагам, трябваше да го очаквам, но все пак съм изненадан, че Муртаг беше бърз като мен — без съмнение още магии от страна на Галбаторикс.

— Защо обаче защитите ти не можаха да отблъснат Зар’рок? Спасяваха те от доста по-лоши удари, докато се биехме с Ра’зак.

— Не съм сигурен. Муртаг или Галбаторикс може да са измислили магия, срещу която не съм се сетил да се защитя. Или пък е, понеже Зар’рок е меч на Ездач, а Глаедр каза…

— … че мечовете на Руньон са добри в…

— … пробиването на всякакви заклинания, а и…

— … рядко магията успява да им…

— … влияе. Точно така. — Ерагон притеснено се загледа в ивиците драконова кръв върху ятагана си. — Кога ще успеем сами да се справяме с враговете си? Нямаше да успея да убия Дурза, ако Аря не бе строшила звездния сапфир. А сега успяхме да надвием Муртаг и Торн само с помощта на елфите.

— Трябва да станем по-силни.

— Да, но как? Как Галбаторикс е натрупал такава сила? Дали не е намерил начин да се зарежда от телата на робите си, дори онези, които са на стотици мили разстояние? Не зная.

Струйка пот се спусна по челото на Ерагон и покапа в ъгъла на дясното му око. Той я избърса с дланта си, а после примигна и отново забеляза конниците, струпани около него и Сапфира.

— Какво правят тук?

Ездача се огледа и осъзна, че са се приземили близо до мястото, където крал Орин бе пресрещнал войниците от корабите. Недалеч вляво стотици хора, ургали и коне се щураха паникьосани и объркани. От време на време над данданията се чуваше дрънченето на мечове или крясъкът на някой ранен, сподиряни от безумен смях.

— Мисля, че са тук, за да ни защитят — отговори Сапфира.

— Нас! От какво? Защо още не са избили онези войници? Къде…

Ерагон се отказа от въпроса, защото Аря, Бльодгарм и четирима други раздърпани и изтощени елфи дотичаха до него откъм лагера. Той вдигна ръка за поздрав и извика:

— Аря! Какво се случи? Изглежда, никой не командва.

За негова тревога елфката дишаше толкова трудно, че за няколко секунди не можа да проговори.

— Войниците се оказаха по-опасни от очакваното. Не знаем как. Ду Врангр Гата не са чули нищо, освен безсмислици от заклинателите на Орин.

Тя възстанови дишането си и започна да оглежда раните и драскотините на Сапфира.

Преди Ерагон да успее да зададе нов въпрос, откъм вихъра на битката долетя глъч от възбудени викове, които заглушиха останалата врява, и той чу гласа на крал Орин:

— Върнете се всички! Стрелци, дръжте линията! Мътните ви взели, никой да не мърда, спипали сме ги.

На Сапфира й хрумна същото, което и на младия Ездач. Тя събра криле под себе си и скочи над конниците, стряскайки конете, които се втурнаха във всички посоки, след което се насочи към покритото с трупове поле и гласа на Орин, разблъсквайки по пътя си мъже и ургали, сякаш бяха стръкове трева. Останалите елфи побързаха да я догонят с мечове и лъкове в ръка.

Сапфира откри краля, яхнал своя жребец начело на група воини, застанали плътно един до друг, да гледа към един самотен мъж на четиридесет крачки оттам. Орин бе зачервен, очите му гледаха диво, а бронята му бе оцапана с мръсотия от битката. Някой го бе ранил в лявата ръка и от дясното му бедро се подаваше върхът на копие. Когато забеляза приближаването на Сапфира, на лицето му се изписа внезапно облекчение.

— О, добре, добре, вие сте тук — промърмори той, когато драконът застана на една линия с коня му. — Имахме нужда от теб, Сапфира, и от Ерагон. — Един от стрелците пристъпи крачка напред. Орин размаха меча си към него и изрева: — Назад! Ще взема главата на всеки, който мръдне от мястото си, кълна се в короната на Ангвард!

После кралят продължи да гледа ядно самотния мъж срещу тях.

Ерагон проследи погледа му. Мъжът беше войник със среден ръст, лилав родилен белег на шията и кестенява коса, сплескана от шлема, който носеше. Щитът му бе целият нацепен. Мечът му бе изкривен, нащърбен и с отчупен връх. Панталоните му бяха оплескани с речна кал. От разрез в ризницата му капеше кръв. Стрела с бели лебедови пера бе пронизала стъпалото на десния му крак и го беше приковала към земята. Три четвърти от нея бяха потънали в пръстта. От гърлото на мъжа излизаше ужасяващ клокочещ смях. Той се извисяваше и стихваше като пиянска песен, сменяйки тоналността си, сякаш войникът всеки миг щеше да се разпищи ужасено.

— Какво си ти? — извика Орин. Когато войникът не отвърна, кралят изруга и добави: — Отговори ми или ще пусна заклинателите си срещу теб. Човек ли си или звяр, или някакъв прокълнат демон? От коя гнусна яма те изрови заедно с братята ти Галбаторикс? Роднина ли си на Ра’зак?

При последния въпрос Ерагон подскочи на седлото като убоден с игла и наостри сетивата си. Смехът спря за момент.

— Човек. Аз съм човек.

— Не приличаш на никой човек, когото познавам.

— Исках да осигуря бъдещето на семейството си. Толкова ли ти е чуждо това, сурданецо?

— Не ми отговаряй с гатанки, змийско изчадие! Кажи ми как стана такъв, какъвто си, и говори честно, ако не искаш да излея разтопено олово в гърлото ти и да проверя дали ще те заболи.

Ненормалният кикот се усили, а после войникът каза:

— Не можеш да ме нараниш, сурданецо. Никой не може. Самият крал ни направи неуязвими за болка. В замяна семействата ни ще живеят в охолство до края на живота си. Можете да се криете от нас, но ние никога няма да спрем да ви преследваме, дори когато обикновените хора биха паднали мъртви от умора. Можете да се биете с нас, но ние ще продължим да ви убиваме, докато имаме ръце. Не можете да се предадете, защото не взимаме пленници. Не можете да сторите нищо друго, освен да умрете и да върнете мира на тази земя.

Със страховита гримаса войникът хвана с осакатената си лява ръка стрелата и със звук на разкъсваща се плът я издърпа от стъпалото си. Парчета кърваво месо останаха закачени за стрелата. Войникът я размаха към тях, а после я метна към един от стрелците и го рани в ръката. Смехът му се усили още повече и той скочи напред, влачейки ранения си крак зад себе си. Вдигна меч, сякаш възнамеряваше да атакува.

— Застреляйте го! — извика Орин.

Тетивите иззвънтяха като зле настроени лютни, двадесетина стрели полетяха към войника и миг по-късно го поразиха в гърдите. Две от тях отскочиха от бронята му, но останалите пробиха гръдния му кош. Смехът му намаля и се превърна в хриплив кикот, когато кръвта проникна в дробовете му, ала той продължи да се движи напред, изцапвайки тревата под себе си в алено. Стрелците стреляха отново и от раменете и ръцете на войника щръкнаха стрели, ала той не спря. Тетивите бръмнаха за трети път. Мъжът се препъна и падна, когато стрела разцепи капачката на лявото му коляно, другите пронизаха бедрата му, а една изцяло премина през врата му, пробивайки дупка в родилния белег, и изсвистя над полето сред пръски кръв. Но войникът все така отказваше да умре. Започна да лази, като се придърпваше напред с ръце, ухилен и кикотещ се, сякаш целият свят бе една отвратителна шега, която само той можеше да оцени.

Докато гледаше, по гръбнака на Ерагон полази хладна тръпка.

Орин изруга гневно и Ездача усети нотка на истерия в гласа му. Кралят скочи от коня си, хвърли меча и щита си в калта и посочи най-близкия ургал.

— Дай ми брадвата си.

Стреснат, сивокожият воин се поколеба, а после му подаде оръжието си.

Орин докуцука до войника, вдигна с две ръце тежката брадва и с един удар отряза главата на мъжа. Кикотът секна.

Очите на войника се облещиха, устата му се движи още няколко секунди, а после застина.

Орин сграбчи главата за косата и я вдигна, така че всички да я видят.

— Те могат да бъдат убити — обяви той. — Веднага кажете на всички, че единственият сигурен начин да спрем тези изчадия е с обезглавяване. Или това, или им разбийте черепите с боздуган, или ги стреляйте в очите от разстояние… Грейтуут, къде си? — Един набит конник на средна възраст пришпори жребеца си напред. Кралят му метна главата и той я улови. — Качи това на някой стълб до северната порта. Набий всички глави там. Нека служат за послание на Галбаторикс, че не се боим от подмолните му номерца и ще го надвием въпреки тях.

Орин отиде до коня си, върна брадвата на ургала и вдигна собствените си оръжия от земята.

Няколко крачки по-назад Ерагон забеляза Нар Гарцвог, застанал насред група Кул. Ездача каза няколко думи на Сапфира и тя се приближи към ургалите. След като си кимнаха, Ерагон попита Гарцвог:

— Всички войници ли бяха като онзи? — Той посочи надупчения от стрели труп.

— До един не чувстваха болка. Ти ги удряш и мислиш, че са мъртви, обръщаш им гръб и те те изкормват. — Гарцвог се намръщи. — Изгубих много овни днес. Били сме се с армии от човеци, Огнен меч, но никога преди с такива смеещи се трупове. Това не е естествено. Кара ни да мислим, че са обладани от безроги духове, че може би самите богове са се обърнали срещу нас.

— Глупости! — сгълча го Ерагон. — Това е само магия на Галбаторикс и ние скоро ще имаме средство да се защитим от нея.

Въпреки привидната му увереност, перспективата да се бие с врагове, които не изпитват болка, го тревожеше също толкова, колкото и ургалите. Нещо повече, от казаното от Гарцвог предположи, че когато всички научат за войниците, на Насуада ще й бъде по-трудно да задържи бойния дух на Варден.

Докато бунтовниците и ургалите започнаха да събират падналите си другари, да свалят полезна екипировка от мъртвите и да обезглавяват войниците на Галбаторикс, за да хвърлят надупчените им и насечени тела на кладите, Ерагон, Сапфира и крал Орин се върнаха в лагера, следвани от Аря и другите елфи.

По пътя Ерагон предложи да излекува крака на Орин, ала той отказа.

— Имам собствени лечители, Сенкоубиецо.

Насуада и Йормундур ги чакаха при северната порта. Водачката на Варден веднага се насочи към Орин.

— Какво се обърка?

Ерагон затвори очи, докато кралят обясняваше как първоначално атаката срещу войниците изглеждала успешна. Конниците били помели редиците им, нанасяйки наляво и надясно смъртоносни удари, както си мислели. Били понесли само една загуба по време на тази атака. Когато обаче се изправили пред оцелелите войници, мнозина от повалените се надигнали и се върнали в боя. Орин потрепери.

— Тогава куражът ни напусна. Щеше да се случи с всекиго. Не знаехме дали войниците са неуязвими, дали изобщо са хора. Когато видиш враг, който напредва срещу теб с кост, подаваща се от прасеца, копие в корема и половината му лице липсва, а той ти се смее, е голяма рядкост да удържиш позицията си. Воините ми се паникьосаха. Развалиха формацията. Пълно объркване. Клане. Когато ни достигнаха ургалите и твоите воини, Насуада, и те бяха въвлечени в тази лудост. — Той поклати глава. — Никога не съм виждал подобно нещо, дори и в Пламтящите равнини.

Лицето на водачката на Варден пребледня, въпреки тъмната й кожа. Тя погледна Ерагон, а после Аря.

— Как Галбаторикс би могъл да постигне подобно нещо?

Отговорът дойде от елфката:

— Като блокира по-голямата част от чувствителността на човека към болката. Оставя им достатъчно сетива, за да знаят къде са и какво правят, но не толкова, че болката да ги извади от строя. Магията би изисквала съвсем малко енергия.

Насуада облиза устни и отново се обърна към Орин.

— Знаеш ли колко души загубихме?

Кралят потрепери. Преви се и притисна ръка към крака си, а после изръмжа през стиснати зъби:

— Триста войници срещу… Колко изпрати ти?

— Двеста мечоносци. Сто копиеносци. Петдесет стрелци.

— Всички те, ургалите, плюс моята конница. Да речем около хиляда души. Срещу триста пешаци в открито поле. Убихме ги до един. Но това ни струва много… — Орин поклати глава. — Няма да знаем със сигурност, докато не преброим умрелите, но ми се струва, че три четвърти от мечоносците ти са мъртви. Повечето от копиеносците. Някои от стрелците. От моята конница останаха малцина: петдесет-седемдесет човека. Много от тях ми бяха приятели. Може би сто или сто и петдесет мъртви ургали. Като цяло? Пет или шестстотин за погребване, а повечето от оцелелите са ранени. Не зная… Не зная… Не…

Челюстта на краля увисна, а той се олюля на една страна и щеше да падне от коня си, ако Аря не бе скочила, за да го хване. Насуада щракна с пръсти и двама бунтовници излязоха от палатките. Тя им нареди да отнесат Орин в шатрата му и да повикат лечителите му.

— Независимо че избихме войниците, това е жестоко поражение — промърмори Насуада.

Водачката на Варден стисна устни, а по лицето й се четеше смесица от мъка и отчаяние. Очите й блестяха с непроляти сълзи. После тя се овладя и насочи към Ерагон и Сапфира стоманен поглед.

— Как се справихте вие двамата?

Насуада изслуша описанието на сблъсъка на Ездача с Муртаг и Торн. След това кимна.

— Единственото, на което се надявахме, бе да успеете да се измъкнете от лапите им. Вие обаче сте постигнали повече. Доказали сте, че Галбаторикс не е направил Муртаг толкова силен, че да нямаме шанс да го надвием. С още няколко заклинатели на твоя страна той щеше да е в наша власт. Мисля, че поради тази причина Муртаг няма да посмее сам да се изправи срещу армията на кралица Исланзади. Ако съберем достатъчно заклинатели около теб, Ерагон, вярвам, че следващия път, когато се опитат да ви отвлекат, ще можем да ги убием.

— Не искаш ли да ги заловиш? — попита той.

— Искам много неща, но се съмнявам, че ще получа кой знае колко от тях. Муртаг и Торн може и да не се опитват да ви убият, но ако се появи възможност, трябва да ги унищожим без колебание. Или ти имаш различно мнение?

— Ннне.

Насуада насочи вниманието си към Аря и попита:

— Умря ли някой от заклинателите ви по време на двубоя?

— Някои припаднаха, но вече всички се възстановиха, благодаря ти.

Водачката на Варден пое дълбоко дъх и погледна на север, вперила очи в безкрая.

— Ерагон, искам да информираш Триана, че Ду Врангр Гата трябва да измислят как да повторят магията на Галбаторикс. Колкото и да е ужасяваща, тук трябва да го имитираме. Не можем да си позволим друго. Няма да е практично всички да сме неспособни да изпитваме болка — така ще се нараняваме твърде лесно, — но трябва да имаме неколкостотин воини доброволци, които да са имунизирани от физическо страдание.

— Добре, милейди.

— Толкова много мъртви — каза тя и ръцете й заусукваха юздата. — Твърде дълго останахме на едно място. Време е да принудим Империята отново да заеме дефанзивна позиция. — Насуада пришпори Буревестник, отдалечавайки се от касапницата пред лагера. — Ерагон, братовчед ти ме помоли да го пусна да се бие днес. Отказах заради предстоящия му брак, което не го зарадва, макар да подозирам, че годеницата му мисли другояче. Ще ми направиш ли услугата да ме уведомиш, ако все пак възнамеряват да продължат с церемонията днес? След толкова кръвопролитие това ще е хубаво за морала на Варден.

— Ще ти кажа веднага, щом разбера.

— Благодаря. Сега можеш да вървиш.

Първото нещо, което направиха Ерагон и Сапфира, след като оставиха Насуада, бе да посетят елфите, които бяха припаднали по време на битката им с Муртаг и Торн, за да им благодарят, както и на другарите им, за помощта. После Ездача, Аря и Бльодгарм се погрижиха за раните, които Торн бе нанесъл на Сапфира — премахнаха драскотините, разрезите и няколко от синините й. Когато приключиха, Ерагон откри Триана с ума си и й предаде инструкциите на Насуада.

Едва тогава двамата със Сапфира потърсиха Роран. Бльодгарм и другите елфи ги съпроводиха, но Аря отиде да се погрижи за своите собствени дела.

Роран и Катрина спореха тихо, но напрегнато, когато Ерагон ги забеляза, застанали до ъгъла на палатката на Хорст. Те се умълчаха, щом младежът и драконът се приближиха. Катрина скръсти ръце и се загледа настрани от Роран, а той стисна дръжката на чука си, затъкнат в колана му, и изрита един голям камък.

Младият Ездач спря при тях и почака няколко мига, с надеждата да му обяснят причината за дрязгата си, но вместо това Катрина попита:

— Ранен ли е някой от двама ви?

Очите й се стрелкаха между него и Сапфира.

— Бяхме, но вече не.

— Това е толкова… странно. Чували сме истории за магия в Карвахол, но никога не съм вярвала в тях. Изглеждаха ми толкова невъзможни. Ала тук има магьосници на всяка крачка. Рани ли Муртаг или Торн? Затова ли избягаха?

— Надвихме ги, но не успяхме да им навредим трайно. — Ерагон млъкна и когато нито Роран, нито Катрина заговориха отново, той ги попита дали все още искат да се оженят този ден. — Насуада предложи да продължите според плана, но може би е по-добре да почакате. Все още не сме погребали мъртвите и има много за вършене. Утре ще бъде по-удобно… и по-уместно.

— Не — каза Роран и заби ботуш в камъка, който риташе. — Империята може да ни атакува всеки миг. Утре може да се окаже твърде късно. Ако… ако по някаква причина загина, преди да сме се оженили, какво ще стане с Катрина или нашето… — Той млъкна, а бузите му почервеняха.

Изражението на Катрина се смекчи, тя се обърна към Роран и хвана ръката му.

— Освен това храната е приготвена, украсата е на място, а приятелите ни са се събрали за сватба — добави младата жена. — Ще бъде жалко всичката тази подготовка да отиде на вятъра.

Катрина вдигна ръка и погали брадата на Роран, а той й се усмихна и я прегърна през рамото.

— Не разбирам и половината от това, което се случва помежду им — оплака се Ерагон на Сапфира.

— Кога ще бъде церемонията тогава?

— След час — обяви Роран.

Съпруг и съпруга

Четири часа по-късно Ерагон седеше на билото на нисък хълм, осеян с жълти диви цветя.

Около хълма се простираше тучна поляна, която граничеше с река Джийт, бълбукаща на тридесетина метра вдясно от младежа. Небето бе сияйно и чисто, слънцето къпеше земята с меко сияние. Въздухът беше хладен и неподвижен и миришеше на свежест, сякаш току-що бе валяло.

Пред хълма се бяха събрали селяните от Карвахол, никой от които не беше пострадал по време на битката, а също и като че ли половината Варден. Мнозина от воините носеха дълги копия, увенчани със знамена във всякакви цветове. Множество коне, включително и Снежноплам, бяха завързани в другия край на поляната. Въпреки добронамерените усилия на Насуада, организацията на събирането бе отнела повече време от очакваното.

Вятърът разроши косата на Ерагон, която още бе мокра от банята, когато Сапфира прелетя над хората и се приземи до него, сгъвайки криле. Той се усмихна и я докосна по рамото.

— Малки мой.

При нормални обстоятелства Ездача щеше да бъде изнервен от перспективата да говори пред толкова много хора и да изпълнява такава важна и тържествена церемония, ала след битката всичко му се струваше нереално, сякаш не беше нищо повече от особено ярък сън.

В подножието на хълма стояха Насуада, Аря, Нархайм, Йормундур, Анджела, Елва и други важни личности. Крал Орин го нямаше, защото раните му се бяха оказали по-сериозни, отколкото изглеждаха на пръв поглед, и лечителите още се мъчеха над него в шатрата му. Първият министър на краля, Ървин, присъстваше на негово място.

Единствените ургали на церемонията бяха двамата от личната охрана на Насуада. Ерагон бе присъствал, когато тя покани Нар Гарцвог, и бе изпитал силно облекчение, защото вождът бе проявил здравия разум да откаже. Селяните никога не биха приели голяма група ургали на сватбата. Насуада и без това бе имала трудности да оправдае и присъствието на двамата си стражи.

Селяните и Варден се разделиха по средата сред шумолене на плат и оформиха дълга открита пътека от хълма до края на тълпата. После селяните започнаха да пеят древните сватбени песни от долината Паланкар. Старите и познати куплети говореха за цикъла на сезоните, за топлата земя, която всяка година раждаше новата реколта, за новородените животни през пролетта, за гнездата на червеношийките и рибите в реките, и за това, че съдбата на младите е да заменят старците. Един от заклинателите на Бльодгарм — елфическа магьосница със сребриста коса — извади малка златна арфа от кадифена кутия и започна да акомпанира на селяните със собствени ноти, като усложняваше простите теми на мелодиите и придаваше на познатата музика нов, интересен облик.

С бавни и равномерни стъпки Роран и Катрина се появиха от двете страни на тълпата в другия край на пътеката, обърнаха се към хълма и без да се докосват, започнаха да вървят към Ерагон. Братовчед му носеше нова туника, която бе взел назаем от един от Варден. Косата му бе сресана, брадата — подрязана, а ботушите му лъщяха от чистота. Лицето му светеше с неизразима радост. На Ерагон му изглеждаше много хубав и изискан. Ала не той, а Катрина привлече вниманието на Ездача. Роклята й бе светлосиня, както подхождаше на булка при първата й сватба, със семпла кройка, но с дантелен шлейф, който бе дълъг двадесет стъпки и го носеха две момичета. Върху бледия плат свободно спуснатите й къдрици блестяха като излъскана мед. В ръцете си носеше букет от диви цветя. Изглеждаше горда, спокойна и красива.

Ерагон чу ахвания от някои от жените, когато видяха шлейфа на булката. Реши да благодари на Насуада, че е накарала Ду Врангр Гата да ушият роклята на Катрина, защото бе сигурен, че именно тя е отговорна за подаръка.

На три крачки зад Роран вървеше Хорст. А на подобно разстояние зад Катрина крачеше Биргит, която внимаваше да не настъпи шлейфа.

Когато младоженците бяха преполовили пътя до хълма, два бели гълъба излетяха от върбите, растящи по брега на река Джийт. Птиците стискаха с крачетата си венец от жълти нарциси. Катрина забави ход и спря, когато те я приближиха. Гълъбите я обиколиха три пъти от север към изток, а след това се спуснаха и положиха венеца на главата й, преди да полетят обратно към реката.

— Ти ли направи това? — прошепна Ерагон на Аря.

Тя само се усмихна.

На върха на хълма Роран и Катрина застанаха неподвижни пред Ездача, докато чакаха селяните да привършат песните си. Когато последният рефрен заглъхна, Ерагон вдигна ръце и каза:

— Добре дошли на всички. Днес сме се събрали да отпразнуваме съюза между семействата на Роран Гароусон и Катрина, дъщеря на Измира. И двамата се ползват с добро име и доколкото знам, никой друг няма претенции към тях. Ако обаче случаят е различен или съществува друга причина те да не стъпват в брак, кажете възраженията си пред тези свидетели, за да отсъдим стойността им. — Ерагон изчака необходимото време, а после продължи: — Кой говори за Роран Гароусон?

Хорст пристъпи напред.

— Роран няма нито баща, нито чичо, така че аз, Хорст Острексон, ще говоря за него като за моя собствена кръв.

— А кой ще говори за Катрина, дъщеря на Измира?

Биргит пристъпи напред.

— Катрина няма нито майка, нито леля, така че аз, Биргит, дъщеря на Мардра, ще говоря за нея като за моя собствена кръв.

Въпреки вендетата й към Роран, традицията даваше на Биргит правото и отговорността да представлява Катрина, тъй като беше някогашна близка приятелка на майка й.

— Значи всичко е редно и почтено. Какво тогава носи Роран Гароусон в този брак, за да могат и той, и жена му да преуспеят?

— Носи името си — отвърна Хорст. — Носи своя чук. Носи силата на ръцете си. И носи обещанието за ферма в Карвахол, където и двамата да живеят в мир.

Сред тълпата настъпи удивено мълчание, когато хората осъзнаха какво прави Роран: той обявяваше по най-публичния и обвързващ възможен начин, че Империята няма да му попречи да се върне у дома с Катрина и да й даде живота, който би имала, ако не бе кървавата намеса на Галбаторикс. Роран залагаше честта си като мъж и съпруг за сриването на Империята.

— Приемаш ли това предложение, Биргит, дъщеря на Мардра? — попита Ерагон.

Биргит кимна.

— Да.

— А какво носи Катрина, дъщеря на Измира, в този брак, за да могат и тя, и мъжът й да преуспеят?

— Носи любовта и предаността си, с които ще служи на Роран Гароусон. Носи уменията си да поддържа дома. И носи зестра.

Изненадан, Ерагон видя как Биргит направи знак и двама мъже, които стояха до Насуада, се приближиха, понесли метално ковчеже помежду си. Биргит отвори закопчалката и вдигна капака, за да му покаже съдържанието. Той зяпна, когато видя вътре купчина бижута.

— Тя носи със себе си златна огърлица с диаманти, брошка от червен корал от Южното море и перлена мрежа за косата си. Носи пет пръстена от злато и кехлибар. Първият пръстен…

Докато Биргит ги описваше поотделно, тя вадеше всеки предмет от ковчежето, за да видят всички, че говори истината.

Удивен, Ездача хвърли поглед на Насуада и забеляза доволната й усмивка.

Когато Биргит приключи с изброяването и затвори и заключи ковчежето, Ерагон попита:

— Приемаш ли това предложение, Хорст Острексон?

— Да.

— Тогава семействата ви стават едно, както е по закона на земята. — После младият Ездач за пръв път се обърна директно към Роран и Катрина: — Онези, които говорят за вас, се съгласиха на условията на брака ви. Роран, удовлетворен ли си как Хорст Острексон се спазари от твое име?

— Да.

— Катрина, удовлетворена ли си как Биргит, дъщеря на Мардра, се спазари от твое име?

— Да.

— Роран Стронгхамър, син на Гароу, заклеваш ли се в името си и рода си, че ще защитаваш и ще се грижиш за Катрина, дъщеря на Измира, докато смъртта ви раздели?

— Аз, Роран Стронгхамър, син на Гароу, се заклевам в името си и рода си, че ще защитавам и ще се грижа за Катрина, дъщеря на Измира, докато смъртта ни раздели.

— Кълнеш ли се да пазиш честта й, да й бъдеш верен през предстоящите години и да се отнасяш към нея с уважение, достойнство и нежност?

— Кълна се да пазя честта й, да й бъда верен през предстоящите години и да се отнасям към нея с уважение, достойнство и нежност.

— А кълнеш ли се да й дадеш ключовете за дома си, какъвто и да е той, и за касата, където държиш парите си, още при изгрев-слънце на следващия ден, за да се грижи за делата ти както подобава на една съпруга?

Роран се закле и в това.

— Катрина, дъщеря на Измира, заклеваш ли се в името си и рода си, че ще слушаш и ще се грижиш за Роран Гароусон, докато смъртта ви раздели?

— Аз, Катрина, дъщеря на Измира, се заклевам в името си и рода си, че ще слушам и ще се грижа за Роран Гароусон, докато смъртта ни раздели.

— Кълнеш ли се да пазиш честта му, да му бъдеш вярна в предстоящите години, да носиш децата му, докато можеш, и да им бъдеш грижовна майка?

— Кълна се да пазя честта му, да му бъда вярна в предстоящите години, да нося децата му, докато мога, и да им бъда грижовна майка.

— А кълнеш ли се да поемеш контрола над богатствата и имота му и да се разпореждаш с тях отговорно, за да може той да се концентрира върху собствения си дълг?

Катрина се закле и в това.

Ерагон се усмихна, извади червена панделка от ръкава си и каза:

— Кръстосайте китки.

Роран и Катрина протегнаха съответно лявата и дясната си ръка и изпълниха заръката му. Той положи средата на панделката върху китките им, омота сатенената ивица три пъти и после завърза краищата на панделка.

— Според правото ми на Драконов ездач ви обявявам за съпруг и съпруга!

Тълпата избухна в радостни възгласи. Роран и Катрина се целунаха, а публиката удвои виковете си.

Сапфира сведе глава към сияещата двойка и когато Роран и Катрина се разделиха, докосна всеки от двамата по челото с върха на муцуната си.

— Живейте дълго и дано с всяка изминала година любовта ви става по-силна — каза тя.

Двамата се обърнаха към струпалото се множество и вдигнаха събраните си ръце към небето.

— Нека тържеството да започне! — обяви Роран.

Ерагон ги последва надолу по хълма и премина заедно с тях през стълпотворението от крещящи хора към двата стола, разположени начело на редицата маси. Там Роран и Катрина седнаха като краля и кралицата на сватбата.

После гостите се изредиха да им изкажат поздравленията си и да им дадат подаръците си. Ерагон беше първи. Усмивката му бе широка колкото тази на младоженците и той разтърси свободната ръка на Роран, а после сведе глава към Катрина.

— Благодаря ти, Ерагон — каза тя.

— Да, благодаря ти — добави Роран.

— Честта бе изцяло моя.

Той ги изгледа и двамата, а после избухна в силен смях.

— Какво? — попита братовчед му.

— Вие! Двамата сте щастливи като глупаци.

С блеснали очи, Катрина се засмя и прегърна Роран.

— Точно такива сме си!

Ездача стана сериозен и каза:

— Сигурно знаете какъв невероятен късмет имате да сте тук и двамата. Роран, ако не бе успял да събереш всички и да пропътуваш целия път до Пламтящите равнини, и ако Ра’зак бяха отвели теб, Катрина, до Уру’баен, никой от двама ви нямаше да…

— Да, но аз го сторих, а те не — прекъсна го Роран. — Нека не помрачаваме този ден с неприятни мисли за онова, което е можело да бъде.

— Не затова го споменах. — Ерагон погледна към редицата хора, които чакаха зад него, за да е сигурен, че никой от тях не е достатъчно близо, за да го чуе. — Ние и тримата сме врагове на Империята. И както днешният ден показа, не сме в безопасност дори сред Варден. Ако Галбаторикс може, той ще нанесе удар на всеки от нас, включително и на теб, Катрина, за да нарани другите. Затова направих тези за вас.

И Ездача извади от кесия на колана си два семпли златни пръстена, излъскани до блясък. Предната нощ ги бе оформил от последното златно топче, извлечено от земята. Подаде по-големия на Роран, а по-малкия — на Катрина.

Братовчед му обърна пръстена в ръката си и го огледа, а после го вдигна към небето и примижа към глифовете на древния език, гравирани на вътрешната му стена.

— Много са красиви, но как се очаква да ни защитават?

— Омагьосах ги да правят три неща — отвърна Ерагон. — Ако някога имате нужда от моята помощ или тази на Сапфира, завъртете пръстена веднъж на пръста си и кажете: „Помогни ми, Сенкоубиецо; помогни ми, Ярколюспеста“. Ние ще ви чуем и ще дойдем възможно най-бързо. Също така, ако някой от вас е близо до смъртта, пръстенът ви ще ни извести, както и теб, Роран, или теб, Катрина, в зависимост от това кой от двама ви е в беда. А докато пръстените докосват кожата ви, винаги ще знаете как да се намерите един друг, независимо колко надалече сте. — Той се поколеба и добави: — Надявам се да се съгласите да ги носите.

— Разбира се, че сме съгласни.

Гърдите на Роран се издуха и гласът му стана дрезгав.

— Благодаря ти — каза той. — Благодаря ти. Иска ми се да имахме тези пръстени, преди двамата да се разделим в Карвахол.

Тъй като и двамата имаха само по една свободна ръка, Катрина сложи пръстена на Роран на безименния пръст на дясната му ръка, а той — на безименния на нейната лява.

— Имам и още един подарък за вас — каза Ездача. После се обърна, изсвири с уста и помаха. Един коняр дотича през тълпата, повел Снежноплам за юздата. Той я подаде на Ерагон, поклони се и се отдръпна. — Роран, ще ти трябва добър жребец. Това е Снежноплам. Някога беше на Бром, после стана мой, а сега аз ти го давам.

Очите на братовчед му пробягаха по коня.

— Невероятен е.

— Най-добрият. Приемаш ли го?

— С радост.

Ездача привика отново коняря и върна Снежноплам на грижите му, а после го инструктира, че Роран е новият собственик на коня. Докато мъжът и жребецът се отдалечаваха, младежът погледна към хората на опашката, които също носеха подаръци за младоженците. Той се засмя.

— Вие двамата бяхте бедни тази сутрин, но до довечера ще сте богати. Ако със Сапфира не ни се удаде възможност да се установим някъде, ще дойдем да живеем с вас в огромния замък, който ще построите на децата си.

— Каквото и да построим, едва ли ще е достатъчно голямо за Сапфира, струва ми се — отвърна Роран.

— Но винаги ще сте добре дошли при нас — добави Катрина.

След като ги поздрави отново, Ерагон се разположи в края на масата и започна да се забавлява, като хвърля парчета печено пиле на Сапфира и гледа как тя ги улавя във въздуха. Остана там, докато Насуада не приключи разговора си с Роран и Катрина и не им подаде нещо малко, което младежът не можа да види. После я пресрещна, докато си тръгваше от празненството.

— Какво има, Ерагон? — попита тя. — Не мога да се бавя.

— Ти ли даде на Катрина роклята и зестрата й?

— Да. Не одобряваш ли?

— Благодарен съм ти, че си толкова щедра към семейството ми, но се чудя…

— Да?

— Варден не се ли нуждаят отчаяно от злато?

— Да, така е — отговори Насуада. — Но нуждата не е толкова голяма, колкото преди. Откакто планът ми за дантелата се задейства, а и след като победих в Изпитанието на Дългите ножове и бродещите племена ми се заклеха в абсолютна вярност и ми дадоха достъп до богатствата си, е по-малко вероятно да умрем от глад и по-вероятно да умрем, защото нямаме щитове или копия. — Устните й се изкривиха в лека усмивка. — Онова, което дадох на Катрина, е незначително в сравнение с огромните суми, които тази армия изисква, за да съществува. И не вярвам, че съм прахосала златото си. Всъщност мисля, че направих ценна покупка. Купих престиж и самоуважение за Катрина, а в добавка и благосклонността на Роран. Може и да съм излишно оптимистична, но подозирам, че верността му ще е много по-ценна от сто щита или сто копия.

— Винаги се опитваш да помогнеш на Варден, а? — възкликна Ерагон.

— Винаги. И ти трябва да го правиш. — Насуада понечи да си тръгне, а после се върна и каза: — По някое време преди залез ела в шатрата ми и ще посетим мъжете, които бяха ранени днес. Има мнозина, които не можем да излекуваме. Ще е добре да видят, че ни е грижа за тях и че оценяваме жертвата им.

Ездача кимна.

— Ще бъда там.

— Добре.

Изминаха часове; Ерагон се смееше и ядеше, и пиеше, и бъбреше със стари приятели. Медовината течеше като вода и сватбеното тържество ставаше все по-буйно. Мъжете разчистиха място между масите и започнаха да изпитват силата си един срещу друг в съревнования по борба и стрелба с лък, както и в битки с дървени сопи. Двама от елфите — мъж и жена — демонстрираха уменията си с меча, удивлявайки зрителите със скоростта и грацията на танцуващите си остриета. Дори Аря се съгласи да изпълни песен, от която по гръбнака на Ездача пробягаха тръпки.

През това време Роран и Катрина не казаха много, а предпочитаха да си седят и да се гледат един друг, сякаш без да виждат нищо друго около себе си.

Обаче когато долният край на оранжевото слънце докосна далечния хоризонт, Ерагон с нежелание се сбогува с празнуващите. Заедно със Сапфира той изостави шума от празненството зад гърба си и тръгна към шатрата на Насуада, дишайки дълбоко хладния вечерен въздух, за да прочисти главата си. Водачката на Варден го чакаше пред червената си командна шатра, а Нощните ястреби се бяха струпали наблизо. Без да продума, тя тръгна заедно с Ездача и дракона през лагера към палатките на лечителите, където лежаха ранените воини.

В продължение на повече от час Насуада и Ерагон останаха при мъжете, изгубили крайници или очи, или получили нелечимо възпаление по време на битката с Империята. Някои от воините бяха ранени тази сутрин. Други — както откри Ездача — още при битката в Пламтящите равнини и още не се бяха излекували, въпреки билките и магиите, приложени върху тях. Преди да тръгнат сред редиците легла, Насуада го предупреди да не се изморява още повече, опитвайки се да излекува всеки, когото срещне, но той не можа да се стърпи да не промърмори някоя дребна магия тук или там, за да облекчи нечия болка, да източи гнойта от рана, да поправи формата на счупена кост или да махне някой грозен белег.

Един от мъжете, които Ерагон срещна, бе изгубил левия си крак под коляното, както и два пръста на дясната си ръка. Брадата му бе къса и сива, а очите му бяха покрити с ивица черен плат. Когато Ездача го поздрави и го попита как е, войникът го сграбчи за лакътя с трите пръста на дясната си ръка и каза с дрезгав глас:

— А, Сенкоубиецо. Знаех, че ще дойдеш. Очаквам те, откак видях светлината.

— Какво искаш да кажеш?

— Светлината, която озари плътта на света. В една секунда видях всичко живо около мен — от най-големите до най-малките. Видях костите си, те блестяха под ръцете ми. Видях червеите в земята и гарваните в небесата, и бълхите в крилете на гарваните. Боговете ме докоснаха, Сенкоубиецо. Дадоха ми това видение нарочно. Видях те на бойното поле, и теб, и дракона ти, и вие бяхте като ярко слънце сред гора от слаби свещи. И видях брат ти, брат ти и неговия дракон, и те също бяха ярки като слънце.

Косъмчетата по врата на Ерагон настръхнаха, докато слушаше.

— Аз нямам брат.

Осакатеният воин се изкикоти.

— Не можеш да ме заблудиш, Сенкоубиецо. Зная всичко. Светът гори около мен и в огъня чувам шепотите на умовете и научавам неща от тези шепоти. Сега се криеш, но аз пак мога да те видя — мъж от жълт пламък с дванадесет звезди около кръста и друга звезда, по-ярка от останалите, на дясната си ръка.

Ездача притисна длан в колана на Белот Мъдрия, за да провери дали дванадесетте диаманта, пришити вътре, все още са скрити. Бяха.

— Чуй ме, Сенкоубиецо — прошепна мъжът и придърпа младежа към лицето си. — Видях брат ти и той пламтеше. Ала той не пламти като теб. О, не. Светлината от душата му блестеше през него, сякаш идва от другаде. Той, той беше дупка, празнота с формата на човек. И през тази празнота идваше блясъкът, който пламтеше. Разбираш ли? Други светеха чрез него.

— Къде бяха тези други? Видя ли и тях?

Воинът се поколеба.

— Можех да ги усетя наблизо, гневяха се на света, сякаш мразят всичко в него, но телата им бяха скрити от взора ми. Бяха там и не бяха там. Не мога да го обясня по-добре… Не искам да се приближавам до тези създания, Сенкоубиецо. Те не са хора, сигурен съм в това, и омразата им — тя бе като най-огромната гръмотевична буря, наблъскана в мъничка стъклена бутилка.

— И когато бутилката се строши… — промърмори Ерагон.

— Именно, Сенкоубиецо. Понякога се чудя дали Галбаторикс не е успял да улови самите богове и да ги направи свои роби, но после се смея и се наричам глупак.

— Чии богове обаче? Джуджешките? Онези на странстващите племена?

— Има ли значение, Сенкоубиецо? Богът си е бог, откъдето и да идва.

Ерагон изсумтя.

— Сигурно си прав.

Когато Ездача се отдалечи от леглото на воина, една лечителка го придърпа настрана.

— Простете му, милорд — каза тя. — Шокът от раните го е подлудил. Постоянно приказва за слънца, звезди и светлините, които твърди, че вижда. Понякога, изглежда, сякаш знае неща, които не би трябвало, но не се лъжете да му вярвате, сигурна съм, че ги научава от другите пациенти. Постоянно клюкарстват, знаете как е. Бедните, само това им е останало.

— Аз не съм лорд — отвърна Ерагон, — а той не е луд. Не съм сигурен какъв е, но има необичайна дарба. Ако се оправи или състоянието му се влоши, моля да информирате някой от Ду Врангр Гата.

Лечителката направи реверанс.

— Както желаеш, Сенкоубиецо. Извинявам се за грешката.

— Как е бил ранен?

— Един войник му отрязал пръстите, когато се опитал да спре меч с ръка. По-късно снаряд от имперските катапулти паднал на крака му и го смазал непоправимо. Трябваше да го ампутираме. Мъжете, които са били до него, казаха, че когато снарядът го ударил, веднага почнал да крещи за светлината, а когато го вдигнали, видели, че очите му са побелели изцяло. Дори зениците му ги няма.

— О. Благодаря за помощта.

Когато Ерагон и Насуада си тръгнаха от палатките на лечителите, беше паднал мрак. Водачката на Варден въздъхна и каза:

— Сега определено една халба медовина ще ми дойде добре.

Ездача кимна, загледан в краката си. Те се насочиха обратно към шатрата й и след известно време тя попита:

— За какво мислиш?

— Че живеем в странен свят и ще съм късметлия, ако някога разбера повече от една малка частица от него.

После й повтори разговора си с мъжа и тя го намери за също толкова интересен, колкото и той.

— Трябва да кажеш на Аря за това. Може да знае какво са тези „други“.

Разделиха се при нейната шатра. Насуада влезе вътре, за да приключи с четенето на един доклад, а Ерагон и Сапфира продължиха към палатката на Ездача. Там драконката се сви на земята и се приготви да спи, а младежът седна до нея и се загледа в звездите, докато пред очите му маршируваше парад от ранени войници.

Онова, което мнозина сред тях му бяха казали, не спираше да ехти в ума му:

— Бихме се за теб, Сенкоубиецо.

Шепот в нощта

Роран отвори очи и се загледа в увисналия брезент над главата си.

Мътна сивкава светлина изпълваше палатката и изсмукваше цвета от всичко, с което превръщаше предметите вътре в бледи сенки на дневния им облик. Той потрепери. Одеялото се свлече до кръста му, разкривайки гърдите му за студения нощен въздух. Докато го придърпваше обратно, забеляза, че Катрина вече не е до него.

Видя я да седи при входа на палатката, загледана в небето. Беше се наметнала с пелерината си. Косата й се спускаше до кръста като тъмен и буен водопад.

В гърлото на Роран заседна бучка, докато я гледаше.

Той грабна одеялото със себе си и седна до нея. Обгърна с ръка раменете й и тя се облегна на него. Главата и вратът й бяха топли върху гърдите му. Целуна я по челото. В продължение на дълго време гледаха заедно блестящите звезди и Роран слушаше равномерното й дишане — единственият звук, ако се изключи собственото му сърце, в този спящ свят.

После Катрина прошепна:

— Съзвездията са различни тук. Забеляза ли?

— Аха. — Той премести ръката си на кръста й и усети леката издутина на растящия й корем. — Какво те събуди?

Тя потрепери.

— Замислих се.

— О.

В очите й проблесна звездна светлина, когато младата жена се изви в ръцете му и го погледна.

— Мислех си за теб и за нас… и за бъдещето ни заедно.

— Тежки мисли за толкова късен час през нощта.

— Сега, когато сме женени, как смяташ да се грижиш за мен и детето ни?

— Това ли те тревожи? — Той се усмихна. — Няма да умрете от глад; имаме достатъчно злато. Освен това Варден винаги ще се грижат братовчедите на Ерагон да имат храна и убежище. Дори и ако нещо се случи с мен, те ще продължат да се грижат за теб и бебето.

— Да, но какво планираш да правиш?

Объркан, той се загледа в лицето й, за да открие източника на тревогата й.

— Ще помогна на Ерагон да приключи тази война, за да можем да се върнем в долината Паланкар и да живеем там без страх, че войниците на Галбаторикс ще ни завлекат в Уру’баен. Какво друго да правя?

— Значи ще се биеш редом с Варден?

— Знаеш, че ще се бия.

— Както щеше да се биеш днес, ако Насуада те беше пуснала?

— Да.

— Ами бебето ни? Една армия на поход не е място за отглеждане на дете.

— Не можем да избягаме и да се скрием от Империята, Катрина. Ако Варден не спечелят, Галбаторикс ще ни намери и убие или ще намери и убие децата ни, или пък техните деца. А аз не мисля, че Варден ще постигнат победата си, освен ако не даваме всичко от себе си да им помогнем.

Тя постави пръст на устните му.

— Ти си единствената ми любов. Никой друг няма да спечели сърцето ми. Ще направя всичко, което мога, за да облекча живота ти. Ще ти готвя, ще ти кърпя дрехите и ще чистя бронята ти… Но родя ли, ще напусна тази армия.

— Да напуснеш! — Той изстина. — Това е лудост! Къде ще отидеш?

— Може би в Даут. Спомни си, че лейди Аларис ни предложи убежище и някои от Карвахол още са там. Няма да бъда сама.

— Ако си мислиш, че ще позволя да бродиш с новороденото ни дете сама из Алагезия, значи…

— Няма нужда да викаш.

— Аз не…

— Напротив, викаш. — Тя стисна дланта му и я притисна към сърцето си. — Тук не е безопасно. Ако бяхме само двамата, щях да приема опасността, но не и когато бебето ни е изложено на риск. Обичам те Роран, обичам те толкова много, но детето ни трябва да бъде преди всичко, което бихме могли да искаме за себе си. Иначе не заслужаваме да се наричаме родители. — В очите й проблеснаха сълзи и той усети как неговите собствени се навлажниха. — В крайна сметка именно ти ме убеди да изоставя Карвахол и да се скрия в Гръбнака, когато войниците ни нападнаха. Това не е по-различно.

Звездите заплуваха пред Роран, когато зрението му се замъгли.

— По-скоро ще изгубя ръка, отколкото отново да се разделя с теб.

Тогава Катрина се разплака и тихите хлипове разтърсиха тялото й.

— Нима мислиш, че аз искам да те изоставя?

Той я прегърна още по-здраво и започна да се люлее напред-назад с нея. Когато плачът й намаля, прошепна в ухото й:

— По-скоро бих изгубил ръка, отколкото да се разделя с теб, но по-скоро бих умрял, отколкото да позволя някой да те нарани… или детето ни. Ако ще заминаваш, по-добре тръгни сега, докато все още ти е лесно да пътуваш.

Тя поклати глава.

— Не. Искам Гертруде да ми акушира. Тя е единствената, на която имам доверие. Освен това, ако изпитвам трудности, предпочитам да съм тук, където има магьосници, обучени за лечители.

— Нищо няма да се обърка — каза той. — Веднага щом детето ни се роди, ще потеглиш към Аберон, не към Даут; по-малко вероятно е той да бъде нападнат. А ако в Аберон стане твърде опасно, ще заминеш за планините Беор и ще живееш с джуджетата. А ако Галбаторикс удари и тях, ще заминеш при елфите в Ду Велденварден.

— А ако кралят нападне Ду Велденварден, ще отлетя на луната и ще отгледам детето ни сред духовете, които живеят в небесата.

— И те ще ти се кланят и ще те направят своя кралица, както заслужаваш.

Тя се сгуши в прегръдката му.

Заедно двамата седяха и гледаха, докато една по една звездите не изчезнаха от небето, скрити от светлината, която се показа от изток. Когато само утринната звезда остана на небето, Роран каза:

— Знаеш какво означава това, нали?

— Какво?

— Ще трябва да се погрижа да избием до един войниците на Галбаторикс, да завладеем всички градове на Империята, да надвием Муртаг и Торн и да обезглавим краля и предателския му дракон, преди да си родила. По този начин няма да има нужда да си тръгваш.

Катрина помълча за момент, а после каза:

— Ако успееш, ще съм много щастлива.

Те тъкмо щяха да се върнат в леглото, когато от развиделяващото се небе се понесе миниатюрен кораб, изплетен от сухи ивици трева. Корабът закръжи пред палатката им, поклащайки се от невидими въздушни вълни, и почти изглеждаше, че ги гледа с оформения си като драконова глава нос.

Роран и Катрина се изправиха.

Като живо същество корабчето се понесе над пътеката пред палатката им, а после се завъртя и отлетя настрана, преследвайки един молец. Когато насекомото избяга, то се върна до палатката и спря на сантиметри от лицето на Катрина.

Преди Роран да успее да реши дали не трябва да сграбчи корабчето във въздуха, то се понесе обратно към утринната звезда и отново изчезна в безкрайния небесен океан, оставяйки младоженците да гледат удивено след него.

Заповеди

Късно същата нощ виденията за смърт и насилие се промъкнаха в сънищата на Ерагон, излагайки го на опасността да бъде завладян от паниката. Той се размърда неспокойно. Искаше да се измъкне от тях, но не можеше. Кратки откъслечни образи за пронизващи мечове, крясъци на войници и гневното лице на Муртаг проблясваха пред очите му.

Тогава усети, че Сапфира влиза в ума му. Тя се понесе през сънищата му като могъщ вятър, отблъсквайки надвисналия кошмар. В последвалата тишина чу шепота й:

— Всичко е наред, малки мой. Спи спокойно, в безопасност си и аз съм с теб… Спи спокойно.

Чувство на дълбок покой обхвана младежа. Той се обърна в леглото и се отнесе в щастливи спомени, успокоен от присъствието на Сапфира.

Когато отвори очи час преди разсъмване, Ездача откри, че лежи под едно от покритите с вени крила на драконката. Тя бе увила опашката си около него и тялото й бе топло до главата му. Той се усмихна и изпълзя изпод крилото, а Сапфира вдигна глава и се прозя.

— Добро утро — каза тя.

Прозя се отново и се опъна като котка.

Ерагон се изкъпа, избръсна се с магия, почисти ножницата на ятагана от засъхналата кръв от предния ден, а после се облече в една от елфическите си туники.

Когато сметна, че изглежда достатъчно представителен, а Сапфира приключи с близането си, те отидоха до шатрата на Насуада. И шестимата дежурни Нощни ястреби стояха отвън, а лицата им имаха обичайните си мрачни изражения. Ездача изчака, докато едно набито джудже не обяви присъствието му. После влезе в шатрата, а Сапфира изпълзя отстрани до отворената стена, където можеше да пъхне главата си и да участва в дискусията.

Ерагон се поклони на Насуада, която седеше във високия си трон.

— Милейди, повикахте ме днес, за да говорим за бъдещето ми; казахте, че имате важна мисия за мен.

— Така казах и наистина е така — отвърна тя. — Моля те, седни. — Водачката на Варден посочи един сгъваем стол до Ерагон. Той наклони ятагана на кръста си, за да не закачи нещо, и седна. — Както знаеш, Галбаторикс е изпратил батальони към градовете Ароус, Фейнстер и Белатона, в опит да ни попречи да ги превземем с обсада или ако това се провали, да забави напредъка ни и да ни принуди да разделим войските си, така че да са по-уязвими на нападенията на войниците, които лагеруват северно оттук. След вчерашната битка съгледвачите ни докладваха, че и последните войници на Галбаторикс са се оттеглили в неизвестна посока. Щях да ги ударя още преди дни, но трябваше да се въздържа в твое отсъствие. Без теб Муртаг и Торн щяха да изколят воините ни безнаказано, а нямаше начин да разберем дали те двамата са сред войниците. Сега, когато си отново с нас, позицията ни е по-добра, макар и не колкото се бях надявала, предвид факта, че сега трябва да се оправяме с последното изобретение на краля — тези мъже, които не изпитват болка. Единствената ни утеха е, че вие двамата, заедно със заклинателите на Исланзади, доказахте, че можете да отблъснете Муртаг и Торн. На тази надежда се уповава планът ни за победа.

— Този червен изтърсак не може да се мери с мен — каза Сапфира. — Ако Муртаг не го защитаваше, щях да го притисна към земята и да го разтърся за врата, докато не се предадеше и не ме признаеше за водач на лова.

— Сигурна съм в това — отвърна Насуада с усмивка.

— Какво си решила да правиш при това положение? — попита Ерагон.

— Няколко неща и трябва се заемем с всички наведнъж, ако искаме което и да е от тях да успее. Първо, не можем да навлезем по-навътре в Империята и да оставим зад гърба си градове, които Галбаторикс все още контролира. Това би означавало да се изложим на атаки както отпред, така и отзад и да поканим краля да нахлуе в Сурда и да я завладее в наше отсъствие. Затова вече съм наредила на Варден да тръгнат на север към най-близкото място, където можем да прекосим спокойно река Джийт. Щом се озовем на другия бряг на реката, ще пратя воини на юг да завземат Ароус, докато ние с крал Орин и останалите войски ще се придвижим към Фейнстер, който с твоята и на Сапфира помощ би трябвало да падне без големи проблеми.

Докато ние се занимаваме с досадната работа да изминем това разстояние, имам други задачи за теб, Ерагон. — Тя се приведе на стола си. — Трябва ни пълната подкрепа на джуджетата. Елфите се бият за нас в Северна Алагезия, сурданите се присъединиха към каузата ни изцяло и дори ургалите се съюзиха с нас. Но имаме нужда от джуджетата. Не можем да се справим без тях. Особено сега, когато трябва да се изправим пред войници, които не изпитват болка.

— Избраха ли джуджетата новия си крал или кралица?

Насуада се намръщи.

— Нархайм ме уверява, че процесът е задвижен, но също като елфите и неговият народ възприема времето по-бавно от нас. Задвижен за тях може да означава месеци обмисляне.

— Не осъзнават ли колко напрегнато е положението?

— Някои да, но мнозина се опълчват срещу това да ни помагат във войната и искат да забавят процеса колкото се може повече и да сложат някой от своите на мраморния трон в Тронхайм. Джуджетата са живели скрити толкова дълго, че са станали опасно подозрителни към външните обитатели. Ако някой враждебен на нашата кауза спечели трона, ще ги изгубим изцяло. Не можем да допуснем това да се случи. Нито пък можем да ги чакаме да изглаждат различията си с обичайното им темпо. Но — тя вдигна пръст — от такова разстояние не мога да се намеся ефективно в политиката им. А дори и да бях в Тронхайм, нямаше да съм сигурна в добрия завършек; джуджетата не са много приветливи към натрапници, които не са част от клановете им, а се опитват да се месят в политиката им. Така че искам ти, Ерагон, да отпътуваш за Тронхайм на мое място и да направиш всичко възможно джуджетата да си изберат бързо нов монарх… и да изберат такъв, който симпатизира на каузата ни.

— Аз! Но…

— Крал Хротгар те осинови в Дургримст Ингетум. Според техните закони и обичаи ти си джудже. Имаше законно право да участваш в събранията на Ингетум, а тъй като Орик ще стане техен главатар и се явява твой доведен брат и приятел на Варден, съм сигурна, че ще се съгласи да го съпровождаш на тайните заседания на тринадесетте клана, където избират владетелите си.

Предложението й се струваше скандално на Ерагон.

— Ами Муртаг и Торн? Когато те се върнат, а това ще се случи със сигурност, двамата със Сапфира сме единствените, които могат да ги удържат, макар и с малко помощ. Ако ни няма тук, никой няма да може да ги спре да убият теб, Аря, Орин или останалите от Варден.

Разстоянието между веждите на Насуада се стесни.

— Вчера нанесе доста сериозен удар на Муртаг. Най-вероятно в момента двамата с Торн летят обратно към Уру’баен, за да може Галбаторикс да ги разпита за битката и да ги порицае за провала им. Той със сигурност няма да ги прати да ни атакуват отново, докато не е сигурен, че могат да те надвият. Муртаг вероятно е несигурен за истинските предели на сегашната ти сила. Така че следващият ви сблъсък вероятно ще е в по-далечното бъдеще. А между сегашния момент и тогава, мисля, че ще имаш достатъчно време да отидеш до Фардън Дур и да се върнеш оттам.

— Но може и да грешиш — възпротиви се Ездача. — Освен това как ще попречиш на Галбаторикс да научи за отсъствието ни и да нападне, докато ни няма? Съмнявам се да си открила всичките му шпиони сред нас.

Насуада почука с пръсти по страничните облегалки на трона си.

— Казах, че искам да отидеш във Фардън Дур, Ерагон. Не казах, че и Сапфира ще отива там.

Драконката обърна глава и издиша струйка дим, която се издигна към покрива на палатката.

— Не възнамерявам да…

— Остави ме да свърша, Ерагон.

Той стисна челюсти и я загледа ядно, а лявата му ръка бе впита в дръжката на ятагана.

— Ти не си ми подчинена, Сапфира, но се надявам, че ще се съгласиш да останеш тук, докато Ерагон пътува към джуджетата, за да можем да измамим Империята и Варден къде се намира той. Ако можем да скрием заминаването ти — тя посочи Ездача — от повечето хора, никой няма да има причина да подозира, че не си още тук. Ще трябва само да измислим подходящо извинение за внезапното ти нежелание да излизаш от палатката си през деня — може би, че двамата със Сапфира летите над вражеската територия нощем и се налага да почиваш, докато слънцето грее.

За да сработи този план обаче, Бльодгарм и спътниците му също ще трябва да останат — не само за да избегнем подозрението, но и заради защита. Ако Муртаг и Торн се появят отново, докато те няма, Аря може да заеме мястото ти на гърба на Сапфира. С нея, заклинателите на Бльодгарм и магьосниците на Ду Врангр Гата би трябвало да имаме шанс да спрем Муртаг.

— Ако Сапфира не ме отнесе до Фардън Дур, как се очаква да стигна дотам навреме? — попита троснато Ерагон.

— С тичане. Сам ми каза, че си тичал през по-голямата част от пътя от Хелгринд насам. Очаквам, че като не ти се налага да се криеш от войници и селяни, можеш да прекосяваш много по-голямо разстояние всеки ден по пътя към Фардън Дур, отколкото си могъл в Империята. — Тя отново почука с пръсти полираното дърво на трона. — Разбира се, би било глупаво да отидеш сам. Дори най-могъщият магьосник може да умре при най-обикновен инцидент в пустошта, ако няма кой да му помогне. Да те преведе през планините Беор би било разхищение на таланта на Аря, а и хората ще забележат, ако някой от елфите на Бльодгарм изчезне без обяснение. Затова реших да те съпровожда някой Кул, тъй като те са единствените създания, способни да издържат на темпото ти.

— Кул! — възкликна Ездача, неспособен да се въздържа повече. — Искаш да ме пратиш сред джуджетата с Кул? Не мога да си представя друга раса, която те да мразят повече от ургалите. Правят си лъкове от рогата им! Ако отида във Фардън Дур с ургал, джуджетата няма да обърнат внимание и на думичка от онова, което казвам.

— Напълно наясно съм с това — отвърна Насуада. — Именно по тази причина няма да отидеш директно във Фардън Дур. Вместо това ще спреш първо в Бреган Холд на връх Тардюр, който е древният дом на Ингетум. Там ще откриеш Орик и ще пътуваш с него до Фардън Дур. Там и ще оставиш своя Кул.

Загледан някъде зад гърба на водачката на Варден, Ездача отвърна:

— А ако не съм съгласен с пътя, който си ми избрала? Ако вярвам, че има други, по-безопасни начини за постигането на това, което искаш?

— И какви са тези по-безопасни начини, ако е възможно да попитам? — запита Насуада, а пръстите й се спряха във въздуха.

— Трябва да помисля малко, но съм сигурен, че съществуват.

— Аз пък съм помислила за това, Ерагон, при това доста. Да бъдеш мой пратеник е единствената ни надежда да повлияем на избора на джуджешки крал. Аз съм отраснала сред тях, ако си спомняш, и доста по-добре ги разбирам от повечето хора.

— Все още смятам, че това е грешка — изръмжа той. — Прати Йормундур вместо мен или някой друг от командирите си. Няма да отида, докато…

— Няма ли? — попита водачката на Варден, повишавайки тон. — Васал, който се противопоставя на своя господар, не е по-добър от войник, който игнорира командира си на бойното поле, и заслужава същото наказание. Като твой суверен, Ерагон, аз ти заповядвам да отидеш във Фардън Дур, независимо дали искаш или не, и да надзираваш избора на новия владетел на джуджетата.

Бесен, младежът дишаше тежко през носа си, като постоянно стискаше и пускаше дръжката на ятагана си.

После, с по-мек, но все така авторитетен тон, Насуада попита:

— Какво ще избереш, Ездачо? Ще изпълниш ли заповедта ми, или ще ме изместиш и ще водиш сам Варден? Това са двете ти възможности.

Шокиран, той отговори:

— Не, аз мога да те убедя. Мога да те убедя, че има други алтернативи.

— Всъщност не можеш, понеже не си способен да ми предложиш алтернатива с по-добър шанс за успех.

Той срещна погледа й.

— Мога да откажа да изпълня заповедта ти и да те оставя да ме накажеш, както прецениш за добре.

Предложението му я изненада.

— Ако Варден те видят завързан и шибан с камшик, това ще им нанесе непоправима щета. И ще срине авторитета ми, защото хората знаят, че би могъл да ми се опълчиш, когато пожелаеш, а единственият резултат би бил няколко кървави ивици, които можеш да излекуваш миг по-късно, понеже очевидно няма как да те екзекутираме като воин, който се е възпротивил на висшестоящ. По-скоро ще абдикирам от поста си и ще ти дам властта върху Варден, отколкото да допусна подобно нещо да се случи. Ако вярваш, че си по-добър за тази роля, заеми мястото ми, седни на трона ми и се обяви за водач на тази армия! Но докато аз говоря от името на Варден, имам право да взимам тези решения. Ако са грешни, отговорността пак ще е моя.

— Няма ли да чуеш друг съвет? — попита разтревожено Ездача. — Нима ще диктуваш пътя на Варден независимо от онова, което ти казват хората около теб?

Ноктите на Насуада изтракаха по полираното дърво.

— Аз всъщност слушам съвети. Слушам безкраен поток от съвети във всеки миг, докато съм будна, но понякога изводите ми не съвпадат с тези на съветниците ми. Сега трябва да решиш дали ще изпълниш клетвата си за вярност и ще се съобразиш с решението ми, въпреки че може да не си съгласен с него, или ще станеш огледало на Галбаторикс.

— Аз искам само най-доброто за Варден — отвърна младежът.

— Аз също.

— Не ми оставяш друг избор, освен този, който не харесвам.

— Понякога е по-трудно да следваш, отколкото да водиш.

— Мога ли да помисля за момент?

— Можеш.

— Сапфира? — попита той.

Снежинки от лилава светлина затанцуваха във вътрешността на шатрата, когато тя извъртя глава и насочи очи към неговите.

— Малки мой?

— Да тръгна ли?

— Мисля, че трябва.

Той стисна устни.

— Ами ти?

— Знаеш, че мразя мисълта да се разделяме, но аргументите на Насуада са добри. Ако мога да помогна да държим Муртаг и Торн на разстояние, оставайки с Варден, значи може би така е редно.

Чувствата им протичаха между умовете им на приливи и отливи — споделен поток от гняв, нежелание, очаквания и нежност. От него струяха гневът и нежеланието, а от нея — други, по-нежни чувства, също толкова богати, колкото и неговите, които успокоиха страстите му и му дадоха перспектива, която иначе не би имал. Въпреки това обаче той упорито се вкопчи в нежеланието си да се съгласи с Насуада.

— Ако ме пренесеш до Фардън Дур, няма да отсъствам толкова дълго, което означава, че Галбаторикс няма да разполага с възможност да подготви нова атака.

— Но шпионите му ще му съобщят, че Варден са уязвими в мига, в който отлетим.

— Не искам да се разделяме отново толкова скоро след Хелгринд.

— Собствените ни желания не бива да стоят над нуждите на Варден, макар че и аз не искам да се разделяме. И все пак спомни си какво каза Оромис — силата на дракон и Ездач не се измерва само с това колко добре работят заедно, а как се справят, когато са разделени. И двамата сме достатъчно зрели, за да работим независимо един от друг, Ерагон, колкото и да не ни харесва перспективата. Ти самият го доказа по време на пътешествието си от Хелгринд.

— Ще те притеснява ли да се биеш с Аря на гърба си, както спомена Насуада?

— Тя би ме притеснявала най-малко от всички. Били сме се заедно и преди, а и именно тя ме е носила из Алагезия почти двадесет години, докато съм била още в яйцето си. Знаеш го, малки мой. Защо ме питаш? Ревнуваш ли?

— Ами ако ревнувам?

В сапфирените й очи проблесна весела искра. Тя му се изплези.

— Това е много мило от твоя страна… Какво предпочиташ, да остана или да дойда?

— Това е твой избор, не мой.

— Но засяга и двама ни.

Ерагон заора в земята с върха на ботуша си. После каза:

— Ако трябва да участваме в този побъркан план, трябва да сторим всичко по силите си, за да помогнем да успее. Остани и виж дали няма да можеш да предпазиш Насуада от това да се побърка съвсем с тия нейни трижди проклети планове.

— Не унивай, малки мой. Тичай бързо и ще се съберем отново съвсем скоро.

Ездача вдигна очи към водачката на Варден.

— Добре — каза той. — Ще замина.

Стойката на Насуада се отпусна леко.

— Благодаря ти. А ти, Сапфира? Ще останеш ли, или ще отидеш с него?

Драконката допусна водачката на Варден до мислите си и отговори:

— Ще остана, Найтстолкър.

Насуада сведе глава.

— Благодаря ти, Сапфира. Безкрайно съм благодарна за подкрепата.

— Говорила ли си за това с Бльодгарм? — попита Ерагон. — Той съгласи ли се?

— Не, предположих, че ти ще го информираш за подробностите.

Ездача се съмняваше, че елфите ще са доволни от перспективата той да пътува до Фардън Дур само в компанията на един ургал.

— Мога ли да предложа нещо?

— Знаеш, че предложенията ти са добре дошли.

Това го спря за момент.

— Тогава нека да са предложение и молба. — Водачката на Варден вдигна пръст, подканяйки го да продължи. — Когато джуджетата изберат новия си крал или кралица, Сапфира да дойде при мен във Фардън Дур не само за да почете новия монарх, но и да изпълни обещанието, което даде на крал Хротгар след битката за Тронхайм.

Изражението на Насуада се напрегна като на ловуваща дива котка.

— Какво беше обещанието? — попита тя. — Нищо не си ми споменавал преди.

— Че ще поправи звездния сапфир Исидар Митрим като обезщетение, задето Аря го е строшила.

Водачката на Варден погледна Сапфира с разширени от удивление очи и попита:

— Възможно ли е изобщо подобно нещо?

— Възможно е, но не зная дали ще успея да призова нужната магия, когато застана пред Исидар Митрим. Способността ми да правя магии не е под контрола на собствените ми желания. Понякога сякаш добивам ново сетиво и мога да усетя пулса на енергията в собственото ми тяло, а после да я насоча с волята си, за да прекроя света по свое желание. През останалата част от времето обаче мога да правя магии толкова, колкото рибите могат да летят. Ако мога да поправя звездния сапфир обаче, това ще помогне много за спечелването на джуджетата на наша страна, при това не само малцината избрани, които имат нужното познание, за да оценят колко важно е сътрудничеството им с нас.

— Ще постигне повече, отколкото можеш да си представиш — възкликна Насуада. — Исидар Митрим има специално място в сърцата на джуджетата. Те до един обичат скъпоценните камъни, но звездният сапфир ценят и обожават повече от всеки друг заради красотата му и невероятните му размери. Ако го върнеш към предишното му величие, това ще върне гордостта на расата им.

— Дори и Сапфира да се провали в опита си да го възстанови, тя трябва да присъства на коронацията на новия джуджешки владетел — каза Ерагон. — Можеш да скриеш отсъствието й за няколко дни, като пуснеш мълвата сред Варден, че заедно сме отишли на кратко пътешествие до Аберон или нещо подобно. Докато шпионите на Галбаторикс осъзнаят, че си ги измамила, вече ще е твърде късно за Империята да организира атака, преди да сме се върнали.

Насуада кимна.

— Това е добра идея. Свържи се с мен веднага щом имаш датата на коронацията.

— Ще го сторя.

— Направи предложението си, сега кажи и желанието. Какво искаш от мен?

— Тъй като настояваш да направя това пътешествие, с твое позволение искам от Тронхайм двамата със Сапфира да отлетим до Елесмера веднага след коронацията.

— С каква цел?

— За да се посъветваме с онези, които ни обучаваха по време на предишното ни посещение в Ду Велденварден. Обещахме им, че ще се върнем в Елесмера при първа възможност, за да завършим обучението си.

Бръчката между веждите на водачката на Варден се задълбочи.

— Няма време да прекарвате седмици или месеци в Ду Велденварден, за да продължавате образованието си.

— Не, но може би имаме време за кратко посещение.

Тя отпусна глава на облегалката на трона и се загледа в Ерагон през гъстите си мигли.

— А кои точно са учителите ви? Забелязала съм, че винаги избягвате преките въпроси, свързани с тях. Кой ви обучаваше в Елесмера, Ерагон?

Младежът завъртя пръстена Арен около пръста си и отговори:

— Заклели сме се на Исланзади, че няма да разкрием самоличността им без позволение от нея, Аря или друг, който наследи кралицата.

— В името на всички демони горе и долу, колко точно клетви сте положили двамата със Сапфира? — възкликна ядно Насуада. — Имам чувството, че се обвързвате с всеки срещнат.

Леко смутен, Ездача сви рамене и отвори уста да отговори, когато Сапфира се намеси:

— Ние не търсим клетвите, но как бихме могли да ги избегнем, след като не можем да съборим Галбаторикс и Империята без подкрепата на всяка раса в Алагезия? Клетвите са цената, която плащаме за помощта на онези с власт.

— Хм. Значи трябва да питам Аря за истината?

— Да, но се съмнявам, че ще ти я каже; елфите смятат самоличността на нашите учители за една от най-ценните тайни, които притежават. Няма да рискуват да я споделят с когото и да е, освен ако не е абсолютно необходимо, за да не достигне до Галбаторикс. — Ерагон се загледа в синия скъпоценен камък на пръстена си и се зачуди колко точно информация може да сподели, без да наруши клетвата си. — Знай обаче следното: не сме толкова сами, колкото мислехме някога.

Лицето на Насуада се изопна.

— Разбирам. Това е добре, Ерагон… Иска ми се само елфите да бяха по-открити с мен. — След като облиза устни, водачката на Варден продължи: — Защо трябва да пропътуваш целия път до Елесмера? Няма ли как да комуникираш директно с учителите си от всяко друго място?

Ездача разпери ръце в жест на безпомощност.

— Иска ми се да можехме. Уви, магията, която може да пробие защитите около Ду Велденварден, още не е измислена.

— Елфите не са оставили пролука, която дори те да могат да използват?

— Ако бяха, Аря щеше да се свърже с кралица Исланзади веднага щом я съживихме във Фардън Дур, вместо да отиде в Елесмера.

— Предполагам, че си прав. Но тогава как успя ти да се свържеш с Исланзади относно съдбата на Слоун? Даде ми да разбера, че когато сте говорили с нея, елфическата армия все още е била в Ду Велденварден.

— Така е, но беше в покрайнините, отвъд защитите.

Настъпилата тишина можеше да се среже с нож, докато водачката на Варден обмисляше молбата му. Ерагон чу как пред шатрата Нощните ястреби спореха помежду си дали бойната брадва, или алебардата е по-добра за бой с голямо количество пешаци, а отвъд гласовете им се разнасяше скърцането на преминаваща каруца, теглена от вол, дрънченето на брони на тичащи войници и стотици други неразпознаваеми звуци, носещи се из лагера.

Накрая Насуада заговори:

— Какво точно очакваш да постигнеш с такова посещение?

— Не зная! — изръмжа Ездача. После удари с юмрук дръжката на ятагана. — И това е същината на проблема: не знаем достатъчно. Може да не постигнем нищо, но от друга страна, може пък да научим нещо, което да ни помогне да надвием веднъж-завинаги Муртаг и Галбаторикс. Вчера спечелихме на косъм, Насуада. На косъм! И се боя, че когато отново се изправим срещу Торн и Муртаг, той ще е дори по-силен отпреди, а костите ми се смразяват, когато си спомня, че способностите на краля надхвърлят многократно тези на Муртаг, въпреки огромното количество сила, която вече е дал на брат ми. Елфът, който ме обучаваше… — Ерагон се поколеба, обмисляйки дали е мъдро да каже това, което планираше, но после продължи: — Той намекна, че знае как силата на Галбаторикс се увеличава с всяка година, но отказа да ми разкрие повече по онова време, защото не бях напреднал достатъчно. Сега, след сблъсъка ни с Торн и Муртаг, мисля, че ще сподели знанието с нас. Нещо повече, има цели клонове на магията, които още не съм изучавал, и всеки един от тях може да ни донесе средството да надвием Галбаторикс. Ако искаме да заложим на това пътуване, Насуада, нека не го правим, за да запазим сегашната си позиция; нека заложим на увеличаване на шанса ни за победа в тази игра на рискове.

Водачката на Варден остана неподвижна повече от минута.

— Не мога да взема това решение, докато не мине коронацията на джуджетата. Дали ще отидеш в Ду Велденварден ще зависи от това какво ще стори Империята дотогава, а също и от докладите на шпионите ни за движението на Муртаг и Торн.

В продължение на следващите два часа младата жена даде на Ерагон информация за тринадесетте джуджешки клана. Разказа му за историята и политиката им, за продуктите, с които всеки клан търгуваше, за имената, семействата и личността на всички вождове, за списъка с важни тунели, изкопани и контролирани от всеки клан, а също и за най-добрите начини според нея да се подтикнат джуджетата да изберат крал или кралица, които да са на страната на Варден.

— В най-добрия случай Орик ще вземе трона — каза тя. — Крал Хротгар бе много уважаван от повечето си поданици, а Дургримст Ингетум остава един от най-богатите и влиятелни кланове. Всичко това е в полза на Орик. Той е отдаден на каузата ни. Освен това е служил във Варден и двамата с теб го считаме за приятел, а е и твой доведен брат. Вярвам, че има уменията да стане превъзходен джуджешки крал. — Лицето й се озари от усмивка. — Но това е дреболия. Обаче той е млад по стандартите на джуджетата, а връзката му с нас може да се окаже непреодолима пречка за него спрямо другите вождове. Друго препятствие е, че останалите велики кланове — като Дургримст Фелдуност и Дургримст Кнурлкаратн например — нямат търпение след почти сто години властване на Ингетум короната да отиде в друг клан. При всички положения трябва да подкрепиш Орик, ако това ще му помогне да се качи на трона, но ако стане очевидно, че опитът му е обречен и подкрепата ти може да гарантира успеха на друг вожд, който харесва Варден, подкрепи него, дори това да обиди Орик. Не можеш да позволиш приятелството да пречи на политиката, не и сега.

Когато Насуада приключи лекцията си за джуджешките кланове, тримата със Сапфира и Ерагон прекараха няколко минути да измислят как Ездача да се измъкне от лагера, без да го забележат. След като най-накрая изработиха детайлите на плана, младежът и Сапфира се върнаха в палатката си и казаха на Бльодгарм какво са решили.

За изненада на Ерагон покритият с козина елф не възрази. Любопитен, Ездача попита:

— Одобряваш ли?

— Не е моя работа да одобрявам или не — отвърна с тихо мъркане Бльодгарм. — Но щом стратегията на Найтстолкър не ви поставя в твърде голяма опасност и по този начин ще имате шанса да продължите обучението си в Елесмера, нито аз, нито братята ми ще възразим. — Той сведе глава. — Извинете ме, Бяртскулар, Аргетлам.

Елфът мина край Сапфира и излезе от палатката. При вдигането на платнището на входа ярък лъч светлина прониза мрака вътре.

В продължение на няколко минути Ерагон и Сапфира останаха смълчани, а после Ездача положи длан на главата й.

— Каквото и да си говорим, ще ми липсваш.

— И ти на мен, малки мой.

— Бъди внимателна. Ако нещо ти се случи, аз ще…

— Ти също.

Той въздъхна.

— Заедно сме едва от няколко дни и пак трябва да се разделим. Трудно ми е да простя на Насуада за това.

— Не я обвинявай, че прави онова, което трябва.

— Не го правя, но все пак оставя горчив вкус в устата ми.

— Тогава тичай бързо, за да мога скоро да се присъединя към теб във Фардън Дур.

— Не бих възразявал да съм толкова далече от теб, ако все пак можех да докосвам ума ти. Това е най-лошата част: ужасното чувство за празнота. Не можем да си позволим дори да си говорим през огледалото на Насуада, тъй като хората ще се чудят защо постоянно я посещаваш без мен.

Сапфира примигна и подаде леко език, а той почувства странна промяна в чувствата й.

— Какво има? — попита я.

— Аз… — тя примигна отново. — Съгласна съм. Иска ми се да можехме да останем в умствен контакт, когато сме на голямо разстояние един от друг. Това би намалило тревогите ни и би ни позволило да се справим по-лесно с Империята.

Тя измърка доволно, когато той седна до нея и започна да чеше малките люспи под челюстта й.

Следите на Сянката

С поредица от шеметни скокове Сапфира пренесе Ерагон през лагера до палатката на Роран и Катрина. Отвън младата жена переше една риза във ведро със сапунена вода, търкайки белия плат в набраздена дъска. Тя вдигна ръка, за да заслони очи от облака прах, който вдигна Сапфира, като се приземи до нея.

Роран излезе от палатката, закопчавайки колана си. Той се закашля от прахта и присви очи.

— Какво ви води тук? — попита, когато Ездача слезе от седлото.

Ерагон набързо им разказа за предстоящото си заминаване, след което подчерта важността на това да запазят отсъствието му в тайна от останалите селяни.

— Независимо колко обидени може да се почувстват от предполагаемия ми отказ да ги видя, не трябва да им разкривате истината, дори и на Хорст или Илейн. Нека си мислят, че съм станал груб и неблагодарен простак, но не бива да казвате дори думичка за плана на Насуада. Моля ви в името на всички, които са се изправили срещу Империята. Ще го сторите ли?

— Никога не бихме те предали, Ерагон — отговори Катрина. — Не бива да се съмняваш в това.

После Роран каза, че и той заминава.

— Къде? — възкликна Ездача.

— Получих назначението си преди няколко минути. Ще атакуваме един продоволствен керван на Империята, някъде далеч на север, в територията на врага.

Ерагон изгледа и тримата един по един. Първо — Роран, сериозен и решителен, вече напрегнат в очакване на битката; после — Катрина, разтревожена, но опитваща се да го прикрие; и накрая — Сапфира, в чиито потрепващи ноздри проблясваха малки пламъчета, които се показваха, когато издишваше.

— Значи всички отиваме в различни посоки.

Онова, което не каза, но което висеше над тях като покров, бе мисълта, че може никога повече да не се видят.

Роран дръпна братовчед си за ръката и го притисна в кратка прегръдка. После го пусна и се загледа в очите му.

— Пази си гърба, братле. Галбаторикс не е единственият, който би вкарал кинжал между ребрата ти, ако не си бдителен.

— И ти последвай съвета си. А ако се окажеш изправен пред заклинател, бягай. Защитите, които поставих върху теб, няма да изтраят вечно.

Катрина също го прегърна и прошепна:

— Не се бави много.

— Няма.

Заедно Роран и Катрина отидоха до Сапфира и докоснаха чела до дългата й твърда муцуна. Гърдите й потрепнаха и тя издаде нисък гърлен звук.

— Помни, Роран — каза драконката. — Не прави грешката да оставяш враговете си живи. И, Катрина? Недей много да мислиш за неща, които не можеш да промениш. Това само ще усили тревогата ти.

После, с шумолене на кожа и люспи, тя разгъна криле и обгърна и тримата в топла прегръдка, която ги изолира за кратко от света.

Когато ги пусна, Роран и Катрина се отдръпнаха, а Ерагон се качи на гърба й. Помаха на младоженците с буца в гърлото и продължи да маха дори когато Сапфира се понесе във въздуха. Примигна, за да прогони сълзите, облегна се на шипа зад гърба си и се загледа в небето.

— Към готварските палатки ли? — попита драконката.

— Да.

Тя се издигна на неколкостотин стъпки, а после се насочи към югозападния сектор на лагера, където над редиците пещи и големи готварски огньове се виеха стълбове дим. Предизвиквайки леко течение, те се спуснаха към откритото пространство между две отворени палатки, всяка от които бе дълга петнадесет метра. Закуската беше приключила, така че те бяха празни, когато Сапфира се приземи със силно тупване.

Ерагон притича към огньовете отвъд дъсчените маси, а драконът го последва с бавна крачка. Стотиците мъже, които се грижеха за огньовете, режеха месо, чупеха яйца, месеха тесто, бдяха над чайници от ковано желязо, пълни с мистериозни течности, миеха огромните купчини мръсни паници и чинии и които през останалото време се занимаваха с чудовищната и неспирна задача да приготвят храна за Варден, не прекъснаха работата си, за да зяпат. Какво значение можеха да имат един Ездач и неговият дракон, в сравнение с безмилостните изисквания на хищното и прегладняло създание с безброй усти, чийто глад се бореха да заситят ежедневно?

Един набит мъж с късо подрязана прошарена брада, който бе почти толкова нисък, че приличаше на джудже, дотича при Ерагон и Сапфира и се поклони учтиво.

— Аз съм Куот Меринсон. Как мога да ви помогна? Ако желаеш, Сенкоубиецо, имаме току-що изпечен хляб. — Той посочи към две редици самуни, поставени на поднос на една близка маса.

— Бих взел половин самун, ако можете да си го позволите — каза Ерагон. — Гладът ми обаче не е причината за посещението. Сапфира би желала да хапне нещо, а нямаме време да ловува както обикновено.

Куот погледна към туловището на дракона и лицето му пребледня.

— Колко яде обикновено… Ах, искам да кажа, колко ядеш обикновено, Сапфира? Мога да поръчам незабавно да донесат шест телешки пържоли, а в следващите петнадесет минути ще са готови още шест. Това достатъчно ли е, или…

Адамовата му ябълка подскочи, когато преглътна. Сапфира изръмжа леко и гърлено, което накара Куот да изпищи и да отскочи назад.

— Тя би предпочела живо животно, ако е удобно — каза Ездача.

Мъжът отвърна с писклив гласец:

— Удобно? О, да, удобно е. — Той поклати глава и заусуква престилката си с мазните си ръце. — Всъщност съвсем удобно е, Сенкоубиецо и Сапфира. Трапезата на крал Орин даже няма да усети загубата този следобед, не, изобщо.

— И една бъчва медовина — каза Сапфира на Ерагон.

Около ирисите на Куот се появиха бели кръгове, когато Ездача повтори желанието й.

— Бо… боя се, че джуджетата изкупиха повечето ни запаси от мммедовина. Останали са ни само няколко бъчви, а те са запазени за крал… — Куот отскочи, защото от ноздрите на драконката изскочи пламък, който опърли тревата пред него. От почернелите стръкове се заиздигаха преплетени струйки дим. — Щщще заръчам веднага да доставят бъчвата. Ако ме пппоследвате, ще ви отведа до добитъка, където Сапфира да си хареса животно по неин вввкус.

Те заобиколиха огньовете, масите и мъжете, работещи около тях. Готвачът ги отведе до група обширни дървени кошари, в които бяха затворени прасета, крави, гъски, кози, овце, зайци и малко диви сърни, уловени по време на експедициите на ловците на Варден в околните гори. Близо до кошарите се намираха клетки с патици, гълъби, яребици и други птици. Техните крясъци, грачене и гукане вдигаха толкова ужасна дандания, че Ерагон стисна ядно зъби. За да не бъде удавен от мислите и чувствата на толкова много създания, той държеше ума си предпазливо затворен за всички, освен за Сапфира.

Тримата спряха на стотина крачки от кошарите, така че присъствието на дракона да не подплаши затворените животни.

— Някое тук привлича ли вниманието ти? — попита Куот и й хвърли бърз поглед, докато търкаше нервно ръце.

Загледана в кошарите, Сапфира изсумтя и каза на Ерагон:

— Колко невзрачна плячка… Всъщност не съм толкова гладна, знаеш ли. Едва онзи ден ловувах и все още смилам костите на елена, който изядох.

— Ти растеш бързо. Храната ще ти е полезна.

— Не и ако стомахът ми не може да я понесе.

— Тогава си харесай нещо малко. Може би прасе.

— Това няма да ти помогне много. Не… Ще взема ей онова.

В ума на Ерагон се появи образът на средно голяма крава с бели петна по лявата страна.

Когато я посочи на Куот, готвачът извика на работниците, които се мотаеха край кошарите. Двама от тях отделиха кравата от стадото, завързаха я с въже и задърпаха опъващото се животно към Сапфира. На тридесет крачки от драконката кравата започна да се тегли и да мучи ужасено, опитвайки се да се отскубне от въжето и да избяга. Преди да успее обаче, Сапфира с един скок преодоля разстоянието помежду им. Двамата мъже, които дърпаха въжето, се хвърлиха на земята, когато тя профуча над тях със зинали челюсти.

Сапфира удари кравата странично, докато тя се обръщаше да избяга, и я събори на земята, задържайки я намясто с разперени крака. Животното измуча нещастно, а после драконовите челюсти се сключиха около врата му. Сапфира разтърси свирепо глава и скърши гръбнака на плячката си. После се спря, наведе се ниско над жертвата си и погледна очаквателно Ерагон.

Ездача затвори очи и осъществи умствено контакт с кравата. Съзнанието на животното вече бе изчезнало в мрака, ала тялото още бе живо и плътта пулсираше с остатъчна енергия, която бе още по-силна заради страха, който бе бушувал в нея само допреди миг. Ерагон се изпълни с отвращение от онова, което се готвеше да направи, ала той не му обърна внимание, вместо това постави ръка върху колана на Белот Мъдрия и пренесе колкото можеше енергия от тялото на кравата в дванадесетте диаманта, скрити около кръста му. Процесът отне само няколко секунди.

Младежът кимна на Сапфира.

— Готов съм.

Той благодари на мъжете за помощта, а после двамата с дракона останаха сами.

Докато Сапфира се тъпчеше, Ездача се облегна на бъчвата с медовина и загледа готвачите. Всеки път, когато те или някой от помощниците им обезглавеше пиле или прережеше гърлото на прасе, коза или друго животно, той пренасяше енергията от умиращото тяло в колана на Белот Мъдрия. Това бе неприятна работа, защото повечето животни все още бяха в съзнание, когато докосваше умовете им, и виещата буря на страха, объркването и болката им се стоварваше върху него, докато сърцето му не започна да бие учестено, по челото му изби пот и желанието да излекува страдащите създания започна да обсебва изцяло мислите му. Даваше си обаче сметка, че съдбата им е да умрат, защото иначе Варден трябваше да гладуват. Той бе изчерпал запасите си от енергия по време на няколкото предходни битки и искаше да ги възстанови, преди да потегли на дълго и потенциално опасно пътешествие. Ако Насуада му бе позволила да остане с Варден още една седмица, можеше да зареди диамантите с енергия от собственото си тяло и пак да му стигне времето да се възстанови, преди да се затича към Фардън Дур, ала в няколкото часа, които му оставаха тук, това нямаше как да стане. А дори да не вършеше нищо, освен да лежи в леглото и да прехвърля енергия от крайниците си в скъпоценните камъни, пак нямаше да събере толкова много сила, колкото от множеството животни.

Диамантите в колана на Белот Мъдрия, изглежда, можеха да съхранят почти неограничено количество енергия, затова той спря, когато усети, че повече не може да се гмурка в предсмъртните страдания на още едно животно. Разтреперан и плувнал в пот от глава до пети, младежът се наведе напред, подпрял ръце на коленете си, и се загледа в земята между краката си, докато се бореше с гаденето. Спомени, които не му принадлежаха, нахлуха в ума му — спомени за Сапфира, носеща се над езерото Леона с него на гърба си, за тях двамата, гмуркащи се в ясната хладна вода, за облак бели мехурчета, бълбукащи край тях, за споделената радост от полета и плуването, и играта.

Дишането му се успокои и той погледна драконката, която седеше сред останките на жертвата си и дъвчеше черепа на кравата. Усмихна й се и й прати благодарност за помощта.

— Сега можем да тръгваме — каза Ерагон.

Тя преглътна и отвърна:

— Вземи и моята сила. Може да ти потрябва.

— Не.

— Това не е спор, който можеш да спечелиш. Настоявам.

— А аз настоявам за обратното. Няма да те оставя отслабена и неспособна да се биеш. Ами ако Муртаг или Торн атакуват вечерта? И двамата имаме нужда да сме готови за битка във всеки миг. Ти ще си в много по-голяма опасност от мен, защото Галбаторикс и цялата Империя ще си мислят, че съм с теб.

— Да, но ти ще си сам с един Кул насред пустошта.

— Свикнал съм с нея не по-зле от теб. Това, да съм далеч от цивилизацията, не ме плаши. Що се отнася до онзи Кул — е, не зная дали мога да го надвия в борба, но защитите ми ще ме пазят от предателство… Имам достатъчно енергия, Сапфира. Не бива да ми даваш повече.

Тя го изгледа, обмисляйки думите му, а после вдигна лапа и започна да ближе кръвта от нея.

— Добре. Ще се пазя… за себе си? — Ъгълчетата на устата й сякаш се повдигнаха в усмивка. Тя снижи лапа и продължи: — Ще бъдеш ли така любезен да обърнеш тази бъчва за мен?

Ерагон се изправи със сумтене и изпълни молбата й. Сапфира протегна един нокът и проби две дупки в горния край на бъчвата, което отприщи сладката миризма на медовина от ябълков мед. Сапфира изпъна врат, така че главата й да е директно над бъчвата, а после я стисна с масивните си челюсти, вдигна я към небето и изля съдържанието й в гърлото си. Накрая пусна празната бъчва на земята и тя се строши, а един от железните й обръчи се затъркаля нанякъде. Драконката сбърчи горната си устна и разтърси глава, а после изхълца и кихна толкова силно, че носът й се удари в земята и от двете й ноздри бликнаха струи пламък.

Ерагон извика изненадано и отскочи настрани, докато тупаше димящия подгъв на туниката си. Дясната страна на лицето му беше почервеняла от горещината на огъня.

— Сапфира, бъди по-внимателна! — възкликна младежът.

— Опа. — Тя сведе глава и потърка оцапаната си с прах муцуна в единия си крак, за да почеше ноздрите. — Медовината гъделичка.

— Сериозно, досега трябваше да си се научила — измърмори той, докато се качваше на гърба й. След като потърка още известно време муцуна в крака си, Сапфира скочи високо в небето и се понесе над лагера на Варден, за да върне Ерагон в палатката му. Той се приплъзна от седлото, а после я изгледа. Известно време не си казаха нищо, оставяйки споделените си чувства да говорят вместо тях.

Драконката примигна и той си помисли, че очите й блестят по-силно от обикновено.

— Това е тест — каза тя. — Ако го преодолеем, ще бъдем по-силни като дракон и Ездач.

— Трябва да сме способни да действаме и поотделно, ако е нужно, иначе винаги ще страдаме от този недостатък.

— Да. — Тя заора земята със свити нокти. — Но това, че го знам, не намалява болката ми. — По цялото й тяло пробяга тръпка и Сапфира размърда криле. — Дано вятърът издуе крилете ти и слънцето винаги да бъде в гърба ти. Пътувай леко и бързо, малки мой.

— Доскоро — каза Ерагон.

Той усети, че ако остане с нея още дори миг, никога няма да тръгне, затова се обърна и без да поглежда назад, се гмурна в тъмната вътрешност на палатката си. Младежът прекъсна изцяло връзката помежду им, която бе станала неделима част от него като собствената му кожа. И без това скоро щяха да бъдат твърде далече един от друг, за да усещат умовете си, така че Ездача нямаше желание да удължава агонията на раздялата им. Остана неподвижен за момент, стиснал дръжката на ятагана си, и се олюля като замаян. Глухата болка на самотата вече го бе изпълнила и той се чувстваше малък и изолиран, без успокояващото присъствие на съзнанието на Сапфира. „Правил съм го преди, мога да го сторя отново“ — помисли си младежът и се застави да изправи рамене и да вирне брадичка.

Извади изпод леглото раницата си, която бе направил по време на пътуването от Хелгринд. В нея напъха увития в плат дървен цилиндър, съдържащ свитъка с поемата, която бе написал за Агаети Бльодрен и която Оромис беше преписал за него с най-голямото калиграфско майсторство, на което бе способен. Прибави манерката с омагьосан фаелнирв и малката кутийка с налгаск, които също бяха дарове от Оромис, както и дебелата книга Домиа абр Вирда, която пък му беше подарил Джеод. Сложи и точилото, и каиша, а след известно колебание — и бронята си, защото, както разсъди: „Ако се окаже, че ми е нужна, радостта ми, че съм я взел, ще е по-голяма от неудобството да я мъкна по целия път до Фардън Дур“. Или поне така се надяваше. Книгата и свитъка взе, тъй като — след толкова много пътувания — бе стигнал до извода, че най-добрият начин да не изгуби нещата, за които наистина го бе грижа, беше да ги носи със себе си, където и да ходи.

Единствените допълнителни дрехи, които реши да вземе, бяха чифт ръкавици, които натъпка в шлема си, и дебелото вълнено наметало, в случай че когато спираха нощем, станеше студено. Всичко останало остави в дисагите на Сапфира. „Ако наистина съм член на Дургримст Ингетум — помисли си той, — те ще ме облекат подобаващо, когато пристигна в Бреган Холд“.

Ездача закопча раницата си, постави лъка и колчана със стрелите отгоре, а после ги завърза за рамката. Понечи да направи същото и с ятагана, но осъзна, че ако се наведе на една страна, мечът може да се изплъзне от ножницата. Затова го завърза за задната част на раницата, намествайки го така, че дръжката да се намира между врата и дясното му рамо, така че все пак да може да го извади, ако се наложи.

Ерагон метна раницата на гърба си, а после премахна бариерата в ума си, усещайки енергията, която се носеше из тялото му и дванадесетте диаманта, скрити в колана на Белот Мъдрия. Той се гмурна в този поток от сила и промълви думите на магия, която бе правил само веднъж досега; заклинанието за изкривяване на слънчевите лъчи около него, което го правеше невидим. Когато приключи с думите, почувства лека слабост в крайниците.

Погледна надолу и изпита световъртеж, когато погледът му премина през мястото, където трябваше да се намират тялото и краката му, а вместо тях видя само следите от ботушите си в пръстта. „А сега трудната част“ — помисли си той.

Ездача отиде до задната стена на палатката си и сряза твърдия плат с ловджийския си нож, за да се промъкне през пролуката. Лъскав като охранен котарак, Бльодгарм го чакаше навън. Той сведе глава в посоката, където знаеше, че се намира Ерагон, и промърмори „Сенкоубиецо“, след което насочи вниманието си към това да поправи дупката. Стори го само с няколко кратки думи на древния език.

Младежът тръгна по пътеката между два реда палатки, използвайки опита си от горския лов, за да вдига възможно най-малко шум. Винаги, когато някой се приближеше, се стрелваше встрани от пътя и стоеше неподвижен, надявайки се да не забележат отпечатъците, които бе оставил в прахта или тревата. Прокле земята, задето беше толкова суха, та ботушите му вдигаха малки облачета прах, независимо колко внимателно стъпваше. За негова изненада това, че е невидим, нарушаваше равновесието му; без възможността да вижда къде са ръцете и краката му, той неспирно объркваше разстоянията й се блъскаше в разни неща, сякаш бе препил с бира.

Въпреки несигурните си крачки, стигна покрайнините на лагера достатъчно бързо и без да събуди каквото и да е подозрение. Спря се зад една бъчва с дъждовна вода, скривайки следите от ботушите си в плътната й сянка, и огледа укрепленията и рововете, обточени с наострени колове, които защитаваха източната страна на Варден. Ако се опитваше да влезе в лагера, дори и невидим, щеше да му е невероятно трудно да не привлече вниманието на някой от множеството стражи, които патрулираха по укрепленията. Но тъй като рововете и стената бяха предвидени да отблъскват нападатели, а не да държат защитниците в капан, преодоляването им в обратна посока бе много по-лесна работа.

Ерагон изчака, докато двамата най-близки стражи му обърнаха гръб, а после се затича напред, махайки възможно най-силно с ръце. Само след секунди бе преодолял стотината крачки, които разделяха бъчвата от наклона на укреплението, и се втурна по него толкова бързо, че имаше чувството, че е камък, хвърлен по водната повърхност. На върха заби крака в земята и с разперени ръце скочи от другата страна. В продължение на три безшумни удара на сърцето му младежът се носеше във въздуха, а после се приземи с разтърсващ костите удар.

Веднага щом възстанови равновесието си, той се притисна към земята и затаи дъх. Един от стражите спря обиколката си, но изглежда не забеляза нищо необичайно и след момент продължи да върви. Ерагон издиша и прошепна:

— Ду делой лунея.

Веднага усети как магията му изтрива отпечатъците от ботуши по склона на укреплението.

Все така невидим, той се изправи и се отдалечи тичешком от лагера, внимавайки да стъпва само върху туфи трева, за да не вдига твърде много прах. Колкото повече се отдалечаваше от стражите, толкова по-бързо тичаше, докато накрая се носеше по земята по-бързо от галопиращ кон.

След около час Ерагон се спусна с лека стъпка по склона на тясна клисура, издълбана от вятъра и дъжда. На дъното течеше малък поток, край който растяха тръстики и папур. Ездача продължи по течението, като се придържаше настрана от меката пръст до водата, за да не оставя следи при преминаването си, докато поточето не се разшири до малко езерце. Там, на брега, видя огромното туловище на гол до кръста Кул, седнал на голям камък.

Когато Ерагон си проправи път сред тръстиките, шумоленето им издаде присъствието му на ургала. Създанието обърна масивната си рогата глава към младежа и започна да души въздуха. Това беше Нар Гарцвог, водачът на ургалите, съюзили се с Варден.

— Ти! — възкликна Ездача и отново стана видим.

— Привет, Огнен меч — изръмжа Гарцвог. После се изправи в целия си ръст от почти три метра, а мускулите под сивата му кожа играеха под светлината на обедното слънце.

— Привет, Нар Гарцвог — отвърна Ездача. После попита, объркан: — Ами твоите овни? Кой ще ги води, ако ти дойдеш с мен?

— Моят кръвен брат, Скгахгреж, ще води. Той не е Кул, но има дълги рога и дебел врат. Добър вожд е.

— Разбирам… Но защо ти пожела да дойдеш?

Ургалът вдигна квадратната си брадичка, оголвайки шия.

— Ти си Огнения меч. Не бива да умираш или ургралгра — ургалите, както сте ни нарекли — няма да получат отмъщението си срещу Галбаторикс, а расата ни ще умре от неговата ръка. Затова аз ще тичам с теб. От нашите бойци няма по-добър от мен. Побеждавал съм четиридесет и двама овни в единоборство.

Ерагон кимна, доволен от развоя на събитията. От всички ургали имаше най-голямо доверие на Гарцвог, защото бе проучил съзнанието на могъщия Кул преди битката в Пламтящите равнини и бе открил, че по стандартите на расата си той е честен и стабилен. „Докато не реши, че честта изисква от него да ме предизвика на дуел, не би трябвало да имаме повод за конфликт“.

— Много добре, Нар Гарцвог — каза той и пристегна каиша на раницата около кръста си. — Нека двамата тичаме заедно, както не е било никога досега в писаната история.

Гарцвог се засмя басово.

— Да тичаме, Огнен меч.

Заедно те се насочиха на изток и поеха към планините Беор — Ерагон тичаше леко и бързо, а ургалът скачаше до него, правейки една крачка за всеки две на Ездача, докато земята трепереше под тежестта му. Над тях натежали буреносни облаци се струпваха на хоризонта, възвестявайки гръмотевична буря, а кръжащите ястреби надаваха самотни викове, докато ловуваха плячката си.

През хълмове и планини

Ерагон и Нар Гарцвог тичаха през останалата част от деня, цялата нощ и целия следващ ден, спирайки само за да пият вода и да се облекчат.

В края на втория ден Гарцвог каза:

— Огнен меч, имам нужда от храна и сън.

Ездача се облегна, задъхан, на един дънер и кимна. Той не бе искал да го каже първи, но беше също толкова гладен и изтощен, колкото и ургалът. Скоро след като напуснаха Варден, младежът откри, че макар и да бе по-бърз от Гарцвог на разстояние до пет мили, отвъд този предел издръжливостта на могъщия Кул бе равна, ако не и по-голяма от неговата.

— Ще ти помогна с лова — каза младежът.

— Това не е нужно. Запали голям огън, а аз ще донеса храна.

— Добре.

Когато ургалът се затича към буковата горичка северно от тях, Ерагон развърза каиша около кръста си и с въздишка на облекчение пусна раницата до дънера.

— Проклета броня — промърмори той. Дори и в Империята не бе тичал толкова дълго с подобен товар. Не си беше представял, че ще се окаже така тежко. Краката го боляха, стъпалата го боляха, гърбът го болеше, а когато се опита да клекне, коленете му отказаха да се свият.

Опитвайки се да игнорира болките, младежът започна да събира трева и сухи клони за огъня, които струпа върху участък камениста почва.

Двамата с Гарцвог се намираха малко на изток от най-южния край на езерото Тюдостен. Земята бе влажна и тучна, с поляни, където тревата бе избуяла почти два метра, сред които бродеха стада от елени, газели и диви биволи с извити назад рога. Ерагон знаеше, че плодородието на тази местност се дължи на планините Беор, които създаваха големите облачни маси, носещи се на много километри над равнините отвъд, които донасяха със себе си дъжд към места, които иначе щяха да са сухи като пустинята Хадарак.

Въпреки че двамата вече бяха преодолели огромно разстояние, Ездача бе разочарован от напредъка им. По пътя между река Джийт и езерото Тюдостен бяха изгубили няколко часа в криене и отклонения, за да не бъдат видени. Сега, когато езерото се намираше зад тях, той се надяваше да ускорят крачка. „Насуада не предвиди това забавяне, нали? О, не. Тя си мислеше, че ще тичам по права линия до Фардън Дур. Ха!“ Ерагон изрита един изпречил му се клон и продължи да събира дърва, като не спираше да си мърмори.

Когато Нарцвог се върна час по-късно, младежът бе разпалил голям огън и седеше пред него, загледан в пламъците и борещ се с подтика да се плъзне в будните сънища, които съставляваха почивката му. Вратът му изпука, когато вдигна глава.

Ургалът се приближи към него, стиснал трупа на охранена сърна под лявата си мишница. Той я вдигна, сякаш не тежеше повече от чувал с дрипи, и заклещи главата й между два клона на едно дърво, издигащо се на двадесетина крачки от огъня. После извади нож и започна да дере и корми трупа.

Ерагон се изправи — имаше чувството, че ставите му са се вкаменили — и закуцука към Гарцвог.

— Как я уби? — попита той.

— С прашката си — изтътна ургалът.

— На шиш ли смяташ да я изпечеш? Или вие ядете месото сурово?

Гарцвог обърна глава към него и го изгледа под извивката на левия си рог — в дълбоко разположеното му жълто око проблесна някакво неразбираемо чувство.

— Ургалите не са зверове, Огнен меч.

— Не съм казвал, че сте.

Воинът изсумтя и се върна към работата си.

— Ще отнеме твърде много време да се изпече на шиш — каза Ерагон.

— Мислех за супа, а остатъкът може да изпечем на някой камък.

— Супа? Как? Нямаме гърне.

Гарцвог се пресегна, избърса ръката си в земята и извади от кесия на колана си нещо сгънато и квадратно, което хвърли към Ездача.

Ерагон се опита да го хване, но бе толкова изморен, че пропусна и предметът падна на земята. Приличаше на изключително голямо парче пергамент. Когато го вдигна, квадратът се разтвори и той видя, че е във формата на торба, може би петдесет сантиметра широка и деветдесет сантиметра дълбока. Ръбът бе подсилен с дебела ивица кожа, върху която бяха пришити метални пръстени. Младежът обърна няколко пъти съда, удивен от мекотата му и факта, че няма шевове.

— Какво е това? — попита той.

— Стомахът на пещерна мечка, която убих, когато получих рогата си. Ако го увесиш на рамка или го сложиш в дупка, а после го напълниш с вода и пуснеш горещи камъни вътре, те ще нагорещят водата и яхнията ще стане вкусна.

— А няма ли камъните да прогорят стомаха?

— Още не са го направили.

— Омагьосан ли е?

— Няма магия. Здрав стомах.

Дъхът на Гарцвог изсвистя, когато той сграбчи бутовете на сърната от двете страни и с едно движение строши таза на две. Гръдната кост пък сряза с ножа си.

— Трябва да е била голяма мечка — отбеляза Ерагон.

Гарцвог издаде някакъв цъкащ звук.

— По-голяма беше от мен, Сенкоубиецо.

— И нея ли уби с прашката си?

— Не, удуших я със собствените си ръце. Когато си достигнал възрастта за възмъжаване и трябва да докажеш смелостта си, не са позволени оръжия. — Ургалът замълча за момент, забил ножа си до дръжката в трупа на сърната. — Повечето не се опитват да убият пещерна мечка. Повечето ловуват вълци или планински кози. Затова аз станах вожд, а повечето — не.

Ездача го остави да подготвя месото и се върна до огъня. Там изкопа дупка, която оформи около мечия стомах, а после пъхна пръчки в металните пръстени, за да го задържи на място. Събра една дузина камъни с размера на ябълки от полето наоколо и ги хвърли в средата на огъня. Докато чакаше да се нагорещят, използва магия, за да напълни две трети от стомаха с вода, а после изработи чифт клещи от парче кожа и млада върба.

Когато камъните почервеняха като череши, младежът извика:

— Готови са!

— Слагай ги вътре — отвърна Гарцвог.

Ерагон използва клещите, за да извади най-близкия камък от огъня, и го пусна в импровизираната тенджера. Облак пара се вдигна от повърхността на водата, когато камъкът я докосна. Той пусна още два в мечия стомах и водата закипя.

Ургалът се надвеси над дупката и изсипа две шепи месо във водата, а после добави към супата няколко големи щипки сол от кесията на колана си, а също и малко розмарин, мащерка и други диви билки, които бе открил по време на лова. След това постави плоска каменна плоча от едната страна на огъня. Когато и тя се нагорещи, започна да пече на нея ивици месо.

Докато храната се готвеше, Ездача и Гарцвог си издялкаха лъжици от дънера, до който младежът бе пуснал раницата си.

Тъй като бе гладен, времето му се стори по-дълго, но минаха едва няколко минути, докато яденето стане готово, и двамата ядоха като прегладнели вълци. Ерагон погълна двойно повече, отколкото смяташе, че е ял някога в живота си, а онова, което той не изяде, потъна в корема на ургала, който се хранеше като за шестима големи мъже.

След това младежът се излегна по гръб, облягайки се на лакти, и се загледа в светулките, които се появиха сред клоните на буковете, които рисуваха абстрактни картини, докато се гонеха една друга. Някъде един бухал нададе нощния си зов, мек и гърлен. Първите няколко звезди се появиха на лилавото небе.

Ерагон гледаше, без да вижда, и си мислеше първо за Сапфира, после за Аря, след това за Аря и Сапфира, а накрая затвори очи заради глухото пулсиране зад слепоочията си. Чу пукане и отново отвори очи. От другата страна на празния мечи стомах Гарцвог чистеше зъбите си със заострения край на счупена кост. Ездача спусна поглед към босите крака на ургала, който бе свалил сандалите си, преди да започнат да ядат, и с изненада забеляза, че той има по седем пръста на всяко стъпало.

— Джуджетата имат същия брой пръсти на краката — каза младежът.

Гарцвог изплю парченце месо в огъня.

— Не знаех това. Никога не съм изпитвал желание да гледам джуджешки крака.

— Не ти ли се струва странно, че ургалите и джуджетата имат по четиринадесет пръста на стъпалата, докато елфите и хората — по десет?

Дебелите устни на Гарцвог се набърчиха в ядна гримаса.

— Ние нямаме кръвна връзка с тези безроги планински плъхове, Огнен меч. Те имат четиринадесет пръста и ние имаме четиринадесет пръста. На боговете е било угодно да ни сътворят така, когато са създавали света. Няма друго обяснение.

Ерагон изсумтя в отговор и продължи да гледа светулките.

— Разкажи ми някоя история, която народът ти харесва, Нар Гарцвог.

Едрият Кул помисли за момент, а после извади костта от устата си и започна:

— Много отдавна живяла млада ургралгра на име Магара. Рогата й блестели като полиран камък, косата й се спускала до под кръста и смехът й омайвал птиците по дърветата. Ала не била красива. Била грозна. В селото й обаче живеел овен, който бил много силен. Убил четирима противници в единоборство и надвил още двадесет и трима. Ала въпреки че геройствата му спечелили уважение, той още не си бил избрал самка. Магара искала да бъде негова самка, ала той не я поглеждал, защото била грозна. И заради нейната грозота не виждал лъскавите й рога, нито дългата й коса, нито чувал прекрасния й смях. С мъка в сърцето, че воинът не я поглеждал, Магара се изкачила на най-високия връх на Гръбнака и извикала на Рахна да й помогне. Рахна е майка на всинца ни и именно тя е измислила тъкачеството и фермерството. Тя е издигнала планините Беор, докато бягала от великия дракон. Рахна с позлатените рога откликнала на молбите на Магара и я попитала защо я е призовала.

— Направи ме красива, почитаема Майко, за да привлека овена, когото желая — помолила тя.

И Рахна отвърнала:

— Не се нуждаеш от красота, Магара. Имаш лъскави рога и дълга коса, и прекрасен смях. С тях можеш да привлечеш всеки овен, който не е толкова глупав, че да гледа само лицето на жената.

Ала Магара се хвърлила на земята и казала:

— Няма да намеря щастие, ако не получа този овен, почитаема Майко. Моля те, направи ме красива.

Рахна се усмихнала и отвърнала:

— Ако сторя това, дете мое, как ще ми се отплатиш?

И Магара казала:

— Ще ти дам всичко, което пожелаеш.

Рахна се зарадвала на това предложение и направила Магара красива. Когато тя се върнала в селото, всички се удивили на красотата й. С новото си лице станала самка на овена, когото искала, имали много деца и живели щастливо седем години. Тогава Рахна дошла при Магара и й рекла:

— Преживя седем години с овена, когото желаеше. Наслаждава ли им се?

И Магара отвърнала:

— Да.

— Тогава съм дошла за отплатата си.

Тя огледала каменната къща, хванала най-големия син на Магара и казала:

— Ще взема него.

Магара молила Позлатените рога да не взима най-големия й син, ала Рахна не се отказвала. Накрая жената взела сопата на своя овен и ударила богинята, ала сопата се строшила в ръцете й. За наказание Рахна й отнела красотата, а после се отправила със сина й към своя дворец, където живеят четирите вятъра. Нарекла момчето Хеграз и го отгледала, за да стане един от най-могъщите воини на този свят. А от Магара трябва да се поучим, че никога не бива да се бориш със съдбата си, защото ще изгубиш онова, което цениш най-много.

Ерагон гледаше блестящия сърп на полумесеца, който тъкмо се подаваше от източния хоризонт.

— Разкажи ми нещо за селата ви.

— Какво?

— Каквото и да е. Видях стотици спомени, когато влязох в ума ти и в тези на Кагра и Отвек, но си спомням едва шепа от тях, при това слабо. Опитвам се да придам смисъл на видяното.

— Мога да ти разкажа много — избоботи Гарцвог. Големите му очи бяха замислени, докато човъркаше из устата си със самоделната клечка за зъби. — Взимаме дънери и издялваме на тях лицата на животните в планината, а после ги поставяме изправени до домовете си, за да плашат духовете на пустошта. Понякога стълбовете са почти като живи. Когато влезеш в някое от селата ни, можеш да усетиш очите на издяланите животни върху себе си… — Костта застина в пръстите на ургала, а после поднови движението си. — До входа на всяка колиба окачваме намна. Това е ивица плат, широка колкото дланта ми. Намна са ярко оцветени и картините върху тях изобразяват историята на семейството, което живее в колибата. Само на най-старите и опитни тъкачи се позволява да дотъкават намна или да я поправят, когато се повреди… — Костта изчезна в юмрука на Гарцвог. — През зимните месеци онези, които имат съпруги, работят с тях над килима на дома. Създаването му отнема поне пет години, така че докато го завършиш, знаеш дали си направил добър избор на брачна партньорка.

— Никога не съм виждал селата ви — каза Ерагон. — Сигурно са много добре скрити.

— Добре скрити и добре защитени. Малцина виждат домовете ни и оживяват, за да разкажат за това.

Ездача впери очи в едрия Кул и с лека острота в гласа попита:

— Как точно научи този език, Гарцвог? Имало ли е човеци сред вас? Държали ли сте някой от нас като роб?

Ургалът отвърна на погледа му, без да мигне.

— Ние не държим роби, Огнен меч. Аз изтръгнах знанието от умовете на онези, с които се бих, а после го споделих с другите от племето си.

— Убил си много хора, нали?

— А ти си убил много ургралгра, Огнен меч. Затова трябва да бъдем съюзници или расата ми няма да оцелее.

Ерагон скръсти ръце.

— Когато двамата с Бром преследвахме Ра’зак, преминахме край Язуак, село до река Нинор. Открихме всички хора избити, а телата им бяха струпани в центъра на селото. На върха на купчината имаше забито копие с нанизано на него бебе. Никога през живота си не съм виждал по-ужасно нещо. И ги бяха убили ургали.

— Преди да получа рогата си, баща ми ме заведе да посетим едно от селата ни в западните покрайнини на Гръбнака — отвърна Гарцвог. — Открихме всички жители измъчвани, изгорени и изклани. Хората от Нарда бяха научили за тях и бяха изненадали селото с много войници. Никой от племето ни не бе избягал… Истина е, че обичаме войната повече от други раси, Огнен меч, и това често е било причина за падението ни. Жените ни не биха приели един овен за самец, освен ако не се е доказал в битка и не е убил сам поне трима врагове. А в битката има радост като никоя друга. Но въпреки че обичаме бойните подвизи, това не значи, че не сме наясно със собствените си недостатъци. Ако расата ни не може да се промени, Галбаторикс ще ни избие, след като смаже Варден, или ти и Насуада ще ни избиете, когато отхвърлите този предател със змийски език. Не съм ли прав, Огнен меч?

Ерагон кимна отсечено.

— Да.

— Значи няма смисъл да мислим за отминали злини. Ако не можем да обърнем гръб на всичко, което расите ни са си причинили една на друга, между хората и ургралгра никога няма да има мир.

— Как обаче трябва да се отнесем към вас, ако надвием Галбаторикс и Насуада ви даде земята, която поискахте, за да може след двадесет години децата ви да започнат да избиват и плячкосват, за да си спечелят самки? Ако познаваш собствената си история, Гарцвог, значи знаеш, че винаги се е случвало така, когато ургалите са подписвали договори за мир.

Гарцвог въздъхна тежко и каза:

— Нека се надяваме тогава отвъд морето все още да има ургралгра и те да са по-мъдри от нас, защото ние няма да бъдем вече на тази земя.

Тази нощ никой от двамата не проговори повече. Ургалът се сви на една страна и заспа, положил масивната си глава на земята, а Ерагон се уви в наметалото си и седна, облегнат на дънера, загледан в примигващите звезди, докато се унасяше в сънищата си.

До края на следващия ден вече виждаха планините Беор. В началото те бяха едва видим призрачен силует на хоризонта — ъгловати бели и пурпурни плоскости, — ала с наближаването на вечерта далечната планинска верига доби плътност и Ерагон вече различаваше тъмната ивица дървета в подножието, а над тях — дори по-широката ивица блестящ сняг и лед, докато още по-нагоре се издигаха самите върхове — сиви, голи канари, толкова високи, че никакви растения не растяха върху тях и снегът не ги валеше. Също както първия път, когато ги видя, чудовищният размер на планините Беор го удиви. Всичките му инстинкти настояваха, че нещо толкова мащабно просто не може да съществува, ала той знаеше, че очите не го лъжат. Върховете бяха високи средно по шестнадесет хиляди метра, а немалко от тях се издигаха дори по-нагоре.

Ездача и Гарцвог не спряха тази нощ, а продължиха да тичат през часовете на мрака и през следващия ден. Когато настъпи другата сутрин, небето изсветля, но заради планините Беор трябваше да изчакат до обяд, преди слънцето да се покаже между два върха и лъчите на светлината да окъпят земята, все още хваната в прегръдката на необичайния сумрак. Тогава Ездача спря за малко на брега на едно поточе и се наслаждава мълчаливо на гледката в продължение на няколко минути.

Докато се движеха край могъщата планинска верига, пътешествието им започна неприятно много да напомня на Ерагон за бягството му от Гил’еад към Фардън Дур с Муртаг, Сапфира и Аря. Дори му се стори, че разпозна мястото, където бяха лагерували след прекосяването на пустинята Хадарак.

Дългите дни и още по-дългите нощи се точеха едновременно ужасяващо бавно и изненадващо бързо, защото всеки час приличаше на предходния, което караше Ездача да се чувства така, сякаш не само начинанието им никога няма да приключи, но и голяма част от него изобщо не се е случила.

Когато двамата с Гарцвог пристигнаха при входа на огромния разлом, който пронизваше планината в разстояние на много километри от север на юг, те завиха надясно и поеха между студените и безпристрастни върхове. Щом достигнаха река Беъртуут, която се спускаше от тясната долина, водеща към Фардън Дур, те прегазиха ледената вода и продължиха на юг.

Тази нощ, преди да потеглят на изток във вътрешността на планините, Ерагон и ургалът лагеруваха край малко езерце, за да си починат. Гарцвог уби елен с прашката си и двамата се нахраниха добре.

Когато гладът му бе утолен, Ездача се наведе, за да закърпи дупка отстрани на ботуша си. Изведнъж чу зловещ вой, от който пулсът му се ускори. Огледа тъмния пейзаж наоколо и с тревога видя силуета на голям звяр да подскача около покрития с камъни бряг на езерцето.

— Гарцвог — каза той тихо и посегна към раницата си, за да извади ятагана.

Ургалът взе от земята голям колкото юмрук камък и го постави в кожената лента на прашката си, а после се изправи в цял ръст, отвори паст и изрева в нощта. Наоколо проехтя ехото на гордото му предизвикателство.

Звярът спря, а после продължи по-бавно, душейки земята тук и там. Когато навлезе в осветения от огъня участък, дъхът на Ерагон секна. Пред тях стоеше голям като кон вълк със сива козина, зъби като саби и пламтящи жълти очи, които следяха всяко тяхно движение. Лапите на животното бяха широки като малки щитове.

„Шрг!“ — помисли Ерагон.

Докато гигантският вълк обикаляше лагера им, движейки се почти безшумно, младежът се замисли за елфите и как те биха се справили с диво животно. После каза на древния език:

— Братко Вълк, не ти мислим злото. Тази нощ глутницата ни почива и не ловува. Добре дошъл си да споделиш храната ни и топлината на бърлогата ни до разсъмване.

Шргът се спря и ушите му се насочиха напред, докато слушаше древния език.

— Огнен меч, какво правиш? — изръмжа Гарцвог.

— Не го нападай, освен ако той не скочи пръв.

Могъщият звяр бавно влезе в лагера им, а връхчето на големия му влажен нос не спираше да потръпва. Вълкът насочи рошавата си глава към огъня с привидно любопитство към извиващите се пламъци, а после отиде до останките от месо и вътрешности, пръснати по земята на мястото, където ургалът бе заклал елена. Животното коленичи и захапа няколко парчета месо, а после стана и без да погледне назад, се гмурна обратно в нощта.

Ерагон се отпусна и прибра ятагана. Гарцвог обаче остана изправен и неподвижен, с устни, готови да изръмжат във всеки миг, заслушан за какъвто и да е нетипичен звук в заобикалящия ги мрак.

Още с пукването на зората двамата напуснаха лагера си и се затичаха на изток, навлизайки в долината, която щеше да ги отведе до връх Тардюр.

Докато минаваха под клоните на гъстата гора, пазеща вътрешността на планинската верига, въздухът стана забележимо по-хладен, а мекият килим от борови иглички заглушаваше стъпките им. Високите тъмни дървета се извисяваха мрачно над тях, сякаш ги наблюдаваха, докато си проправяха път между дебелите дънери и около извитите корени, които се протягаха от влажната земя, понякога на височина две, три, а нерядко дори четири стъпки. Големи черни катерички се стрелкаха сред клоните и кряскаха силно. Гъст слой мъх покриваше падналите дървета. Папрати и други зелени растения с широки листа растяха обилно край гъби във всякакви форми, размери и цветове.

Когато Ерагон и Гарцвог навлязоха във вътрешната част на долината, светът се стесни. Гигантските планини ги притискаха от двете страни, потискащи с размерите си, а небето бе далечна и недостижима ивица морскосиньо — най-високото небе, което младежът някога бе виждал. Няколко рехави облачета се закачаха за върховете на планината.

Около час и нещо след пладне двамата забавиха ход, защото сред дърветата на няколко пъти проехтя ужасяващ рев. Ерагон извади ятагана от ножницата, а Гарцвог вдигна гладък речен камък от земята и го постави в прашката си.

— Това е пещерна мечка — обяви ургалът. Жестоко и високо квичене като метал, стържещ върху метал, придружи твърдението му. — И Награ. Трябва да бъдем внимателни, Огнен меч.

Те продължиха с по-бавен ход и скоро видяха животните на неколкостотин крачки нагоре по планинския склон. Стадо червеникави глигани с дебели остри бивни се щураше в квичащ хаос пред огромното туловище със сребристокафява козина, извити нокти и щракащи зъби, което се движеше със смъртоносна скорост. В началото разстоянието обърка Ерагон, ала после той сравни животните с дърветата до тях и осъзна, че всеки глиган е поне двойно по-голям от огромния Шрг и че мечката бе почти толкова голяма, колкото къщата му в долината Паланкар. Глиганите бяха успели да наранят хълбоците на противника си, но това, изглежда, само бе разгневило звяра. Мечката се изправи на задните си крака, изрева и удари един от глиганите с масивната си лапа, събаряйки го на една страна с огромна рана в ребрата. Животното три пъти опита да се изправи и трите пъти мечката го удряше, докато накрая глиганът не се предаде и не застина на земята. Когато победителят се наведе да се храни, останалите квичащи прасета избягаха обратно под дърветата, насочвайки се към високите части на планината и надалеч от мечката.

Удивен от силата на звяра, Ерагон последва Гарцвог, докато ургалът бавно навлезе в периферното зрение на мечката. Тя вдигна алената си муцуна от корема на плячката и ги изгледа с малки злобни очи, а после явно реши, че не са заплаха за нея, и продължи да се храни.

— Мисля, че дори Сапфира не би успяла да надвие подобно чудовище — промърмори Ездача.

Гарцвог изсумтя тихо.

— Тя може да бълва огън. Мечката не може.

Никой от двамата не отклони поглед от чудовището, докато дърветата не го скриха от погледа им, и дори тогава продължиха да държат оръжията си в готовност, защото не знаеха какви други опасности ги дебнат.

Беше късен следобед, когато чуха друг звук: смях. Ерагон и Гарцвог спряха, а после ургалът вдигна пръст и изненадващо безшумно се запромъква през стената от храсталаци по посока на смеха. С предпазливи стъпки Ездача тръгна с едрия Кул, притаил дъх от страх дишането му да не издаде присъствието им.

Взирайки се през гъстия дрянов листак, Ерагон видя, че на дъното на долината има добре отъпкана пътека, а до нея три джуджешки деца си играят, хвърляйки пръчки едно срещу друго, докато се заливаха от смях. Не се виждаха възрастни. Младежът се отдръпна на безопасно разстояние, издиша и огледа небето, където забеляза няколко струйки бял дим, които се издигаха на около километър и половина навътре в долината.

Един клон изпука, когато Гарцвог клекна до него, за да са очите им на едно ниво.

— Огнен меч, тук се разделяме.

— Няма ли да дойдеш в Бреган Холд с мен?

— Не. Задачата ми беше да те пазя. Ако дойда с теб, джуджетата няма да ти се доверят, както е редно. Връх Тардюр е наблизо и съм уверен, че никой няма да посмее да те нападне оттук дотам.

Ездача потърка врата си и погледът му зашари напред-назад между Гарцвог и дима на изток.

— Право при Варден ли ще се върнеш?

Ургалът се изкикоти гърлено и отвърна:

— Аха, но може би не толкова бързо, колкото дойдохме дотук.

Несигурен какво да каже, Ерагон подритна прогнилия край на един дънер с върха на ботуша си. Кората се отчупи и под нея се появиха бели червейчета, гърчещи се в тунелите, които си бяха издълбали.

— Не позволявай на някой Шрг или мечка да те изядат, а? Тогава ще трябва да уловя звяра и да го убия, а нямам време за това.

Гарцвог притисна и двата си юмрука към голямото си чело.

— Нека враговете ти треперят пред теб, Огнен меч.

После той се изправи и тръгна в противоположна посока. Гората скоро го скри от поглед.

Ерагон изпълни дробовете си със свеж планински въздух и си проправи път сред стената от храсти. Когато излезе от гъсталака, дребните джуджешки деца замръзнаха, а на кръглобузите им лица се появиха предпазливи изражения. Ездача вдигна ръце и каза:

— Аз съм Ерагон Сенкоубиеца, Ничий син. Търся Орик, син на Трифк, в Бреган Холд. Можете ли да ме отведете при него.

Когато децата не отговориха, той осъзна, че те не разбират и думичка от езика му.

— Аз съм Драконов ездач — каза младежът, говорейки бавно и натъртвайки думите. — Ека Едир ай Шур’тугал… Шур’тугал… Аргетлам.

При тази дума очите на децата светнаха, а устите им се окръглиха от удивление.

— Аргетлам! — възкликнаха те. — Аргетлам!

Затичаха се към него и се хвърлиха отгоре му, прегръщайки с късите си ръчички краката му и дърпайки дрехите му, като през цялото време крещяха весело. Ерагон ги загледа и усети, че на лицето му разцъфва глупава усмивка. Децата сграбчиха ръцете му и той им позволи да го задърпат по пътеката. Въпреки че не ги разбираше, те не спираха да бълват думи на джуджешки език, с които му разказваха кой знае какво, но въпреки всичко на него му бе приятно да слуша речта им.

Когато едно от тях — момиче или поне така му се струваше — вдигна ръце към него, Ерагон го вдигна и го качи на раменете си, а после примижа от болка, когато то сграбчи с юмручета косата му. Детето се засмя високо и сладко, което пак го накара да се усмихне. И с подобна украса и компания, Ездача пое към връх Тардюр, а оттам към Бреган Холд и своя доведен брат Орик.

В името на обичта ми

Роран гледаше съсредоточено кръглия плосък камък, който държеше в двете си шепи. Веждите му се срещнаха по средата в гримаса на безпомощен гняв.

— Стенр риса! — изръмжа той под нос.

Камъкът отказа да помръдне.

— Какво правиш, Стронгхамър? — попита Карн и се отпусна тежко върху дънера, на който седеше и Роран.

Младият мъж прибра камъка в колана си, прие комата хляб и парчето сирене, които другият войник му бе донесъл, и отговори:

— Нищо. Зяпам си пъпа.

Карн кимна.

— Повечето хора са така преди мисия.

Докато ядеше, Роран заоглежда мъжете, сред които се беше озовал. Групата им се състоеше от тридесет човека заедно с него. Всички бяха корави воини. Всеки носеше лък, а повечето имаха и меч, макар и неколцина да предпочитаха копие, боздуган или чук. От тридесетте на него му се струваше, че седем или осем са близо до неговата възраст, а останалите изглеждаха с няколко години по-големи. Най-възрастният сред тях беше капитанът Мартланд Редбиърд — лишеният от власт херцог на Тун, който бе видял достатъчно зими, за да може всеизвестната му брада да се прошари леко.

Когато Роран се озова под командването на Мартланд, той се представи на капитана в палатката му. Херцогът беше нисък мъж с мускулести крайници заради живота, прекаран в езда и въртене на меча. Брадата, дала името му, беше гъста и добре поддържана и стигаше до средата на гърдите. След като огледа Роран от горе до долу, херцогът каза:

— Лейди Насуада ми разказа невероятни неща за теб, момче, а и съм чувал доста от историите, които разказват моите войници — слухове, клюки, мълви и други подобни. Знаеш как е. Не се съмнявам, че си извършил забележителни подвизи. Не е шега работа да надвиеш Ра’зак в собственото им леговище, например. Разбира се, тогава ти е помагал братовчед ти, нали? Хммм… Може и да си свикнал да постигаш своето сред хората от селото ти, но сега си част от Варден, момче. И по-конкретно, част си от моя отряд. Ние не сме семейството ти. Не сме съседите ти. Не сме дори непременно твои приятели. Дългът ни е да следваме заповедите на Насуада и точно това ще правим, независимо какво мислим по въпроса. Докато служиш под мое командване, ще правиш каквото ти кажа, когато ти го кажа и както съм ти го казал, или кълна се в костите на блажената ми майчица — нека почива в мир, — че лично ще нашибам гърба ти до кръв, независимо чий роднина си. Ясно ли е?

— Да, сър!

— Много добре. Ако се държиш подобаващо и покажеш здрав разум, и ако успееш да оцелееш, за един решителен човек има много възможности за бързо издигане сред Варден. Дали ще се справиш или не, обаче, зависи изцяло от това, дали аз ще преценя, че си подходящ да командваш собствен отряд. Но не си мисли дори и за миг, дори за един скапан миг, че можеш да спечелиш доброто ми мнение с ласкателства. Не ме е грижа дали ме харесваш, или ме мразиш. Единствено ме вълнува дали можеш да свършиш нужното в правилния момент.

— Разбирам идеално, сър!

— Аха. Ами може и да разбираш, Стронгхамър. Скоро ще узнаем това. Можеш да си вървиш. Докладвай на Улхарт, дясната ми ръка.

Роран преглътна последните остатъци от хляба си и го прокара с глътка вино от мяха, който носеше. Искаше му се да бяха яли нещо топло тази нощ, но бяха навлезли дълбоко в територията на Империята и вражеските войници можеха да забележат огъня. Той протегна крака с въздишка. Коленете го боляха от ездата на Снежноплам от здрач до зори през последните три дена.

Някъде дълбоко в съзнанието си Роран изпитваше леко, но постоянно напрежение — непреодолимо притегляне, което ден и нощ го насочваше в една и съща посока: Катрина. Източникът на усещането бе пръстенът, който му беше дал Ерагон, и за младия мъж беше успокояващо да знае, че с негова помощ двамата с любимата му могат да се намерят един друг навсякъде в Алагезия, дори и да бяха слепи и глухи.

Чу до себе си как Карн мърмори думи на древния език и се усмихна. Той беше техният заклинател, изпратен, за да бди някой вражески магьосник да не ги избие до крак с едно махване на ръката. От някои от другите мъже Роран бе подразбрал, че Карн не е особено силен магьосник — бореше се с всяко заклинание, — но че компенсира слабостта си с измислянето на невероятно хитри магии и с отличното си умение да се промъква в умовете на противниците си. Той имаше изпито лице с увиснали във външния край очи, слаба фигура и вид на нервен и раздразнителен човек. Роран веднага го хареса.

Отсреща двама от другите мъже, Халмар и Ферт, седяха пред палатката си и Халмар разказваше на Ферт:

— … Та когато войниците дошли за него, той изтеглил всичките си хора в имението и подпалил маслото в рововете, което слугите му били сипали по-рано. Така хванал врага в капан и за онези, които дошли след тях, изглеждало така, сякаш всички са изгорели. Можеш ли да повярваш? Петстотин войници, убити наведнъж, без дори един изваден меч.

— А как е избягал? — попита Ферт.

— Дядото на Редбиърд бил хитро копеле. Накарал да прокопаят тунел от семейното имение до най-близката река. През него той успял да изведе семейството и всички слуги в безопасност. Отвел ги в Сурда, където ги приютил крал Ларкин. Минали доста години, докато Галбаторикс научи, че още са живи. Имаме късмет, че сме под негово командване. Изгубил е само две битки, при това само заради магия.

Халмар се умълча, защото Улхарт пристъпи в средата на кръга от шестнадесет палатки. Мрачният ветеран застана с разкрачени крака, неподвижен като дъб, и огледа палатките, за да провери дали всички са тук.

— Слънцето залезе, така че лягайте да спите. Потегляме два часа преди зазоряване. Конвоят би трябвало да се намира на единадесет километра северозападно от нас. Ако стигнем навреме, ще ги ударим точно когато потеглят. Избиваме всички, изгаряме всичко и се връщаме. Знаете каква е системата. Стронгхамър, ти яздиш с мен. Ако оплескаш нещата, ще те изкормя с тъпа рибарска кука. — Мъжете се изкискаха. — Добре, а сега заспивайте.

Вятърът шибаше лицето на Роран. Гръмотевичният тътен на пулсираща кръв изпълваше ушите му и удавяше всеки друг звук. Под него Снежноплам препускаше в бесен галоп. Не виждаше нищо друго, освен двамата войници, яхнали кафяви кобили до предпоследната каруца на продоволствения керван.

Роран вдигна чука си и изрева с пълно гърло.

Двамата войници се стреснаха и се опитаха да извадят оръжията си и да вдигнат щитове. Единият изтърва копието си и се наведе да го вземе.

Роран дръпна юздите на Снежноплам, за да го забави, изправи се на седлото и когато се изравни с първия войник, го удари по рамото, разцепвайки ризницата му. Мъжът изкрещя, а ръката му увисна безжизнена. Роран го довърши с удар назад.

Другият войник бе успял да вдигне копието си и започна да замахва към нападателя си, в опит да прониже врата му. Роран се приведе зад кръглия си щит и оръжието го разтърсваше всеки път, когато се удряше в дървото. Той притисна с колене Снежноплам и жребецът се изправи на задните си крака, като заудря във въздуха с подкованите си копита. Докато конят отново се спускаше на четирите си крака, Роран замахна настрани с чука си и смаза гърлото на противника.

Той остави войника да се гърчи на земята и пришпори Снежноплам към следващата каруца от кервана, където Улхарт се биеше сам с трима врагове. Четири бивола теглеха всяка каруца и докато Снежноплам подминаваше тази, която Роран току-що бе превзел, водещото животно отметна глава и върхът на левия му рог уцели ездача в прасеца на десния крак. Младият мъж изстена. Усещането бе като от нажежен до червено железен прът, опрян в кожата му. Погледна надолу и видя, че парче от левия му ботуш е увиснало, заедно с парче плът.

С още един боен вик той достигна най-близкия от тримата войници, с които се биеше Улхарт, и го повали с един-единствен замах на чука. Следващият мъж избягна втората му атака, а после обърна коня си и препусна в галоп.

— Дръж го! — извика Улхарт, ала Роран вече се бе впуснал в преследване.

Бягащият войник заби шпори в корема на коня си, докато животното не пусна кръв, но въпреки отчаяната му жестокост, то не можеше да надбяга Снежноплам. Роран се приведе ниско над врата на жребеца си, докато той летеше напред с невъобразима скорост. Когато осъзна, че бягството му е безнадеждно, войникът дръпна юздите на коня си, завъртя го в кръг и замахна със сабята си към врага си. Роран вдигна чука си и едва успя да отбие острото като бръснач острие. Веднага отвърна с удар отгоре, ала противникът му парира и още два пъти го атакува, замахвайки веднъж към ръцете и втори път към краката му. Роран изруга мислено. Войникът очевидно беше по-опитен в битките от него; ако не го надвиеше в следващите няколко секунди, щеше да изгуби живота си.

Войникът явно усети преимуществото си, защото засили атаката си и принуди Снежноплам да отстъпи. На три пъти Роран бе сигурен, че врагът му ще успее да го нарани, но сабята на мъжа се отклоняваше в последния момент и го пропускаше, отблъсната от невидима сила. Роран благодари в ума си на Ерагон за защитата.

Тъй като нямаше друг избор, той прибягна към неочаквана тактика: протегна врат и извика „Па!“, точно както би постъпил, ако искаше да стресне някого в тъмна уличка. Войникът се сепна и в този миг Роран се приведе и стовари чука върху лявото му коляно. Лицето на мъжа побеля от болка. Преди да успее да се окопити, Роран го удари в долната част на гърба, а после, когато войникът изкрещя и се изпъна, прекрати мъките му, като смаза главата му.

Младият мъж остана на мястото си известно време, докато успокои дишането си, после подръпна юздите на Снежноплам и с лек галоп се върна към кервана. Очите му се стрелкаха от място на място, привличани от различни движения, докато преценяваше хода на битката. Повечето войници вече бяха мъртви, както и мъжете, които караха каруците. При водещата каруца Карн седеше срещу висок мъж, облечен в роба. И двамата бяха неподвижни, ако се изключат мимолетните гърчове по лицата им — единственият признак за невидимия им дуел. Пред очите на Роран противникът на Карн се килна напред и падна неподвижен на земята.

Към средата на кервана обаче петима находчиви войници бяха разпрегнали биволите от три каруци и бяха подредили колите в триъгълник, откъдето удържаха атаките на Мартланд Редбиърд и още десетина воини от Варден. Четирима от войниците мушкаха с копия между каруците, докато петият пускаше стрели по противниците им, принуждавайки ги да отстъпват зад най-близкото прикритие. Стрелецът вече бе ранил неколцина от бунтовниците и някои от тях бяха паднали от конете си, докато други бяха останали по седлата достатъчно дълго, за да се измъкнат от обсега му.

Роран се намръщи. Не можеха да си позволят да се мотаят на открито, при това върху един от централните пътища на Империята, докато укрепените войници ги премахваха един по един. Времето не беше на тяхна страна.

Всички противници гледаха на запад — посоката, от която Варден бяха атакували. Ако се изключи Роран, никой от бунтовниците не бе преминал от другата страна на кервана. Така че слугите на Галбаторикс не знаеха, че той идва от изток.

В ума му се зароди план. При всякакви други обстоятелства би го отхвърлил като нелеп и непрактичен, но точно сега го прие като единствения начин да разреши проблема без допълнително забавяне. Не си направи труда да обмисли опасността за самия него — страхът от смъртта или евентуално нараняване го бе напуснал в мига, в който бе започнало нападението им.

Той пришпори Снежноплам в пълен галоп. Положи лявата си ръка върху предната част на седлото, почти извади ботушите си от стремената и стегна мускули в готовност. Когато жребецът му се намираше на петдесет крачки от триъгълника, младият мъж се подпря на лявата си ръка, изхвърли се нагоре, стъпи на седлото и застана приклекнал на гърба на коня. Нужни му бяха цялото му умение и концентрация, за да запази равновесие. Както бе очаквал, Снежноплам забави ход и започна да завива встрани от струпаните каруци, когато те се озоваха пред него.

Роран пусна юздите точно когато жребецът зави и скочи от гърба му над насочената на изток каруца. Стомахът му се стегна. Мерна вдигнатото лице на стрелеца, чиито очи се бяха ококорили от изненада, а после се стовари върху войника и двамата паднаха на земята. Роран се озова отгоре и тялото под него омекоти удара. Той се изправи на колене, вдигна щита си и нанесе удар с ръба му между шлема и туниката на мъжа, счупвайки врата му. После бързо скочи на крака.

Другите четирима войници реагираха бавно. Онзи отляво на Роран направи грешката да се опита да издърпа копието си в триъгълника на каруците, но в бързината заклещи върха му между задницата на едната и предното колело на другата и копието се счупи в ръцете му. Роран скочи към него. Войникът се помъчи да отстъпи, ала каруците препречиха пътя му. Младият бунтовник замахна с чука отдолу нагоре и уцели мъжа в брадичката.

Вторият войник беше по-умен. Той пусна копието си и посегна към меча на колана си, но успя да го извади само наполовина от ножницата, преди Роран да смаже гръдния му кош.

Дотогава третият и четвъртият вече се бяха окопитили. Те се спуснаха към него с извадени мечове и изкривени от омраза лица. Роран направи опит да отстъпи встрани, но раненият му крак поддаде и той се спъна, падайки на едно коляно. По-близкият войник замахна надолу. Роран отби удара с щита си, хвърли се напред и смаза стъпалото на мъжа с чука си. Войникът изруга и падна на земята. Роран стовари оръжието си върху лицето му, преобърна се по гръб, знаейки, че последният враг е точно зад него.

И застина с разперени ръце и крака.

Войникът стоеше над него с насочен надолу меч, чието блестящо острие се намираше на сантиметри от гърлото на Роран. „Значи това е краят“ — помисли си той.

Тогава една дебела ръка стисна гърлото на войника и го дръпна рязко назад. Той нададе задавен вик, когато от средата на гърдите му се показа острие, сподирено от ален фонтан. Мъжът се свлече в безжизнена купчина, а на негово място застана Мартланд Редбиърд. Херцогът дишаше тежко. Брадата и гърдите му бяха изцапани с кръв.

Капитанът заби меч в пръстта, облегна се на дръжката и огледа клането насред триъгълника от каруци. После кимна.

— Мисля, че ставаш.

Роран седеше в задния край на една каруца, стиснал зъби, докато Карн режеше остатъците от ботуша му. Мъчейки се да не обръща внимание на острата болка в крака си, той се загледа към лешоядите, които кръжаха в небето, и насочи мислите си към спомени за дома в долината Паланкар.

Той простена, когато Карн бръкна надълбоко в раната.

— Извинявай — каза войникът. — Трябва да я прегледам.

Роран продължи да гледа лешоядите, без да отговаря. След минута Карн промърмори няколко думи на древния език и няколко секунди по-късно болката започна да намалява, докато не стана съвсем тъпа. Роран погледна надолу и видя, че разрезът на крака му се е затворил.

От усилието да излекува раната му и тези на двама други мъже преди него лицето на Карн бе посивяло и той трепереше от изтощение; Магьосникът се свлече до каруцата и притисна с ръце корема си, явно измъчван от позиви за повръщане.

— Зле ли ти е? — попита Роран.

Карн сви едва забележимо рамене.

— Просто ми трябва малко време да се оправя… Биволът беше издрал големия ти пищял. Поправих костта, но нямах сили да излекувам изцяло раната. Заших я, така че няма да кърви или да те боли прекалено много, но все пак ще боли. Кракът ти няма да издържа на натоварване, докато раната не заздравее сама.

— А колко време ще е нужно за това?

— Седмица, може би две.

Роран обу каквото бе останало от ботуша му.

— Ерагон ми направи защитни заклинания, които да ме пазят от нараняване. Днес те на няколко пъти ми спасиха живота. Защо не ме защитиха обаче от рога на бивола?

— Не зная, Роран — отвърна Карн с въздишка. — Никой не може да се подготви за всяка възможност. Това е една от причините магията да е толкова опасна. Ако пропуснеш дори един дребен детайл от някое заклинание, то може чисто и просто да те отслаби или по-лошо — да направи нещо ужасно, което изобщо не си възнамерявал да постигнеш. Случва се и на най-добрите магьосници. Сигурно в защитите на братовчед ти има недостатък — неправилно използвана дума или зле формулиран израз — и това е позволило на бивола да те промуши.

Роран слезе от каруцата и закуцука към началото на кервана, като по пътя правеше равносметка на битката. Петима от Варден, в това число и той, бяха ранени по време на боя, а двама други бяха загинали: мъж, когото той изобщо не познаваше, и Ферт, с когото бе разговарял на няколко пъти. От войниците и мъжете, каращи каруците, никой не бе оцелял.

Роран се спря до първите двама войници, които бе убил, и се загледа в труповете. В устата му загорча и стомахът му се сви от отвращение. „Ето, отново погубих хора… даже не зная колко души станаха“. Той осъзна, че в умопомрачителния вихър на битката в Пламтящите равнини бе загубил бройката на сразените от него врагове. Това, че бе отнел живота на толкова много хора, а не можеше да си спомни броя им, го разтревожи. „Нима трябва да покрия цяла равнина с трупове, за да си върна онова, което Империята ми отне? — После му мина още по-тревожна мисъл. — И ако го направя, как ще се върна в долината Паланкар и ще живея в мир със себе си, когато душата ми ще е омърсена от кръвта на стотици?“

Роран затвори очи и съзнателно отпусна всичките си мускули, в опит да се успокои. „Убивам в името на любимите си хора. Убивам заради Катрина и Ерагон, и всички от Карвахол, заради Варден и земята ни. В името на обичта си ще прекося океан от кръв, дори това да ме унищожи“.

— Никога досега не съм виждал такова нещо, Стронгхамър — каза Улхарт. Роран отвори очи и се озова лице в лице с ветерана, застанал пред него, държейки юздата на Снежноплам. — Никой друг не е толкова луд, че да опита такъв номер — да скочи над каруците — или поне никой, който да е оцелял, че да разкаже. Пази се обаче. Не може така да скачаш от коне и да се хвърляш сам срещу петима мъже, и да очакваш да видиш следващото лято, нали? Бъди малко по-предпазлив, ако си умен.

— Ще го имам предвид — отвърна му Роран, докато поемаше юздата от него.

В минутите, докато той се бе справил с последния войник, здравите воини бяха обходили всички каруци, за да срежат покривалата на товарите и да докладват съдържанието им на Мартланд, който записваше какво са открили, за да може Насуада да проучи информацията и може би от нея да добие някаква представа за плановете на Галбаторикс. Роран гледаше мъжете, които разглеждаха последните няколко каруци, натоварени с чували пшеница и купчини униформи. Когато приключиха това, те заклаха оцелелите биволи и пътят подгизна от кръв. Убийството на животните го разтревожи, но той разбираше колко е важно да не ги оставят на Империята и ако му бяха наредили, сам щеше да хване ножа. Искаше му се да можеха да откарат животните при Варден, ала те бяха твърде бавни и трудно подвижни. С бързия си бяг обаче конете на войниците можеха да помогнат на бунтовниците, докато те бягаха от вражеска територия, така че уловиха колкото можаха и ги завързаха зад собствените си жребци.

Тогава един от мъжете извади напоена със смола факла от дисагите си и след няколко секунди работа с огнивото и кремъка я запали. После мина с коня си по протежение на кервана, допирайки факлата към всяка каруца, и накрая я хвърли в последната кола.

— По седлата! — извика Мартланд.

Кракът на Роран го заболя, докато се мяташе на гърба на Снежноплам. Той пришпори жребеца и се изравни с Карн, докато оцелелите бунтовници се качиха на конете си и се наредиха в колона по двама зад херцога. Жребците сумтяха и удряха земята с копита, нетърпеливи да се отдалечат от огъня.

Мартланд потегли напред с бърз ход и останалата част от отряда го последва, оставяйки зад гърба си редицата горящи каруци, светещи като мъниста по огърлицата на самотния път.

Каменната гора

Тълпата надаваше възгласи.

Ерагон седеше на една от дървените пейки, които джуджетата бяха поставили край основата на външното укрепление на Бреган Холд. Крепостта бе разположена на заобленото било на връх Тардюр, на почти хиляда и шестстотин метра над дъното на потъналата в мъгла долина, и от нея се виждаше на огромно разстояние във всички посоки или поне докато назъбените планини не скриеха от поглед гледката. Също като Тронхайм и другите джуджешки градове, които Ерагон бе посещавал, Бреган Холд беше изграден изцяло от добит в джуджешките мини камък. В този случай — червен гранит, който придаваше усещането за топлина в стаите и коридорите. Самата крепост представляваше масивна и здрава постройка, висока колкото пететажна къща, и завършваше с открита камбанария, над която бе поставена стъклена капка, голяма колкото две джуджета, задържана от четири гранитни скоби, събрани в заострена арка. Капката, както Орик бе обяснил на Ездача, представляваше по-голяма версия на джуджешките лишени от пламък фенери и при важни случаи и критични моменти можеше да се използва, за да озари цялата долина със златиста светлина. Джуджетата я наричаха Аз Синдризнарвел — Кристала на Синдри. Около стените на крепостта бяха скупчени множество по-малки сгради, където живееха слугите и воините на Дургримст Ингетум, както и други постройки, като конюшни и ковачници, и една църква, посветена на Морготал — джуджешкия бог на огъня и покровител на ковачите. Сред обширните поляни в гората под високите гладки стени на Бреган Холд бяха пръснати десетки ферми и от комините на каменните къщи се издигаха струйки дим.

Орик показа и разказа всичко това на Ерагон, след като трите джуджешки деца го бяха довели в двора на Бреган Холд, крещейки „Аргетлам!“, така че всички наоколо да чуят. Орик посрещна Ездача като брат, а после го отведе до баните и когато младежът се изкъпа, се погрижи да получи тъмнолилава роба и тънка златна диадема.

След това джуджето изненада Ерагон, като го представи на Хведра — светлоока жена с румени бузи и дълга коса, — обявявайки гордо, че са се оженили само преди два дни. Докато младежът изразяваше удивлението и поздравленията си, Орик пристъпи от крак на крак, а после отвърна:

— Мъчно ми беше, че не можа да присъстваш на церемонията, Ерагон. Накарах един от заклинателите ни да се свърже с Насуада и я попитах дали ще предаде поканата ми на теб и Сапфира, ала тя отказа да ти каже; боеше се, че предложението може да те разсее от належащите ти задачи. Не мога да я виня, но ми се искаше войната да ти беше позволила да дойдеш на сватбата ни, а на нас — на тази на братовчед ти, тъй като сега сме сродени — по закон, ако не по кръв.

С тежък акцент Хведра добави:

— Моля те, смятай ме за своя роднина, Сенкоубиецо. Доколкото ми е по силите, ти ще бъдеш приеман като част от семейството в Бреган Холд и можеш да поискаш убежище от нас винаги, когато имаш нужда, дори самият Галбаторикс да те преследва.

Ездача се поклони, трогнат от предложението.

— Много любезно от твоя страна. — После попита: — Ако не ви се стори нахално, защо двамата с Орик решихте да се ожените сега?

— Планирахме да се съберем напролет, но…

— … но — продължи Орик с привичната си рязкост — ургалите нападнаха Фардън Дур, а после Хротгар ме изпрати на пътешествие с теб до Елесмера. Когато се върнах тук и семействата от клана ме приеха за техния нов гримстборит, решихме, че моментът е идеален да доведем докрай годежа си и да станем съпруг и съпруга. И двамата може да не преживеем зимата, така че защо да се бавим?

— Значи наистина си станал вожд на клана? — попита Ерагон.

— Аха. Изборът на новия водач на Дургримст Ингетум беше доста оспорван — занимавахме се с това почти цяла седмица, — но накрая повечето семейства приеха, че аз трябва да последвам пътя на Хротгар и да наследя поста му, тъй като бях единственият му посочен от него наследник.

Сега Ерагон седеше до Орик и Хведра и поглъщаше хляба и овнешкото, които джуджетата му бяха донесли, докато гледаше съревнованието, разиграващо се срещу пейките. Домакинът му обясни, че е традиция едно джуджешко семейство, ако разполага с нужното злато, да устройва игри за забавление на сватбените си гости. Семейството на Хротгар беше толкова богато, че настоящите игри продължаваха вече трети ден и се очакваше да приключат след четири дни. Те включваха най-различни съревнования: борба, стрелба с лък, майсторство с меча, мерене на сила и настоящето — Гастгар.

От противоположните страни на една поляна две джуджета яздеха едно срещу друго върху бели Фелдуност. Рогатите планински кози подскачаха по тревата и всеки скок бе дълъг над седемдесет стъпки. Джуджето отдясно държеше в лявата си ръка малък щит, но не носеше оръжия. Онова отляво нямаше щит, но в дясната си ръка стискаше копие и бе готово да го хвърли.

Ерагон затаи дъх, докато разстоянието между двата Фелдуност се скъсяваше. Когато се намираха на по-малко от девет метра едно от друго, джуджето с копието запрати оръжието си към противника си. Другото джудже не се прикри с щита си, а вместо това протегна ръка и с изумителна ловкост сграбчи летящото копие за дръжката. После го завъртя над главата си. Тълпата, струпана около поляната, нададе див възглас, в който се включи и Ерагон, докато ръкопляскаше енергично.

— Това беше много майсторско! — възкликна Орик.

Той се засмя и пресуши халбата си с медовина. Излъсканата му ризница блестеше на светлината на ранната вечер. Носеше шлем, украсен със злато, сребро и рубини, а на пръстите си имаше пет големи пръстена. На кръста му висеше неизменната брадва. Хведра бе облечена дори по-богато. Разкошната й рокля бе украсена с фино избродирани панделки, на шията си носеше гердан от няколко реда перли и усукани златни нишки, а косата й поддържаше гребен от слонова кост с изумруд, голям колкото палеца на Ерагон.

Една редица джуджета се изправи и наду извити рогове, чиито медни звуци проехтяха над планините. После един мъж с огромен гръден кош пристъпи напред и обяви на джуджешки победителя от последното състезание, както и имената на следващата двойка, която щеше да премери сили в Гастгар.

Когато церемониалмайсторът приключи с речта си, младият Ездач се наведе и попита:

— Ще ни придружиш ли до Фардън Дур, Хведра?

Тя поклати отрицателно глава и се усмихна широко.

— Не мога. Трябва да остана тук и да се грижа за делата на Ингетум, докато Орик го няма, за да не се върне и да открие, че воините ни гладуват, а златото ни се е стопило.

Орик се изкикоти и вдигна халбата си към един от слугите, които стояха на няколко крачки разстояние. Докато прислужникът пълнеше чашата с медовина, новият вожд на Ингетум каза с очевидна гордост:

— Хведра не се хвали напразно. Тя не е само моя жена, тя е и… Ах, вие нямате такава дума. Тя е гримсткарвлорс на Дургримст Ингетум. Гримсткарвлорс означава… пазител на къщата, уредник на дома. Негов дълг е да се погрижи семействата в клана да плащат дължимото на Бреган Холд, стадата ни да бъдат водени до подходящите пасища в подходящото време, запасите ни от храна да не намалеят твърде много, жените на Ингетум да тъкат достатъчно платове, воините ни да са добре екипирани, ковачите ни винаги да имат достатъчно руда, за да коват желязо… Накратко той трябва да се грижи кланът да функционира добре, за да просперира. Има поговорка сред моя народ: добрият гримсткарвлорс може да създаде клана…

— А лошият гримсткарвлорс може да го унищожи — допълни Хведра.

Орик се усмихна и стисна дланта й в своята.

— А Хведра е най-добрата сред всички гримсткарвлорс. Това не е наследствена титла. Трябва да докажеш, че си достоен за поста, ако искаш да го получиш. Рядкост е за съпругата на гримстборит да бъде и гримсткарвлорс. Така че имам голям късмет. — Двамата склониха глави един към друг и потъркаха носове. Ерагон отмести поглед. Почувства се самотен и отхвърлен. Орик се отпусна назад, отпи от медовината си и продължи: — Имало е много известни гримсткарвлорс в историята ни. Често се казва, че единственото, в което вождовете на клановете са добри, е да си обявяват война един на друг, и че гримсткарвлорс предпочитат да си прекарваме времето, като се караме помежду си, за да нямаме възможност да пречим на делата на клана.

— О, стига, Скилфз Делва — скастри го шеговито Хведра. — Знаеш, че това не е истина. Или поне между нас няма да бъде.

— Ммм. — Орик докосна чело в това на Хведра. После отново потриха носове.

Ерагон върна вниманието си към тълпата долу, когато тя избухна в спонтанно освиркване и подигравки. Видя, че едно от джуджетата, съревноваващи се в Гастгар, е изгубило кураж и в последния момент е отдръпнало своята Фелдуност настрана, а сега се опитваше да избяга от противника си. Джуджето с копието го гони в продължение на две обиколки на поляната. Когато се приближи достатъчно, то се изправи на стремената и хвърли копието, уцелвайки страхливеца в лявото рамо. Джуджето падна от козата с вик и остана да лежи на тревата, стиснало острието, забито в плътта му. Един лечител се затича към него. След няколко секунди всички обърнаха гръб на гледката.

Горната устна на Орик се изви в отвращение.

— Ба! Много години ще минат, преди семейството му да успее да отмие срама от безчестието на сина си. Съжалявам, че трябваше да видиш това долно деяние, Ерагон.

— Никога не е приятно да виждаш как някой се посрамва.

Тримата останаха да седят мълчаливо по време на следващите две състезания, а после джуджето стресна Ездача, сграбчвайки го за рамото с въпроса:

— Искаш ли да видиш каменна гора, Ерагон?

— Такова нещо не съществува, освен ако не е издялано.

Орик поклати глава с блеснали очи.

— Не е издялано и съществува. Така че питам отново, искаш ли да видиш каменна гора?

— Ако не се шегуваш… да, бих искал.

— Радвам се, че прие. Не се шегувам и ти обещавам, че утре двамата ще бродим сред дървета от гранит. Това е едно от чудесата на планините Беор. Всеки, който гостува на Дургримст Ингетум, трябва да има възможността да го посети.

На следващата сутрин Ерагон стана от твърде малкото си легло в каменната стая с нисък таван и дребни мебели, изми си лицето в легена със студена вода и по навик потърси с ума си Сапфира. Усети само мислите на джуджетата и животните около крепостта. Изведнъж изгуби равновесие и се подпря на легена, обхванат от чувство за изолация. Остана в тази поза, неспособен да се движи или да мисли, докато пред очите му не падна червена пелена и не заплуваха блестящи петънца. Накрая издиша със стон и отново пое дълбоко дъх.

„И по време на пътуването от Хелгринд ми липсваше — помисли си, — но поне знаех, че се връщам при нея възможно най-бързо. Сега се движа в обратна посока и не зная кога ще се съберем пак“.

Той разтърси глава, облече се и тръгна през лъкатушните коридори на Бреган Холд, кланяйки се на джуджетата, които подминаваше, докато те на свой ред го поздравяваха енергично с „Аргетлам!“

Откри Орик и дванадесет други джуджета в двора на крепостта да оседлават няколко набити понита, чийто дъх излизаше на бели облачета в студения въздух. Ерагон се чувстваше като гигант, докато ниските мускулести мъже се движеха около него.

Орик вдигна ръка за поздрав.

— Имаме магаре в конюшните, ако искаш да яздиш.

— Не, благодаря, ще вървя пеша, ако нямаш нищо против.

Доведеният му брат сви рамене.

— Както желаеш.

Когато бяха готови да потеглят, Хведра се спусна по широките каменни стъпала пред входа на главната сграда на Бреган Холд, а полите на роклята й се влачеха след нея. Тя подаде на Орик един рог от слонова кост със златна филигранна украса в двата края и каза:

— Това принадлежеше на баща ми, когато яздеше с гримстборит Алдхрим. Давам ти го, за да си спомняш за мен през следващите дни.

После жената продължи на джуджешки толкова тихо, че Ездача не можеше да я чуе, а след това двамата с Орик допряха чела. Накрая вождът се изпъна на седлото, долепи рога до устните си и го наду. Проехтя дълбок и плътен звук, който се усили, докато накрая въздухът в двора сякаш затрептя като въже под напора на вятъра. Два черни гарвана излетяха от кулата с грак. Звукът накара кръвта на Ерагон да закипи. Той се размърда на мястото си. Изгаряше от нетърпение да тръгнат.

Орик вдигна рога над главата си и с последен поглед към Хведра пришпори понито си напред, за да излезе през главните порти на Бреган Холд, откъдето пое на изток, към началото на долината. Ездача и другите дванадесет джуджета го следваха плътно.

В продължение на три часа те следваха добре отъпканата пътека по склона на връх Тардюр, издигайки се все по-нависоко над долината. Джуджетата караха понитата да се движат колкото се може по-бързо, без да ги нараняват, ала ходът им пак бе едва частица от скоростта, която Ерагон можеше да развие, ако тичаше сам. Въпреки че се изнервяше от бавността, той не се оплака, защото осъзнаваше, че неизбежно ще му се наложи да пътува по-бавно с всеки, който не беше елф или Кул.

Ездача потрепери и се загърна по-плътно с наметалото си. Слънцето още не се бе появило над планините Беор и влажен хлад изпълваше долината, въпреки че до обяд оставаха едва няколко часа.

След това те излязоха на равна гранитна тераса, широка над хиляда стъпки, която граничеше отдясно с отвесна скала, оформена от природно образувани осмоъгълни стълбове. Завеси от мъгла скриваха далечния край на каменното поле.

Орик вдигна ръка и каза:

— Виж Аз Кнурлдратн.

Ерагон се намръщи. Колкото и да гледаше, не можеше да различи нищо интересно на голата земя.

— Не виждам каменна гора.

Орик слезе от понито си и подаде юздите на воина зад себе си.

— Ще повървиш ли с мен, Ерагон?

Заедно те тръгнаха към виещите се валма мъгла, а Ездача правеше малки стъпки, за да не избързва пред джуджето. Мъглата целуна лицето му с хлад и влага. Изпаренията станаха толкова гъсти, че скриха останалата част от долината и ги обгърнаха в безличен сив пейзаж, където дори горе и долу изглеждаха съвсем случайно подбрани посоки. Без да се притесни, Орик продължи с уверена крачка. Ерагон обаче се чувстваше дезориентиран и леко нестабилен, така че вървеше с ръка, вдигната пред себе си, за да не се блъсне в нещо, скрито в мъглата.

Орик спря на ръба на тясна пукнатина, която загрозяваше гранитната повърхност, на която стояха, и попита:

— Какво виждаш сега?

Младият Ездач примижа и се огледа напред-назад, но мъглата изглеждаше все така еднообразна. Отвори уста, за да каже това, но после забеляза лека неравност във валмата пара отдясно, леко преплитане на светлина и мрак, което запазваше формата си, докато мъглата се носеше край него. Тогава видя и други подобни места: странни, абстрактни форми, контрасти на светлина и тъмнина, които образуваха непознати за него предмети.

— Аз не… — започна да казва той, когато лек ветрец разроши косата му.

Под нежния полъх на този бриз мъглата изтъня и разпокъсаните сенки се превърнаха в стволове на огромни дървета с пепеляв цвят, голи и с начупени клони. Двамата с Орик бяха заобиколени от десетки такива дървета — бледи скелети на древна гора. Ерагон притисна длан до един дънер и усети, че кората му е студена и твърда като камък. Петна от светъл лишей покриваха повърхността на дървото. Косъмчетата по врата на Ездача настръхнаха. Въпреки че не се считаше за прекомерно суеверен, призрачната мъгла, неестествената приглушена светлина и появяването на самите дървета — мрачни, злокобни и неразбираеми — запали искрица страх у него.

Той облиза устни и попита:

— Как са се появили?

Орик сви рамене.

— Някои казват, че Гунтера ги е посадил тук, когато е създал Алагезия от нищото. Други твърдят, че ги е направил Хелцвог, защото камъкът е любимият му природен елемент, а нима богът на камъка не би искал каменни дървета за своята градина? А трети разправят, че това са били дървета като всички други, но огромна катастрофа преди еони ги е погребала под земята и в този период дървото се е превърнало в кал, а калта — в камък.

— Възможно ли е това?

— Само боговете знаят със сигурност. Кой освен тях би могъл да се надява да разбере причините и делата на света? — Орик се раздвижи. — Прадедите ни открили първите дървета, докато копаели гранит тук преди повече от хиляда години. Тогавашният гримстборит на Дургримст Ингетум Хвалмар Лакхенд[6] преустановил рудодобива и вместо това накарал каменоделците си да изчистят дърветата от заобикалящия ги камък. Когато разкрили почти петдесет дънера, Хвалмар осъзнал, че в Тардюр може да има стотици, ако не и хиляди каменни дървета, така че наредил на подчинените си да изоставят проекта. Това място обаче е впримчило въображението на расата ни и оттогава насам кнурлан от всеки клан пътуват дотук и се трудят да разкрият още дървета от прегръдката на гранита. Има дори такива, които са посветили целия си живот на това начинание. Също така е традиционно да се изпращат проблемни деца тук, за да извадят едно или две дървета, надзиравани от майстор каменоделец.

— Това изглежда доста скучно.

— Дава им време да се разкаят за грешките си. — Орик поглади сплетената си брада. — Аз самият прекарах няколко месеца тук, когато бях необуздан младеж на тридесет и четири лета.

— И разкая ли се за грешките си?

— Ами, не. Беше твърде… скучно. След всичките тези седмици бях освободил само един клон от гранита, така че избягах и се събрах с група Вреншргн…

— Джуджета от клана Вреншргн?

— Да, кнурлан от клана Вреншргн, Вълците на войната, Войнствените вълци, както и да го казвате на вашия език. Та събрах се с тях, напих се с ейл и докато ловуваха Награ, реших, че и аз трябва да убия глиган и да го отнеса на Хротгар, за да умилостивя гнева му. Не беше най-мъдрата ми постъпка. Дори най-опитните воини се боят да ловуват Награ, а аз все още бях повече момче, отколкото мъж. Щом изтрезнях, се наругах за глупостта, ала се бях заклел, че ще го сторя, така че нямах друг избор, освен да изпълня клетвата си.

Когато Орик замълча, Ерагон попита:

— И какво стана?

— О, убих глигана с помощта на Вреншргн, но той ме прониза в рамото и ме хвърли в клоните на едно близко дърво. Другите кнурлан трябваше да носят и двама ни — Награ и мен — обратно до Бреган Холд. Глиганът достави удоволствие на Хротгар, а аз… е, въпреки грижите на най-добрите ни лечители, ми се наложи да прекарам следващия месец в леглото, което Хротгар обяви за достатъчно наказание, задето съм се възпротивил на заповедите му.

Ездача погледа джуджето известно време.

— Той ти липсва.

Орик застана неподвижен за момент, с наведена към гърдите брадичка. Той вдигна брадвата си и удари гранита с края на дръжката. Сред дърветата се разнесе остро тракане.

— Минаха почти два века, откакто последната дургримстврен — последната кланова война — разедини нацията ни, Ерагон. Но в името на черната брада на Морготал сега сме на прага на нова.

— Точно сега? — възкликна Ездача, ужасѐн. — Толкова ли е зле положението?

Орик се намръщи.

— По-зле е. Напрежението между клановете е по-голямо, отколкото е било когато и да е в спомените на живите. Смъртта на Хротгар и нахлуването на Насуада в Империята само разпалиха страстите, разбудиха стари вражди и дадоха сила на онези, които вярват, че е лудост да се съюзяваме с Варден.

— Как могат да вярват в това, когато Галбаторикс нападна самия Тронхайм с ургалите?

— Защото са убедени, че е невъзможно кралят да бъде надвит, а този аргумент има голяма тежест сред моя народ — обясни Орик. — Можеш ли да ми кажеш искрено, Ерагон, че ако Галбаторикс се изправи в този миг срещу теб и Сапфира, двамата можете да го победите?

Гърлото на младежа се сви.

— Не.

— И аз така си мислех. Онези, които са против Варден, са станали слепи за заплахата на краля. Те твърдят, че ако не бяхме приютили бунтовниците, ако не бяхме приели теб и Сапфира, той нямало да има причина да воюва с нас. Казват, че ако просто стоим скрити в пещерите и тунелите си, няма защо да се боим от него. Не осъзнават, че жаждата за власт на Галбаторикс е неутолима и че той няма да спре, докато цяла Алагезия не бъде в краката му. — Джуджето поклати глава и мускулите на предмишниците му се стегнаха, когато стисна острието на брадвата между дебелите си пръсти. — Няма да допусна расата ни да се крие в тунелите като подплашени зайци, докато вълкът навън не прокопае път, за да ни изяде до един. Трябва да продължим да се бием, с надеждата някак да намерим начин да убием Галбаторикс. А няма да допусна и да влезем в кланова война. При подобни обстоятелства друг дургримстврен може да унищожи цивилизацията ни, а вероятно заедно с нея ще обрече и Варден. — Орик стисна челюсти и се обърна към Ерагон. — Заради доброто на моя народ възнамерявам да се опитам да взема трона. Дургримст Гедтрал, Ледвону и Награ вече се заклеха да ме подкрепят. Има обаче мнозина, които стоят между мен и короната; няма да е лесно да събера достатъчно гласове, за да стана крал. Трябва да зная, Ерагон, ще ме подкрепиш ли?

Ездача скръсти ръце пред гърдите си и започна да обикаля между две дървета.

— Ако го направя, подкрепата ми може да обърне другите кланове срещу теб. Не само ще искаш народът ти да се съюзи с Варден, но и да приемат Драконов ездач в редиците си, което никога преди не са правили и се съмнявам да поискат да го сторят и сега.

— Така е, може и да обърне някои срещу ми — съгласи се джуджето. — Но пък може би ще ми даде гласовете на други. Нека аз преценя това. Единственото, което искам да зная, е ще ме подкрепиш ли?… Ерагон, защо се колебаеш?

Младежът се загледа в един набръчкан корен, който се издигаше от гранита до краката му, избягвайки погледа на приятеля си.

— Ти се тревожиш за доброто на народа си, както е редно. Моите тревоги обаче са по-големи — те обхващат доброто на Варден, елфите и всички други, които се опълчват на Галбаторикс. Ако… ако няма вероятност ти да спечелиш короната, а има друг вожд, който има шанс и също симпатизира на Варден…

— Никой не би симпатизирал на Варден в качеството си на гримстборит повече от мен!

— Не се съмнявам в приятелството ти — възрази Ерагон. — Но ако това, което описах, се случи и моята подкрепа би подсигурила трона за такъв вожд за доброто на твоя народ и това на цяла Алагезия, не трябва ли да подкрепя джуджето, което има по-голям шанс да спечели?

С мъртвешки тих глас Орик отвърна:

— Ти се закле с кръвна клетва върху Кнурлниен, Ерагон. Според всички закони на нашето кралство ти си член на Дургримст Ингетум, независимо колко несъгласни може да са други с това. Онова, което Хротгар направи, когато те осинови, няма прецедент в цялата ни история и не може да бъде отменено, освен ако в качеството си на гримстборит аз не те прогоня от клана. Ако се обърнеш срещу мен, Ерагон, ще ме посрамиш пред целия ни народ и никой повече няма да вярва на водачеството ми. Нещо повече, ще докажеш на зложелателите си, че наистина не можем да имаме доверие на Драконовите ездачи. Членовете на кланове не се предават един друг заради други кланове, Ерагон. Никой не го прави, освен ако не иска да се събуди някоя нощ с кинжал в гърлото.

— Заплашваш ли ме? — попита Ездача също толкова тихо.

Орик изруга и отново удари гранита с брадвата си.

— Не! Никога не бих вдигнал ръка срещу теб, Ерагон! Ти си ми доведен брат и си единственият Ездач, свободен от влиянието на Галбаторикс, и проклет да съм, ако не започнах да те харесвам по време на пътешествията ни заедно. Но въпреки че аз не бих те наранил, това не значи, че останалата част от Ингетум ще бъде толкова всеопрощаваща. Не го казвам като заплаха, просто изразявам факт. Трябва да разбереш това, Ерагон. Ако кланът чуе, че си дал подкрепата си другиму, може да не мога да ги удържа. Въпреки че си наш гост и законите на гостоприемството те пазят, ако заговориш против Ингетум, кланът ще сметне, че си го предал, а обичаят ни не позволява да търпим предатели в редиците ни. Разбираш ли ме?

— Какво очакваш от мен? — извика младежът. Той разпери ръце и започна да крачи напред-назад пред Орик. — Заклел съм се и на Насуада и това са заповедите, които тя ми даде.

— Също така си се заклел на Дургримст Ингетум! — изрева джуджето.

Ерагон се спря и се загледа в Орик.

— Нима искаш да обрека цяла Алагезия, за да можеш ти да запазиш статута си сред клановете?

— Не ме обиждай!

— Тогава не искай невъзможното от мен! Ще те подкрепя, ако има вероятност да се възкачиш на трона, а ако няма, ще подкрепя друг. Тревожиш се за Дургримст Ингетум и за цялата си раса, докато моят дълг е да се тревожа за нея и за цяла Алагезия. — Ездача се облегна на един студен ствол. — А не мога да си позволя да обидя теб или твоя — тоест нашия — клан или другите джуджета.

Орик отвърна с по-мек тон:

— Има и друг начин, Ерагон. За теб ще бъде по-труден, но ще разреши проблема.

— О? И какво е това чудодейно решение?

Джуджето затъкна брадвата в колана си и отиде до младежа, а после го сграбчи за предмишниците и се взря в него изпод рунтавите си вежди.

— Ще постъпя правилно, повярвай ми, Ерагон Сенкоубиецо. Дай ми верността, която би ми засвидетелствал, ако наистина беше роден в Дургримст Ингетум. Моите поданици никога не биха посмели да говорят срещу собствения си гримстборит в полза на друг клан. Ако един гримстборит удари камъка погрешно, това е само негова отговорност, но не означава, че не виждам тревогите ти. — Той погледна надолу за момент, после продължи: — Ако не мога да стана крал, повярвай ми, няма да съм толкова заслепен от перспективата за властта, че да не разпозная кога съм се провалил. Ако това стане — не че вярвам, че ще се случи, — ще предложа подкрепата си на някой от другите кандидати по своя воля, защото не по-малко от теб искам да видя на трона гримстборит, който е враждебен към Варден. И ако подкрепя някой друг, статусът и престижът, които ще дам в служба на този вожд, по същество ще включват и твоята подкрепа, тъй като ти си Ингетум. Ще ми се довериш ли, Ерагон? Ще ме приемеш ли за свой гримстборит като другите ми поданици?

Ездача изстена и облегна глава на грубото дърво, загледан в извитите, бели като кост клони, обвити от мъглата. Доверие. От всичко, което джуджето можеше да поиска от него, това бе най-трудното за даване. Младежът харесваше Орик, ала да се подчини на властта му, когато толкова много беше заложено на карта, означаваше да се откаже от още по-голяма част от свободата си, а тази перспектива го отвращаваше. Освен това заедно с нея щеше да отстъпи и част от отговорността си към съдбата на Алагезия. Ерагон се чувстваше така, сякаш е стъпил на ръба на пропаст, а Орик се опитва да го убеди, че само на няколко крачки по-надолу има тераса. Ала младежът не можеше да се насили да се пусне от страх да не полети към смъртта си.

Затова той каза:

— Няма да ти бъда безмозъчен слуга, на когото да заповядваш. Когато става дума за делата на Дургримст Ингетум, ще те слушам, но във всичко друго няма да имаш власт над мен.

Орик кимна със сериозно изражение.

— Не се безпокоя за мисиите, на които Насуада може да те изпрати, нито кого ще убиеш, докато се бориш с Империята. Не, онова, което не ми дава покой нощем, когато трябва да спя сладко като Арген в пещерата си, е представата ми как ще се опиташ да повлияеш на гласуването на срещата на клановете. Зная, че намеренията ти са благородни, но ти не познаваш нашата политика, независимо колко добре те е обучила Насуада. Това е от моята компетентност, Ерагон. Нека се справя с нея по начина, който намирам за най-подходящ. Хротгар ме обучава за това през целия ми живот.

Ерагон въздъхна и с усещането за отстъпление каза:

— Добре. Ще сторя онова, което смяташ най-добро за възкачването си на трона, гримстборит Орик.

На лицето на джуджето разцъфна широка усмивка. Той стисна ръцете на Ездача, а после го пусна с думите:

— Ах, благодаря ти. Не знаеш колко много означава това за мен. Ти извърши много добро дело и аз няма да го забравя, дори ако доживея до двестагодишна възраст и брадата ми стане толкова дълга, че се влачи в калта.

Въпреки мрачното си настроение, Ерагон се изкикоти.

— Е, надявам се, че няма да стане толкова дълга. Ще се спъваш постоянно!

— Може би така ще стане — каза Орик, засмян. — Освен това мисля, че Хведра ще започне да я подрязва, щом ми стигне до коленете. Тази жена има много конкретно мнение за подходящата дължина на една брада.

Джуджето тръгна пред него, за да го изведе от каменната гора сред безцветната мъгла, която се вихреше около вкаменените дънери. Събраха се отново с дванадесетте воини на Орик, а после започнаха да се спускат по склона на връх Тардюр. На дъното на долината продължиха по права линия до другия й край и там джуджетата отведоха Ерагон до един тунел, скрит толкова хитро в скалната стена, че той никога не би открил входа сам.

Ездача изостави със съжаление бледата слънчева светлина и свежия планински въздух и навлезе в мрака на тунела. Проходът бе висок два и половина метра и широк около метър и осемдесет — доста нисък за Ерагон — и като всички джуджешки тунели, през които бе минавал, беше прав като стрела, докъдето му стигаше погледът. Озърна се през рамо точно навреме, за да види как джуджето Фар затваря закачената на панти гранитна плоча, която служеше за врата на тунела. Групата потъна в подземния мрак. Миг по-късно четиринадесет светещи кълба с различни цветове се появиха в тъмнината, когато джуджетата извадиха лишените от пламък фенери от дисагите си. Орик подаде един на Ездача.

После те потеглиха напред в недрата на планината и копитата на понитата изпълниха тунела с тропащо ехо, което сякаш крещеше срещу тях като гневен призрак. Ерагон се намръщи, защото знаеше, че ще слуша тази дандания по целия път до Фардън Дур, тъй като именно там свършваше тунелът след много километри път. Той приведе рамене и стисна по-здраво каишите на раницата си, копнеейки тайно да можеше да е на гърба на Сапфира и двамата да летят високо над земята.

Смеещите се мъртъвци

Роран приклекна и се взря през плетеницата от върбови клони.

На около двеста метра разстояние петдесет и трима войници и каруцари седяха около три отделни огъня и вечеряха, докато здрачът бързо се спускаше над земята. Мъжете бяха спрели за през нощта на широкия, покрит с трева, бряг на безименна река. Каруците, пълни с провизии за войските на Галбаторикс, бяха разположени в грубоват полукръг около огньовете. Десетки спънати биволи пасяха зад лагера и от време на време си разменяха по някое мучене. На двадесетина метра надолу по течението обаче меката земя се издигаше рязко нагоре, с което пречеше на всякаква атака или бягство в тази посока.

„Какво ли са си мислили?“ — зачуди се Роран. Беше разумно, когато си във враждебна територия, да лагеруваш в лесно за отбраняване място, което обикновено означаваше да намериш такава природна даденост, която да пази гърба ти. Обаче трябваше и да можеш да избягаш от него, ако ти устроят засада. В сегашния случай щеше да е фасулска работа за Роран и другите воини под командването на Мартланд да изскочат от гъсталака, където се криеха, и да притиснат войниците на Империята в тесния край на клина, оформен от реката и скалите, където щяха да ги избият с лекота. За него беше странно, че тренирани войници могат да направят подобна грешка. „Може би са от някой град — помисли той. — Или пък просто са неопитни. — Това го накара да се намръщи. — Но защо тогава ще им поверят толкова важна мисия?“

— Откри ли някакви капани? — Нямаше нужда да обръща глава, за да знае, че Карн е близо до него, както и Халмар, и други двама войници. Като се изключат четиримата мечоносци, които се бяха присъединили към отряда на Мартланд, за да заменят загиналите и тежко ранените при последната мисия, Роран се беше сражавал редом с всички мъже в отряда. Въпреки че не харесваше всеки един от тях, вярваше, че е достатъчно, за да им повери живота си, както знаеше, че му вярват и те. Това беше връзка, която надхвърляше възрастта или произхода. След първата си битка той се изненада колко близък се чувстваше с другарите си, както и колко топло се отнасяха те с него.

— Не и такива, които мога да усетя — промърмори Карн. — Но от друга страна…

— Може да са измислили нови заклинания, които да не си в състояние да засечеш, да, да. Има ли обаче магьосник сред тях?

— Не съм съвсем сигурен, но не, не мисля, че има.

Роран отмести няколко върбови клонки, за да види по-добре разположението на каруците.

— Това не ми харесва — промърмори той. — Предишният керван беше съпровождан от магьосник. Защо този не е?

— Ние сме по-малко, отколкото можеш да си представиш.

— Аха.

Роран почеса брадата си, все още разтревожен от очевидната липса на здрав разум у войниците. „Възможно ли е да провокират нападение? Не изглеждат готови за такова, но външният вид често лъже. Какъв ли капан са ни приготвили? На четиридесет километра околовръст няма никой друг, а Муртаг и Торн са били забелязани да летят северно от Фейнстер“.

— Прати сигнала — каза той. — Но предупреди Мартланд, че изборът им на място за лагер ме тревожи. Или са пълни идиоти, или имат някаква защита, която не можем да видим: магия или друго коварство на краля.

Последва тишина, после магьосникът отговори:

— Пратих го. Мартланд каза, че споделя тревогата ти, но освен ако не искаш да доприпкаш обратно при Насуада с подвита опашка, ще си пробваме късмета.

Роран изсумтя и обърна гръб на войниците. Направи знак с брадичка и другите мъже залазиха на ръце и колене с него към мястото, където бяха оставили конете си.

Той се изправи и яхна Снежноплам.

— Хей, спокойно, момче — прошепна той, галейки коня, когато животното отметна глава.

На слабата светлина гривата и кожата на жребеца блестяха като сребърни. Не за първи път на Роран му се прииска конят му да бе с някоя по-малко видима окраска, например кафява.

Той откачи щита си от седлото и пъхна лявата си ръка под каишките му, а после измъкна чука от колана си.

Преглътна на сухо, усещайки познатото стягане между раменете, и стисна по-здраво дръжката.

Когато и петимата бяха готови, Карн вдигна пръст и клепачите му се премрежиха, а устните му се размърдаха, сякаш си говореше сам. Наблизо пропя щурец.

Очите на магьосника се отвориха рязко.

— Запомнете, гледайте само в земята, докато очите ви привикнат, а дори и тогава не поглеждайте към небето.

После започна да припява на древния език неразбираеми думи, които трептяха от сила.

Роран прикри лицето си с щита си и погледна към седлото, когато бяла светлина, ярка като обедното слънце, озари пейзажа. Силният блясък извираше отнякъде над лагера. Той не се поддаде на изкушението да види откъде точно.

Роран извика, смуши Снежноплам и се приведе над врата на коня, когато животното скочи напред. От двете му страни Карн и другите воини направиха същото, размахвайки оръжия. Клоните шибаха раменете и главата му, а после Снежноплам излезе от дърветата и се спусна към лагера в пълен галоп.

Другите две групи конници също идваха с тътен към лагера, едната водена от Мартланд, а другата — от Улхарт.

Войниците и коларите извикаха изплашено и заслониха очи. Препъвайки се като слепи, те се опитаха да извадят оръжията си, докато същевременно се мъчеха да застанат така, че да отблъснат атаката.

Роран не направи опит да забави Снежноплам. Напротив, той пришпори жребеца, след което се изправи на стремената и се задържа с цялата сила на краката си, когато конят скочи над тясната пролука между две каруци. Зъбите му изтракаха, когато се приземиха. Пръстта, изхвърчала под копитата на Снежноплам, се изсипа в един от огньовете и навсякъде се разхвърчаха искри.

Останалата част от групата на Роран също прескочи каруците. Знаейки, че те ще се погрижат за войниците зад него, той се съсредоточи върху онези отпред. Насочвайки коня към един от войниците, младежът го удари с чука си и строши носа му, разплисквайки кръв по цялото му лице. С втория удар в главата го довърши, а после парира меча на друг войник.

По-надолу по извитата редица от каруци Мартланд, Улхарт и техните хора също нахлуха в лагера, приземявайки се сред тракане на копита и дрънчене на броня и оръжия. Един кон изцвили панически, когато го порази копието на войник на Галбаторикс.

Роран блокира меча на нападателя си за втори път, а после удари дясната му ръка, с което строши китката му и принуди мъжа да изпусне оръжието си. Без да се бави нито миг, му нанесе удар в гърдите, счупвайки гръдната му кост. С хриплив стон смъртно ранен войникът се свлече на земята.

Роран се извърна на седлото, търсейки следващия си противник. Мускулите му потрепваха от неистово въодушевление; всеки детайл около него беше ясен и отчетлив, сякаш бе гравиран върху стъкло. Чувстваше се неуязвим, непобедим. Самото време започна да се забавя и разтегля, така че една объркана нощна пеперуда, която прелетя край него, изглеждаше така, сякаш лети през мед, а не през въздух.

В този момент две ръце го сграбчиха изотзад, издърпаха го от седлото и го запратиха на земята. От удара при падането остана без въздух. За момент му причерня. Когато се освести, видя, че първият войник, когото бе атакувал, е седнал на гърдите му и го души. Мъжът закриваше източника на светлина, създаден от Карн в небето. Бял ореол обкръжаваше главата и раменете му и от това лицето му беше потънало в дълбока сянка, така че Роран не виждаше нищо от него, освен блясъка на оголени зъби.

Пръстите на войника стискаха силно гърлото му и той не можеше да си поеме дъх. Ръката му зашари по земята в търсене на чука, който бе изпуснал, ала не можа да го достигне. Роран стегна вратните си мускули, за да не позволи на войника да му счупи врата, а после измъкна кинжала от колана си и го заби между ребрата на противника си.

Мъжът дори не потрепери, нито пък хватката му отслабна.

От устата му се разнесе неспирен поток от клокочещ смях. От злокобния отвратителен кикот стомахът на Роран се сви от страх. Спомни си този звук; беше го чул, докато гледаше как Варден се бият с мъжете, които не изпитваха болка, на полето до река Джийт. Мигновено разбра защо войниците бяха избрали подобно неподходящо място за лагер: „Тях не ги е грижа дали ще ги хванем в капан, защото не можем да ги нараним“.

Пред погледа му се спусна червена мъгла, а пред очите му затанцуваха жълти звезди. На ръба на припадъка, издърпа кинжала и го заби в мишницата на войника, завъртайки острието в раната. Гореща кръв покапа по ръката му, ала мъжът, изглежда, изобщо не забеляза. После той удари главата на Роран в земята и светът избухна в прилив на пулсиращи цветове. Удари я веднъж. Втори път. Три пъти. Роран напрегна бедра в безуспешен опит да отхвърли противника си. Заслепен и отчаян, той замахна към мястото, където смяташе, че се намира лицето на мъжа, и почувства как кинжалът попадна на мека плът. Той го издърпа леко, а после отново го заби в същата посока, усещайки съпротивлението, когато острието се вряза в кост.

Натискът върху врата му изчезна.

Роран остана да лежи неподвижен, а гърдите му се издуваха, докато гълташе жадно въздух, а после се завъртя по очи и повърна. Имаше чувството, че в гърлото му гори огън. Все още кашлящ и неспособен да си поеме нормално въздух, той се изправи с препъване и видя, че войникът е проснат неподвижен до него, а кинжалът стърчи от лявата му ноздра.

— Целете се в главата! — извика Роран, въпреки бодящото гърло. — Главата!

Остави кинжала забит в лицето на войника и взе чука си от отъпканата земя, където беше паднал, спирайки се само колкото да сграбчи едно захвърлено копие, което вдигна с лявата си ръка. После прескочи един паднал войник и се затича към Халмар, който също беше свален от коня и се биеше с трима войници едновременно. Преди противниците да го забележат, Роран удари главите на двамата най-близки толкова силно, че разцепи шлемовете им. Третия остави на Халмар, като вместо това се насочи към войника, чийто гръден кош бе строшил и когото бе оставил, смятайки го за мъртъв. Откри мъжа да седи на земята, облегнат на колелото на една каруца. Храчеше кръв и се мъчеше да обтегне един лък.

Роран го прониза в лявото око с копието. Парчета сива плът останаха закачени за върха, когато го измъкна.

Тогава му хрумна нещо. Той метна копието към един мъж в червена туника от другата страна на най-близкия огън, пронизвайки го в гърдите, и затъкна чука си в колана. След това опъна лъка на войника, подпря гръб в каруцата и започна да стреля по противниците, тичащи из лагера, в опит или да ги убие с някое щастливо попадение в лицето, гърлото или сърцето, или да ги осакати достатъчно, за да могат другарите му да ги сразят по-лесно. Ако не друго, предполагаше, че един ранен войник може да изгуби достатъчно кръв, за да умре сам преди края на битката.

Първоначалната увереност в успешната атака бе преминала в пълен смут. Варден бяха разпръснати и объркани — някои още на конете, някои на земята, но почти всички с някаква рана. Поне петима, доколкото можеше да прецени Роран, бяха загинали, когато войниците, които бяха смятали за мъртви, ги бяха нападнали повторно. Невъзможно му беше да прецени колцина от войниците на Галбаторикс са останали сред хаоса на бясно движещи се тела, ала виждаше, че противникът все още превъзхожда мизерните двадесет и петима оцелели Варден. „Могат да ни разкъсат на парчета с голи ръце, докато се опитваме да ги съсечем“ — осъзна той. Затърси с очи сред бъркотията Снежноплам и видя, че конят е избягал по-надолу по течението на реката, където стоеше до една върба с разширени ноздри и прилепнали до главата уши.

Роран успя да убие с лъка още четирима войници и рани поне двадесет. Когато му останаха само две стрели, забеляза Карн, застанал от другата страна на лагера. Биеше се с един противник край горяща палатка. Роран издърпа тетивата, докато перото на стрелата не докосна ухото му, а после застреля войника в гърдите. Той политна и Карн го обезглави.

Роран хвърли лъка настрана и с чук в ръка дотича при магьосника.

— Можеш ли да ги убиеш с магия? — извика той.

За момент Карн продължи да диша тежко, а после поклати глава и отговори:

— Всяка магия, която опитах, е блокирана.

Светлината от горящата палатка позлатяваше едната страна на лицето му.

Роран изруга.

— Тогава да го направим заедно! — извика той и вдигна щита си.

Рамо до рамо двамата тръгнаха към най-близката група войници — осем мъже, заобиколили трима от Варден. Следващите няколко минути представляваха вихрушка от проблясващи оръжия, разкъсана плът и внезапна болка за Роран. Войниците се изморяваха по-бавно от обикновените хора и никога не избягваха нападение, нито пък се забавяха, когато получеха ужасяващи рани. Напрежението от битката беше толкова голямо, че на Роран пак му се догади и след като и осмият войник падна, той се преви и повърна отново. Изплю се, за да прочисти устата си.

Единият от бунтовниците, които се бяха опитали да спасят, беше загинал в битката, прободен от кинжал в бъбреците, ала другите двама, които още се държаха на крака, тръгнаха с Роран и Карн. Четиримата атакуваха следващата група противници.

— Изтласкайте ги към реката! — извика Роран.

Водата и калта щяха да затруднят движенията на войниците и може би да помогнат на Варден да ги надвият.

Недалеч Мартланд бе успял да събере двадесетината Варден, които още бяха на конете си, и те вече правеха онова, което Роран бе предложил: изтласкваха войниците към проблясващата вода.

Противниците и няколкото колари, които още бяха живи, се съпротивляваха. Блъскаха с щитовете си пешаците. Опитваха се да промушат конете с копия. Но въпреки свирепия им отклик, Варден ги принуждаваха да отстъпват крачка по крачка, докато мъжете в алени туники не се озоваха до коленете сред бързата вода, почти заслепени от ярката светлина, която блестеше над главите им.

— Поддържайте редицата! — извика Мартланд, след което слезе от коня си и с разкрачени крака застана на брега. — Не им позволявайте да се върнат на брега!

Роран приклекна, заби пети в меката земя, докато не се почувства достатъчно стабилен, и зачака едрия войник, застанал в студената вода на няколко крачки от него, да атакува. Мъжът тръгна към него с рев, размахал меча си, който Роран отби с щита си. Той отвърна на удара с чука си, ала войникът го парира със собствения си щит и замахна към краката му. В продължение на няколко секунди те си разменяха удари, но никой не можа да рани другия. После Роран успя да строши лявата ръка на противника си, с което го отблъсна на няколко крачки. Войникът просто се усмихна и започна да се кикоти със смразяващ сърцето глас.

Роран се зачуди дали той, или някой от спътниците му щяха да преживеят нощта. „Тези са по-трудни за убиване от змии. Можем да ги нарежем на ивици, но те ще продължават да ни атакуват, освен ако не засегнем нещо жизненоважно“. Следващата му мисъл изчезна, когато войникът отново го нападна с нащърбения си меч, който блестеше на бледата светлина като пламък.

След това битката доби усещането за кошмар за Роран. Странната опасна светлина караше водата и войниците да изглеждат нереални, обезцветяваше ги и хвърляше дълги, тънки и остри като бръснач сенки по развълнуваната водна повърхност, докато отвъд тях и навсякъде наоколо нощта бе погълнала света. Отново и отново той отблъсваше войниците, които излизаха, препъвайки се в реката, за да го убият, удряше ги с чука, докато не се превръщаха в нещо, едва приличащо на човек, което въпреки всичко отказваше да умре. С всеки удар капки черна кръв цапаха повърхността на водата като петна разлято мастило и се носеха надолу по течението. Непоносимата еднаквост на всеки сблъсък едновременно вцепеняваше и ужасяваше Роран. Независимо колко силно се бореше, винаги имаше още един осакатен войник, готов да го убие. И неспирният побъркан кикот на мъже, които знаеха, че са мъртви, ала въпреки това продължаваха да поддържат илюзията за живот, докато Варден унищожаваха телата им.

А след това тишина.

Роран остана приклекнал зад щита си с полувдигнат чук, задъхан и плувнал в пот и кръв. Измина минута, преди да си даде сметка, че във водата срещу него не стои никой. Огледа се три пъти наляво и надясно, неспособен да осъзнае, че войниците най-накрая са блажено и невъзвратимо мъртви. Един труп се носеше край него в блестящата вода.

Той извика нечленоразделно, когато нечия длан стисна дясната му ръка. Извъртя се рязко и с ръмжене се отскубна, но видя, че до него е само Карн. Изтощеният и оцапан с кръв заклинател говореше:

— Спечелихме, Роран! А? Няма ги! Избихме ги!

Младият бунтовник отпусна ръце и изви глава назад, твърде изморен, дори за да седне. Чувстваше се… чувстваше се така, сякаш сетивата му са ненормално чувствителни, а в същото време емоциите му бяха слаби и приглушени, притаени някъде дълбоко в него. Радваше се, че е така. Иначе щеше да полудее.

— Съберете се и проучете каруците! — извика Мартланд. — Колкото по-бързо се раздвижите, толкова по-скоро ще можем да напуснем това прокълнато място! Карн, погрижи се за Велмар. Не ми харесва видът на тая рана.

С огромно усилие на волята Роран се обърна и се завлачи по брега към най-близката каруца. Мигайки, за да прогони потта, която капеше от челото му, той видя, че от първоначалния отряд едва деветима още стоят на крака. Той изтласка това наблюдение от ума си. Скърби по-късно, не сега.

Докато Мартланд Редбиърд вървеше сред покрития с трупове лагер, един войник, когото бяха мислили за умрял, се завъртя на земята и с едно рязко движение отсече дясната длан на херцога. С движение толкова елегантно, че изглеждаше като отработено пред огледало, Мартланд изрита меча от хватката на противника, а после коленичи върху гърлото му и с лявата си ръка извади кинжала, с който прониза мъжа през едното око. После, със зачервено и обтегнато лице, той пъхна чуканчето на китката си под лявата мишница и отпъди всички, които се бяха затичали към него.

— Оставете ме на мира! Почти никаква рана не е това. Заемайте се с каруците! Ако не побързате, мързеливци такива, ще останем тук толкова дълго, че брадата ми ще побелее като сняг. Хайде! — Когато обаче Карн отказа да помръдне, Мартланд се намръщи и извика: — Пръждосвай се или ще наредя да те набият за неподчинение, така да знаеш!

Карн вдигна падналата длан на херцога.

— Може би съм способен да я възстановя, но ще ми трябват няколко минути.

— Ах, мътните те взели, дай ми това! — възкликна Мартланд и сграбчи дланта от Карн. Прибра я в туниката си и продължи: — Престани да се суетиш около мен и спаси Велмар и Линдел, ако можеш. Можеш да се опиташ да я поправиш после, когато сме оставили няколко мили между себе си и тези чудовища.

— Тогава може да е твърде късно — възрази Карн.

— Това беше заповед, магьоснико, не молба! — изтътна гласът на капитана. Докато заклинателят отстъпваше, той използва зъбите си, за да привърже ръкава на туниката си над чуканчето, което после отново пъхна под лявата си мишница. По лицето му бе избила пот. — Добре, ясно! Какви трижди проклети боклуци са скрити в тези трижди проклети каруци?

— Въже! — извика някой.

— Уиски! — добави друг.

Мартланд изсумтя.

— Улхарт, ти записвай вместо мен.

Роран помогна на останалите, докато ровеха из всички каруци и с вик обявяваха съдържанието им на Улхарт. След това заклаха биволите и подпалиха каруците както предния път. Накрая събраха конете си, здравите яхнаха своите, а ранените завързаха за седлата на техните.

Когато бяха готови да потеглят, Карн направи жест нагоре към светлината в небето и измърмори някаква дълга и заплетена дума. Тъмнината отново погълна света. Роран вдигна поглед и видя трепкащо отражение на лицето на Карн на фона на бледите звезди, а после, когато привикна отново към мрака, забеляза нежните сиви силуети на хиляди дезориентирани нощни пеперуди, които се щураха из небето като сенките на човешки души.

С натежало сърце той докосна с пети хълбоците на Снежноплам и те потеглиха надалеч от останките на кервана.

Кръв по скалите

Ерагон излезе отривисто от кръглата зала, закътана дълбоко под центъра на Тронхайм. Дъбовата врата се затръшна зад него с глух тътен.

Той застана с ръце на хълбоците насред сводестия коридор и се загледа в пода, който бе покрит с квадратни плочки от ахат и нефрит. Откакто двамата с Орик бяха пристигнали в Тронхайм преди три дни, тринадесетте вождове на джуджешките кланове не правеха нищо друго, освен да спорят за неща, които му се струваха напълно незначителни, като например това кои кланове имат право да пускат стадата си в определени спорни пасища. Докато слушаше как вождовете се карат за дреболии в правния си кодекс, Ездача често изпитваше желанието да изкрещи, че са слепи глупаци, които ще обрекат цяла Алагезия на тиранията на Галбаторикс, ако не оставят настрана дребнавите си тревоги и не изберат нов владетел без повече бавене.

Все още потънал в мислите си, Ерагон бавно тръгна надолу по коридора, като едва забелязваше четиримата стражи, които го следваха — както правеха навсякъде, където отидеше, — а също и джуджетата, които го поздравяваха с най-различни варианти на „Аргетлам“. „Най-лошата е Йорюн“ — реши той. Жената джудже беше гримстборит на Дургримст Вреншргн — могъщ и войнствен клан — и от самото начало на преговорите бе дала да се разбере, че възнамерява да вземе трона. Само един друг клан, Урзад, открито заставаше зад каузата й, ала както бе демонстрирала на няколко пъти по време на срещите между вождовете, Йорюн беше умна, хитра и способна да извърти почти всяка ситуация в своя полза. „Би станала превъзходна кралица — призна сам пред себе си Ездача, — но е толкова коварна, че е невъзможно да се прецени дали ще подкрепи Варден, щом бъде избрана“. Той се усмихна кисело. Разговорът с Йорюн винаги беше труден за него. Джуджетата я смятаха за страхотна красавица и дори по човешките стандарти фигурата й беше забележителна. Освен това тя като че ли бе развила силен интерес към него, който той не можеше да си обясни. При всеки техен разговор Йорюн непрекъснато правеше алюзии с историята и митологията на джуджетата. Младежът не разбираше намеците й, но те, изглежда, забавляваха неимоверно Орик и другите вождове.

В добавка към Йорюн, още двама вождове също имаха претенции към трона: Ганел от клана Дургримст Куан и Надо от клана Дургримст Кнурлкаратн. В качеството си на пазители на джуджешката религия, Куан имаха огромно влияние сред расата си, ала до момента Ганел бе получил подкрепата на само два други клана: Дургримст Рагни Хефтин и Дургримст Ебардак — последният се занимаваше основно с наука и изследвания. За сметка на това Надо бе създал по-сериозна коалиция, която се състоеше от клановете Фелдуност, Фангур и Аз Свелдн рак Ануин.

Докато Йорюн явно искаше трона само заради властта, която щеше да й донесе, а Ганел не изглеждаше особено враждебен към Варден — макар и да не демонстрираше и привързаност, — Надо открито и яростно се противопоставяше на всякакво замесване с Ерагон, Насуада, Империята, Галбаторикс, кралица Исланзади или, доколкото Ерагон можеше да прецени, което и да е живо същество отвъд планините Беор.

Кнурлкаратн бяха каменоделци и никой не можеше да се мери с тях по отношение на хора и материални блага, защото всички други кланове разчитаха на опита им в прокопаването на тунели и строителството на сгради, и дори Ингетум се нуждаеха от тях за добиването на рудата за ковачниците им. И ако опитът на Надо да спечели короната се провалеше, Ездача знаеше, че мнозина от вождовете на другите по-маловажни кланове, които споделяха възгледите му, щяха да скочат да заемат мястото му. Аз Свелдн рак Ануин например, които Галбаторикс и Клетвопрестъпниците почти бяха избили по време на бунта им, се бяха обявили за кръвни врагове на Ерагон по време на посещението му в град Тарнаг и във всяко свое действие по време на съветите показваха неизменната си омраза към него, Сапфира и всичко, свързано с дракони или онези, които ги яздят. Бяха възразили дори за самото присъствие на Ерагон на съвещанията, въпреки че бе напълно законно според джуджешкия закон, и накараха всички да гласуват по въпроса, с което забавиха събранието с шест ненужни часа.

„Някой ден ще трябва да намеря начин да се помиря с тях — помисли си младият Ездач. — Или това, или ще трябва да довърша започнатото от Галбаторикс. Отказвам да живея целия си живот в страх от Аз Свелдн рак Ануин“. За пореден път, както ставаше често през последните няколко дни, зачака отговора на Сапфира и когато той не се появи, познатата болка прободе сърцето му.

Не беше никак сигурно доколко стабилни са съюзите между клановете. Нито Орик, нито Йорюн, нито Ганел или Надо имаха достатъчна подкрепа, за да спечелят гласа на масите, така че всички бяха активно въвлечени в надпреварата да запазят верността на клановете, които вече им бяха обещали помощ, като в същото време подстрекаваха подкрепящите противниците им да се откажат. Въпреки важността на събитието, на Ерагон всичко това му се струваше изключително досадно и изморяващо.

Доколкото бе разбрал от обяснението на Орик, преди да изберат владетел, вождовете трябваше да гласуват дали са готови да изберат такъв и при първоначалните избори трябваше да се получат поне девет гласа „за“, за да започнат същинските. Засега никой от гримстборит, включително Орик, не се чувстваше достатъчно сигурен в позицията си, за да подложи въпроса на гласуване и да се премине към окончателните избори. Както казваше приятелят му, това бе най-деликатната част от процеса и в някои случаи тя отнемаше ужасно дълго време.

Обмисляйки положението, Ерагон бродеше безцелно из лабиринта от коридори под Тронхайм, докато не се озова в суха прашна стая, край едната стена на която имаше редица от пет черни арки, а на отсрещната — осемметров барелеф във формата на ръмжаща мечка. Мечката имаше златни зъби и кръгли рубини вместо очи.

— Къде се намираме, Квистор? — обърна се младежът към един от пазачите си.

Гласът му разбуди глухо ехо в стаята. Той усещаше умовете на много джуджета в нивата над тях, ала нямаше представа как да ги достигне.

Стражът — младо джудже на не повече от шестдесет години, пристъпи напред.

— Тези стаи са били изпразнени преди хилядолетия от гримстборит Корган по времето на построяването на Тронхайм. Не сме ги използвали оттогава, освен когато цялата ни раса се събере във Фардън Дур.

Ерагон кимна.

— Можеш ли да ме заведеш обратно на повърхността?

— Разбира се, Аргетлам.

Няколко минути бърз ход ги отведоха до широко стълбище с ниски стъпала като за джуджета, което се издигаше към коридор някъде в югозападния сектор на основите на Тронхайм. Оттам Квистор поведе Ездача към южния от четирите шесткилометрови тунели, които разделяха планината по посоките на компаса.

Това бе същият тунел, през който Ерагон и Сапфира бяха влезли за пръв път в Тронхайм преди няколко месеца, и Ездача вървеше по него към центъра на града-планина със странно усещане за носталгия. Имаше чувството, че в промеждутъка е остарял с няколко години.

Високият колкото четириетажна сграда коридор беше изпълнен с джуджета от всички кланове. Те до едно забелязаха Ездача, в това той бе сигурен, но не всички благоволиха да покажат, че са го видели, за което им беше благодарен, защото му спестиха усилията да отвръща на още повече поздрави.

Той настръхна, когато група Аз Свелдн рак Ануин прекоси коридора. Като един джуджетата извърнаха глави и го изгледаха, но израженията им бяха прикрити от пурпурните була, които винаги носеха на публично място. Последният в редицата се изплю на пода по посока на Ерагон, преди да изчезне след събратята си през един сводест портал, водещ към съседния коридор.

„Ако Сапфира бе тук, нямаше да посмеят да проявят такава грубост“ — помисли си той.

Половин час по-късно достигна края на величествения коридор и въпреки че бе идвал тук много пъти, удивлението и възхищението го обзеха отново, когато пристъпи между колоните от черен оникс, увенчани с жълт цирконий, три пъти по-високи от човешки бой, и влезе в кръглата зала в сърцето на Тронхайм.

Тя бе широка триста метра, с под от полиран червен халцедон, в който бе гравиран чук, заобиколен от дванадесет пентаграми — герба на Дургримст Ингетум и първия джуджешки крал Корган, който бе открил Фардън Дур, търсейки злато. Срещу Ерагон и от двете му страни се издигаха входовете към другите три тунела, преминаващи през града-планина. Залата нямаше таван, но се издигаше чак до върха на Тронхайм, който отстоеше на хиляда и шестстотин метра. Там бяха входовете за драконовите покои, където бяха живели Ерагон и Сапфира, преди Аря да строши звездния сапфир, а над тях бе единствено небето: пищен син кръг, който изглеждаше невъобразимо далечен между стените на отвореното гърло на Фардън Дур — кухата, висока шестнадесет хиляди метра, планина, която криеше Тронхайм от останалата част от света.

Съвсем малко дневна светлина проникваше до дъното на Тронхайм. Градът на Вечния сумрак, така го наричаха елфите. Тъй като в града-планина влизаше оскъдна слънчева светлина, ако се изключи зашеметяващият половин час преди и след обяд в средата на лятото — джуджетата озаряваха вътрешността с безброй фенери без пламък. Тук, в залата, имаше хиляди от тях. От външната страна на всяка втора колона на сводестите галерии, които обграждаха всяко ниво на Тронхайм, висеше по един фенер, а в самите аркади — дори още повече, като осветяваха входовете към странни и непознати стаи, както и пътя на Вол Турин, Безкрайното стълбище, което се издигаше спираловидно около залата от дъното до върха. Ефектът бе едновременно потискащ и впечатляващ. Фенерите бяха в множество различни цветове и така вътрешността на залата изглеждаше като обсипана с блестящи скъпоценни камъни.

Красотата им обаче бледнееше пред великолепието на истинския скъпоценен камък, най-великия от всички: Исидар Митрим. Джуджетата бяха построили на пода кръгла дървена платформа с диаметър осемнадесет метра и ограда от дъбови греди, където изключително внимателно монтираха наново парче по парче разбития звезден сапфир. Парчетата, които още не бяха разположили, стояха в кутии без капак, подплатени с груба вълна. Всяка от тях имаше етикет, надписан с паякообразни руни. Кутиите бяха разположени върху голяма част от западната страна на обширната зала. Може би триста джуджета стояха приведени над тях, погълнати от работата си, докато се мъчеха да съберат парчетата в едно цяло. Друга група се суетеше на платформата и се грижеше за раздробения кристал на нея, както и за построяването на допълнителни конструкции.

Ерагон се загледа в работата им в продължение на няколко минути, а после отиде до мястото на пода, което Дурза бе строшил, когато нахлу с ургалите в Тронхайм от тунелите отдолу. С върха на ботуша си той почука полирания камък пред себе си. Нямаше и следа от нанесеното от Сянката поражение. Джуджетата бяха свършили великолепна работа за заличаването на белезите от битката за Фардън Дур, въпреки че Ездача се надяваше да я запомнят с някакъв паметник, защото смяташе, че е важно за бъдещите поколения да не забравят кървавата цена, която джуджетата и Варден бяха платили по време на борбата си с Галбаторикс.

Докато вървеше към платформата, той кимна на Скег, който стоеше там и наглеждаше звездния сапфир. Ерагон бе срещал и преди слабото джудже с ловки пръсти. Скег беше от Дургримст Гедтрал и крал Хротгар му бе възложил реставрацията на най-ценното джуджешко съкровище.

Скег направи знак на младежа да се качи на платформата. Когато той се повдигна на грубо издяланите греди, го посрещна бляскав пейзаж от фасети — полегати повърхнини, остри като игла върхове, тънки като хартия ръбове. Повърхността на звездния сапфир му напомни за леда по река Анора в долината Паланкар в края на зимата, когато той се топеше и замръзваше множество пъти и беше опасно да се върви по него заради неравностите, създадени от промените в температурата. Само че вместо сини, бели или прозрачни, останките от звездния сапфир бяха в мек розов цвят, прорязан от неясни оранжеви линии.

— Как върви работата? — попита Ерагон.

Скег сви рамене и размаха ръце във въздуха като чифт пеперудени крила.

— Върви, както върви, Аргетлам. Не можем да пришпорваме съвършенството.

— Струва ми се, че напредвате бързо.

Скег почука широкия си плосък нос с тънкия си пръст.

— Върхът на Исидар Митрим, който сега е отдолу, Аря счупи на големи парчета, които са лесни за сглобяване. Плоската част обаче, която сега е отгоре… — Скег поклати глава, а сбръчканото му лице изглеждаше тъжно. — От силата на удара при счупването всички парченца са оказали натиск върху повърхността на камъка, едни бяха разхвърляни настрани от Аря и дракона Сапфира, други паднаха надолу към теб и онази презряна Сянка… това разби венчелистчетата на розата на ужасно малки парчета. А розата, Аргетлам, розата е ключова за камъка. Тя е най-красивата, най-сложната част от Исидар Митрим. И се е разбила на най-много парчета. Ако не успеем да я съберем наново и да разположим всяко зрънце на правилното му място, можем със същия успех да дадем камъка на бижутерите, за да направят пръстени за майките ни. — Думите се изливаха от Скег като вода, преливаща от кофа. Той изкрещя нещо на родния си език към джудже, което пренасяше една от кутиите през залата, а после подръпна бялата си брада и попита:

— Чувал ли си някога историята за създаването на Исидар Митрим в Епохата на Херан?

Ездача се поколеба, припомняйки си уроците в Елесмера.

— Зная, че е бил издялан от Дюрок.

— Да. Дюрок Орнтронд или Орловото око, както го наричате на вашия език. Той не е открил Исидар Митрим, но сам го е изкопал от обкръжаващия го камък, обработил го е и го е полирал. Петдесет и седем години е работил над Звездната роза. Кристалът го е запленил така, както нищо друго. Всяка нощ е седял приведен над Исидар Митрим до ранните часове на утрото, защото бил решен Звездната роза да не е просто предмет на изкуство, а нещо, което ще докосва сърцето на всеки, който я погледне, и ще спечели на Дюрок почетно място на масата на боговете. Отдадеността му е била толкова голяма през тридесет и втората година от труда му, че когато неговата съпруга му поставила ултиматум или да сподели бремето с чираците си, или тя ще напусне дома му, Дюрок не казал и дума, а й обърнал гръб и продължил да оформя контурите на венчелистчето, по което работел вече почти цяла година.

Дюрок се трудил над Исидар Митрим, докато не бил доволен от всяка линия и извивка. Тогава хвърлил парцала за полиране, отстъпил крачка от Звездната роза и казал: „Гунтера да ме закриля, готова е!“ и паднал мъртъв на пода. — Скег се потупа по гърдите. — Сърцето му не издържало, защото за какво друго имал да живее?… Това се опитваме да възстановим, Аргетлам: петдесет и седем години непрестанна концентрация от един от най-великите майстори, които расата ни е раждала. Ако не съберем Исидар Митрим точно както е бил преди, ще омаловажим постижението на Дюрок за всички, които тепърва ще видят Звездната роза.

Скег удари с юмрук бедрото си, за да подчертае тези думи.

Ерагон се облегна на парапета пред себе си и загледа как пет джуджета, застанали в противоположни краища на кристала, спуснаха шесто, което бе завързано с въже, докато не увисна на сантиметри над острите ръбове на строшения сапфир. Джуджето извади късче от Исидар Митрим от кожена кесия, закачена на колана му, и с една миниатюрна пинцета го разположи в мъничка пролука в кристала под себе си.

— Ако коронацията се проведе след три дни, ще бъдете ли готови с Исидар Митрим дотогава? — попита Ерагон.

Скег забарабани по парапета с всичките си десет пръста — мелодия, която младежът не познаваше. Накрая джуджето отвърна:

— Не бихме бързали толкова със Звездната роза, ако не беше предложението на твоя дракон. Тази прибързаност ни е чужда, Аргетлам. Не е в природата ни, както е в човешката, да се щураме като разбунени мравки. И все пак ще сторим всичко по силите си да подготвим навреме Исидар Митрим за коронацията. Ако тя се състои след три дни… Е, тогава не съм оптимистично настроен за шансовете ни. Но ако е по-късно през седмицата, мисля, че ще сме приключили.

Ездача благодари на Скег за предвиждането и се сбогува с него. Следван от стражите си, младежът отиде до една от множеството общи кухни в града-планина — дълга и ниска стая с каменни маси, подредени в редици от едната страна, и джуджета, които се суетяха около печки от другата.

Там Ерагон вечеря с хляб, риба с бяло месо, която джуджетата ловяха в подземните езера, гъби и някакъв вид каша от грудки, която бе ял и преди в Тронхайм, но чийто произход все още не му беше известен. Преди да започне обаче, той провери храната за отрова, използвайки магиите, научени от Оромис.

Докато прокарваше последната коричка хляб с глътка слаба, разредена с вода, бира, Орик и свитата му от десет воини влязоха в залата. Другите джуджета седнаха на отделни маси, разполагайки се така, че да виждат и двата входа, а вождът на Ингетум се присъедини към Ездача, като се отпусна с изморена въздишка на каменната пейка срещу него. Той постави лакти на масата и потърка лице с длани.

Ерагон направи няколко магии, за да попречи да бъдат подслушвани, и попита:

— Нова пречка?

— Не, няма пречки. Но тези обсъждания са изключително изморителни.

— Забелязах.

— А всички забелязаха твоето недоволство — отвърна Орик. — Трябва да се владееш по-добре оттук насетне, Ерагон. Разкриването на каквато и да било слабост само помага на каузата им. Аз…

Той замълча, защото едно пълно джудже дойде и постави поднос димяща храна пред него.

Ездача погледна навъсено към ръба на масата.

— Но по-близо ли си до трона? Спечелихме ли нещо с целия този безсмислен брътвеж?

Орик вдигна пръст, докато дъвчеше хляба си.

— Спечелихме много. Не бъди толкова мрачен! След като ти си тръгна, Хавард се съгласи да намали данъка върху солта, която Дургримст Фангур продават на Ингетум, в замяна на летен достъп до тунела ни към Налсврид-мерна, за да могат да ловуват червените елени, които се събират край езерото през топлите месеци в годината. Трябваше да видиш как Надо изскърца със зъби, когато Хавард прие предложението ми!

— Ха! — възкликна презрително Ерагон. — Данъци, елени… какво общо има всичко това с наследяването на Хротгар? Кажи ми честно, Орик, каква е позицията ти в сравнение с тази на другите вождове? И колко още ще се проточат преговорите? С всеки изминал ден става все по-вероятно Империята да разбере измамата ни и Галбаторикс да удари Варден, докато мен ме няма да отблъсна Муртаг и Торн.

Доведеният му брат избърса уста с ъгълчето на покривката.

— Позицията ми е достатъчно стабилна. Никой от гримстборит няма нужната подкрепа да поиска гласуване, но аз и Надо имаме най-много последователи. Ако някой от двама ни успее да спечели още два или да речем три клана, балансът бързо ще се наклони в негова полза. Хавард вече се колебае. Няма да му трябва още много окуражаване, струва ми се, за да го убедя да се присъедини към моя лагер. Тази нощ ще вечерям с него и ще видя какво мога да сторя в тази насока. — Орик излапа парче печена гъба и продължи: — А що се отнася до това кога ще приключат преговорите, може би след седмица, ако имаме късмет, или след две, ако нямаме.

Ездача изруга под нос. Беше толкова напрегнат, че стомахът му се бунтуваше и заплашваше да изхвърли храната, която току-що бе изял.

Джуджето се пресегна през масата и го хвана за китката.

— Нито ти, нито аз можем да направим нещо, за да ускорим решението на клановете, така че не позволявай това да те разстройва прекалено много. Безпокой се за нещата, които можеш да промениш, и остави останалото да се оправи само, а? — Той го пусна.

Ерагон бавно издиша и се облегна на лакти върху масата.

— Зная. Но имаме толкова малко време, а ако се провалим…

— Каквото е писано, ще стане — каза джуджето. После се усмихна, но очите му бяха тъжни. — Никой не може да избяга от промислите на съдбата.

— Не можеш ли да вземеш трона със сила? Зная, че нямаш толкова войски в Тронхайм, но с моята подкрепа кой ще застане срещу теб?

Орик се спря с ножа на половината път между чинията и устата му, а после поклати глава и продължи да яде. Между няколко хапки каза:

— Подобен заговор ще е катастрофален.

— Защо?

— Трябва ли да обяснявам? Цялата ни раса ще се обърне срещу нас и вместо да придобия власт над народа си, ще наследя празна титла. Ако това се случи, не бих заложил и счупен меч, че ще доживея края на годината.

— Аха.

Джуджето не каза нищо повече, докато храната на подноса му не свърши. После изпи голяма глътка бира, оригна се и продължи разговора:

— Вървим по ветровита планинска пътека с бездънни пропасти от двете й страни. Толкова много членове на расата ми мразят и се страхуват от Драконовите ездачи заради зверствата, които Галбаторикс и Клетвопрестъпниците, а сега и Муртаг, са извършили срещу нас. И толкова много от тях се боят от света отвъд планините, тунелите и пещерите, където се крием… — Орик завъртя халбата си на масата. — Надо и Аз Свелдн рак Ануин само влошават положението. Те се възползват от страха на джуджетата и ги настройват срещу теб, Варден и крал Орин. Аз Свелдн рак Ануин е въплъщението на онова, което трябва да надвием, ако искаме да стана крал. Трябва да намерим начин да успокоим тревогите им и тези на другите като тях, защото, ако стана владетел, ще трябва да се отнасям справедливо към тях или ще изгубя подкрепата на клановете. Един джуджешки крал или кралица е почти изцяло в ръцете им, независимо колко силен владетел е, точно както гримстборит са в ръцете на семействата в клана си.

Орик килна глава назад и пресуши халбата си, а после я тръшна с трясък на масата.

— Няма ли нещо, което мога да сторя, някой ваш обичай или церемония, която мога да изпълня, за да омилостивя Вермунд и последователите му? — попита Ерагон, назовавайки настоящия гримстборит на Аз Свелдн рак Ануин. — Трябва да има нещо, което мога да направя, за да успокоя подозренията им и да прекратя тази вражда.

Джуджето се засмя и стана от масата.

— Можеш да умреш.

Рано на следващата сутрин Ерагон седеше с гръб, опрян в извитата стена на кръглата зала, разположена дълбоко под центъра на Тронхайм, заедно с отбрана група воини, съветници, служители и роднини на вождовете, които бяха достатъчно привилегировани да присъстват на събирането на клановете. Самите вождове седяха на масивни, украсени с резба столове, разположени около кръгла маса, която, като повечето по-значими предмети в долните нива на града-планина, носеше герба на Корган и Ингетум.

В този момент говореше Галдхием, гримстборит на Дургримст Фелдуност. Той беше нисък дори за джудже — ръстът му бе малко над шейсет сантиметра — и носеше роба в златно, кафяво и среднощно синьо. За разлика от джуджетата от Ингетум, Галдхием не подрязваше или сплиташе брадата си и тя се спускаше по гърдите му като заплетен храст. Стъпил на седалката на стола си, той удари полираната маса с облечения си в ръкавица юмрук и изрева:

— Ета! Нархо удим етал ос ису вонд! Нархо удим етал ос формвн мендуност бракн, аз Варден хрествог дюр гримстнзхадн! Аз Юргенврен катрид не домар оен етал…

— Не — прошепна в ухото на Ерагон неговият преводач — джудже на име Хундфаст. — Няма да допусна това. Няма да оставя тези безбради глупаци Варден да унищожат страната ни. Драконовата война ни остави слаби и не…

Ерагон потисна прозявката си на отегчение. Започна да оглежда седящите около гранитната маса, от Галдхием до Надо — кръглолико джудже със сламеноруса коса, което кимаше одобрително по време на гръмогласната реч. Хавард, който чистеше с кинжала си ноктите на двата оцелели пръста на дясната си ръка; Вермунд с неговото изпъкнало чело, но иначе неразличими черти под лилавото було. Ганел и Юндин, които седяха приведени един към друг и си шепнеха, докато Хадфала — възрастна жена, която бе вожд на Дургримст Ебардак и третият член на съюза на Ганел — се взираше намръщено в пергамента, покрит с руни, който носеше със себе си всяка сутрин. След това погледна към вожда на Дургримст Ледвону Мандрат, който седеше с профил към него, разкривайки ясно дългия си увиснал нос. Към Тордрис — гримстборит на Дургримст Награ, от която виждаше малко, ако се изключи вълнистата й кестенява коса, сплетена на плитка, която бе двойно по-дълга от ръста на жената и лежеше навита на кълбо на пода. Към гърба на Орик, който се бе облегнал на едната странична облегалка на стола си. Към гримстборита на Дургримст Гедтрал Фреовин — ужасно дебело джудже, което не откъсваше очи от парчето дърво, което дялкаше във формата на изгърбен гарван. Към Храйдамар, гримстборит на Дургримст Урзад, който, в контраст с Фреовин, беше стегнат и дребен, с изпъкнали жили по ръцете, и идваше на всяко съвещание с ризница и шлем. И накрая към Йорюн с нейната лешниковокафява кожа, чиято гладкост се нарушаваше само от белег във формата на полумесец високо на лявата й скула, с блестящата й като сатен коса, завързана под сребърен шлем с формата на ръмжаща вълча глава, с алената й рокля и огърлицата от светещи изумруди в златен обков, покрит с магически руни.

Йорюн забеляза, че Ерагон я гледа. На устните й разцъфтя ленива усмивка. Тя му намигна чувствено, скривайки за миг едното от бадемовидните си очи.

Бузите на младежа поруменяха, а върховете на ушите му пламнаха. Той отмести поглед и го върна към Галдхием, който все още говореше високопарно, изпъчил гърди като перчещ се гълъб.

Както Орик го беше помолил, Ездача запази спокойствие по време на събранието, прикривайки реакциите си от всички, които го наблюдаваха. Когато съвещанието бе прекратено за обяд, той побърза да догони доведения си брат и се наведе към него, за да не го чуе някой.

— Не ме очаквай на своята маса. Омръзна ми от седене и говорене. Ще се поразходя из тунелите.

Орик кимна, привидно разсеян, и промърмори в отговор:

— Прави каквото искаш, но се погрижи да си тук, когато продължи, няма да е уместно да кръшкаш, колкото и да ти е досадно.

— Както кажеш.

Ерагон се изниза от залата за съвещания заедно с групата джуджета, нетърпеливи да се нахвърлят върху храната, която ги чакаше, и се присъедини към четиримата си стражи отвън, които играеха на зарове с воини от други кланове. Следван от тях, младежът тръгна в случайна посока, оставяйки краката си да го отнесат където решат, докато обмисляше методи за обединяването на съперничещите си фракции на джуджешките кланове в едно цяло срещу Галбаторикс. За негово раздразнение единствените методи, които му идваха наум, бяха толкова изсмукани от пръстите, че беше абсурдно да се надява, че ще сработят.

Ездача не обръщаше голямо внимание на джуджетата, които срещаше в тунелите — ако се изключат промърморените от време на време поздрави, които учтивостта изискваше, — нито на обкръжението си, вярвайки, че Квистор ще го отведе обратно до залата за съвещания, когато се наложи. Макар да не гледаше къде върви, той следеше умовете на всички живи същества, които можеше да усети в радиус от неколкостотин крачки, дори и на най-малкия паяк, притаил се зад паяжината си в ъгъла на някоя стая, защото не желаеше да го изненада някой, който би имал причина да го търси.

Когато най-накрая спря, с изненада откри, че се е озовал в същата прашна стая, където бе попаднал при мотаенето си предния ден. Отляво се намираха същите пет черни арки, водещи към неизвестни пещери, а отдясно — барелефът на ръмжащата мечка. Объркан от това съвпадение, Ерагон отиде до бронзовия барелеф и се загледа в блестящите зъби на мечката, зачуден какво го е привлякло обратно.

След няколко секунди отиде до средната от петте арки и се загледа в нея. В тесния коридор отвъд арката нямаше фенери и той тънеше в мрак. Ездача претърси с ума си целия тунел и няколкото изоставени зали, към които водеше. Паяци, молци, стоножки и слепи гризачи — това бяха единствените обитатели в тази посока.

— Ехо! — извика Ерагон и се заслуша, докато коридорът връщаше гласа му отново и отново, но все по-тихо. — Квистор — обърна се той към джуджето, — никой ли не живее в тези древни части на града?

Младоликият воин отвърна:

— Някои живеят. Малцина странни кнурлан, за които самотата е по-приятна от докосването на ръката на съпругата или приятелския глас. Един такъв кнурлан ни предупреди за приближаването на ургалската армия, ако си спомняш, Аргетлам. Също така, макар и да не говорим често за тях, по тези места живеят и онези, които са нарушили законите на земята ни и които вождовете са прогонили под страх от смъртно наказание за няколко години, или ако престъплението е наистина ужасно, до края на дните им. Всички те са като мъртъвци за нас; отбягваме ги, ако ги видим край земите си, и ги обесваме, ако ги хванем на нашата територия.

Когато Квистор спря да говори, Ездача каза, че е готов да си тръгне. Джуджето го поведе към портала, през който бяха влезли, а тримата други стражи ги последваха. Не бяха изминали повече от двадесетина крачки, когато младежът чу леко шумолене зад гърба си, толкова тихо, че Квистор, изглежда, не го забеляза.

Той се обърна и погледна назад. Под кехлибарената светлина на красивите фенери, закачени от двете страни на коридора, видя седем джуджета, облечени изцяло в черно, със скрити под тъмен плат лица и увити с парцали стъпала, които тичаха към групата със скорост, за която Ерагон бе смятал, че е достижима само за елфи, Сенки и други създания, чиято кръв бе наситена с магия. В дясната си ръка джуджетата стискаха дълги остри кинжали със светли остриета, които блестяха в цветовете на дъгата, а в левите — метален щит със заострен връх в средата. Умовете им, както тези на Ра’зак, бяха скрити от него.

„Сапфира!“ — бе първата му мисъл. После си спомни, че е сам.

Той се извъртя към облечените в черно джуджета и посегна към дръжката на ятагана си, като в същото време отвори уста, за да извика предупредително.

Закъсня.

Докато още първата дума не бе излязла от гърлото му, трима от странните нападатели сграбчиха най-задния от стражите и замахнаха с кинжалите си да го пронижат. По-бърз от речта или съзнателната мисъл, младежът се гмурна изцяло в потока на магията и без да разчита на древния език, за да оформи заклинание, пренастрои материята на света в модел, който му допадаше повече. Тримата стражи, които стояха между Ездача и нападателите, полетяха към него, сякаш придърпани от невидими нишки, и се приземиха на краката си, невредими, но дезориентирани.

Ерагон се намръщи при резкия спад на силата си.

Две от облечените в черно джуджета го нападнаха, замахвайки към корема му, с жадните си за кръв кинжали. Той парира с ятагана си и двата удара, смаян от яростта и скоростта на противниците си. Един от стражите се хвърли напред, крещейки и размахвайки брадвата си срещу убийците. Преди Ездача да успее да го сграбчи за яката и да го върне обратно в безопасност, едно бяло острие, гърчещо се като призрачен пламък, прониза дебелия врат на стража. Докато джуджето падаше, Ерагон зърна изкривеното му лице и потресен осъзна, че това е Квистор… и че гърлото му свети в яркочервено, докато се разпадаше около кинжала.

„Не бива да им позволявам дори да ме одраскат“ — помисли си той.

Разгневен от смъртта на Квистор, младежът замахна толкова бързо към убиеца му, че облеченото в черно джудже не можа да избегне удара и падна мъртво в краката му.

С цялата си сила той извика:

— Стойте зад мен!

Тънки пукнатини пропълзяха по пода и стените, а от тавана се посипа прах, когато гласът му проехтя в коридора. Нападащите джуджета политнаха назад от необузданата сила на гласа му, а после продължиха настъплението си.

Ерагон отстъпи няколко крачки, за да има място да маневрира свободно без трупове в краката му, а после приклекна ниско и размаха ятагана напред-назад, като змия, готвеща се за удар. Сърцето му биеше два пъти по-бързо от нормалното и въпреки че битката едва бе започнала, вече не му достигаше въздух.

Коридорът бе широк малко над два метра, което бе достатъчно за трима от шестимата оцелели врагове да го атакуват едновременно. Те се разпръснаха. Двама се опитаха да го заобиколят отдясно и отляво, а третият го нападна челно. Кинжалът му свистеше с небивала скорост към ръцете и краката на Ездача.

Ерагон не беше склонен да се дуелира с джуджетата, както би сторил, ако носеха нормални оръжия, затова се оттласна от пода и скочи високо. Направи салто във въздуха на половината път и като се оттласна с крака от тавана, отново се завъртя и се приземи на крачка зад джуджетата. Още докато те се извръщаха към него, младежът обезглави и тримата с един замах назад.

Кинжалите им издрънчаха на пода миг преди главите им да паднат.

Ездача скочи над обезглавените тела, превъртя се във въздуха и се приземи на мястото, откъдето беше тръгнал. И добре, че го стори.

Едва доловим полъх погъделичка врата му, когато върхът на кинжал профуча край гърлото му. Друго острие съдра маншета на панталоните му. Той отскочи и размаха ятагана, за да си освободи пространство за бой. „Защитите ми трябваше да отблъснат остриетата!“ — помисли си, удивен.

Младежът извика несъзнателно, когато кракът му попадна в локва хлъзгава кръв и той изгуби равновесие и падна по гръб. Главата му се удари в каменния под. Пред очите му изскочиха искри и той изстена от болка.

Тримата оцелели стражи се спуснаха към него и размахаха брадви, за да го предпазят от свистящите кинжали на нападателите.

Това време му бе достатъчно да се съвземе. Скочи на крака и докато се ругаеше мислено, че не я е опитал по-рано, изкрещя магия, в която се съдържаха девет от дванадесетте смъртоносни думи, научени от Оромис. Почти веднага обаче я преустанови, защото облечените в черно джуджета бяха защитени от множество заклинания. Ако разполагаше с няколко минути, може би щеше да успее да избегне или надвие тези защити, ала минутите можеха да станат дни в подобна битка, където всяка секунда бе дълга колкото час. След провала с магията, Ерагон създаде мислено твърдо като желязо копие и го запрати към мястото, където трябваше да бъде съзнанието на едно от джуджетата. Копието отскочи от мисловна броня, каквато той не бе срещал преди: гладка и равна, без видими пролуки от тревогите, типични за смъртни създания, въвлечени в битка на живот и смърт.

„Някой друг ги защитава — осъзна младежът. — В това нападение участват повече от тези седем джуджета“.

Ездача се завъртя на пета и замахна. Прониза с ятагана си левия нападател в коляното и от раната рукна кръв. Джуджето залитна и стражите на Ерагон се хвърлиха към него, сграбчвайки ръцете му, за да не може да върти ужасния си кинжал, а после го съсякоха с брадвите си.

По-близкият от двамата оцелели убийци вдигна щита си, за да се предпази от удара, който младежът се готвеше да му нанесе. Ерагон събра цялата си сила и замахна с намерението да разцепи щита и ръката под него, както нерядко бе постъпвал със Зар’рок. В треската на битката обаче забрави необяснимата бързина на черните джуджета. Миг преди ятаганът да достигне целта си, противникът наклони щита си.

Сноп искри изригна от повърхността на щита, когато оръжието на Ездача се отплесна от горната му част и се удари в стоманения шип в средата. От силния сблъсък ятаганът отскочи и се стовари върху стената. С кристален звън острието му се пръсна на дузина парчета и от дръжката в ръката на младежа остана да стърчи десетсантиметрово парче назъбен метал.

Удивен, Ерагон захвърли счупения меч и сграбчи за ръба щита на врага си, мъчейки се да го задържи между себе си и кинжала, който блестеше с цветовете на дъгата. Джуджето беше невероятно яко; то не само устоя на силата на Ездача, но дори успя да го изблъска крачка назад. Продължавайки да държи щита с лявата си ръка, той замахна с дясната и го удари с всичка сила, пробивайки калената стомана, сякаш бе прогнило дърво. Заради мазолите на кокалчетата си не изпита никаква болка.

Силата на удара отхвърли джуджето към отсрещната стена. С прекършен врат, то падна на земята като марионетка, на която са срязали конците.

Ездача измъкна ръката си от назъбената дупка в щита, издрасквайки я до кръв, и извади ловджийския си нож.

Последното от облечените в черно джуджета се спусна към него. Ерагон отби кинжала му два пъти… три пъти… а после му нанесе удар по дясната ръка, порязвайки я от лакътя до китката. Противникът му изсъска от болка, а под платнената маска сините му очи проблеснаха яростно. Той го атакува със серия от удари, при които кинжалът му свистеше във въздуха по-бързо, отколкото очите можеха да го проследят, и Ездача отскочи назад, за да избегне смъртоносното острие. Джуджето го притисна още. В продължение на няколко метра младежът успяваше да отбегне атаките му, докато петата му не се блъсна в нечий труп и в опита си да го прескочи, той залитна и одра рамото си в стената.

С демоничен смях противникът му се хвърли напред, замахвайки към откритите гърди на Ерагон. Като вдигна ръка в безполезен опит да се защити, той се претърколи, знаейки, че този път късметът му бе изневерил и няма да успее да избяга.

Докато се завърташе, зърна как кинжалът се спуска към тялото му като мълния. Ала за негово удивление върхът на острието закачи един от фенерите на стената. Ездача се претърколи още веднъж, преди да види повече, но миг по-късно сякаш пламтящ юмрук се стовари на гърба му и го запрати на пет метра надолу по коридора, където се блъсна в колоната на една арка и незабавно се сдоби с нови драскотини и синини. Оглуши го гръмотевичен тътен. Изпита чувството, че в тъпанчетата му се забиха хиляди тресчици, запуши с ръце ушите си и се сви на топка, виейки от болка.

Когато звукът и болката утихнаха, свали ръцете си и с мъка се изправи, като стисна зъби, когато раните му напомниха за себе си. Замаян и объркан, погледна към мястото на експлозията.

От взрива около три метра от коридора бяха почернели. Едри сажди се носеха из въздуха, който бе горещ като диханието на ковашко огнище. Обгорено от глава до пети, джуджето, което се готвеше да намушка Ерагон, се гърчеше на пода. След още няколко конвулсии тялото му застина. Тримата оцелели стражи на Ездача лежаха в пепелта там, където експлозията ги бе запратила. Още преди да тръгне към тях, те започнаха да се изправят. От ушите и устите им капеше кръв, брадите им бяха опърлени и разрошени. Халките по края на ризниците им блестяха в червено, ала кожените им жилетки отдолу, изглежда, ги бяха предпазили от изгаряне.

Ерагон направи една крачка и спря със стон от острата болка, която го прониза между плешките. Опита се да опипа с ръка раната, ала когато кожата му се опъна, болката стана почти нетърпима. На границата на припадъка, той се облегна на стената. Отново погледна обгореното джудже. „Сигурно имам подобни рани на гърба си“.

Младежът се насили да се концентрира и промълви две от магиите, предвидени да лекуват изгаряния, на които го бе научил Бром по време на пътуванията им. Под тяхно въздействие изпита усещането, че по гърба му тече хладна и облекчаваща болките вода. Въздъхна облекчено и се изправи.

— Ранени ли сте? — попита стражите, когато докуцукаха до него.

Водачът им се намръщи, почука дясното си ухо и поклати глава.

Ездача изруга тихо и чак тогава си даде сметка, че не чува собствения си глас. Отново почерпи от запасите си от енергия и направи магия, за да върне слуха си и този на джуджетата. Когато изрече последната дума на заклинанието, в ушите му се появи дразнещ сърбеж, който се стопи заедно с магията.

— Ранени ли сте?

Джуджето отдясно — набит воин с раздвоена брада — се изкашля и изплю кървава слюнка, но изръмжа:

— Нищо, което времето да не може да излекува. Ами ти, Сенкоубиецо?

— Ще оживея.

С предпазливи крачки Ерагон навлезе в покрития със сажди участък от коридора и коленичи до Квистор, надявайки се, че все още може да спаси джуджето от хватката на смъртта. Обаче щом видя раната му, разбра, че това няма да стане.

Той сведе глава и от спомените за скорошното и предишните кръвопролития сърцето му се изпълни с горчивина. Изправи се.

— Защо избухна фенерът?

— Те са пълни с топлина и светлина, Аргетлам — отвърна един от стражите. — Ако се строшат, всичко това се освобождава изведнъж и е по-добре да стоиш надалече.

Младежът посочи сгърчените трупове на нападателите и попита:

— Знаете ли от кой клан са тези?

Джуджето с раздвоената брада прерови дрехите на неколцина от убийците, а после каза:

— Барзул! Не носят нищо, по което могат да се разпознаят, Аргетлам, но имат това. — Той вдигна гривна, изплетена от конски косми, в която бяха вплетени мъниста от аметист.

— Какво означава това?

— Този аметист — отвърна джуджето и почука едно от мънистата с черен от сажди нокът, — точно този вид се намира само на четири места в планините Беор и три от тях принадлежат на Аз Свелдн рак Ануин.

Ерагон се намръщи.

— Гримстборит Вермунд е наредил това нападение?

— Не мога да кажа със сигурност, Аргетлам. Възможно е от друг клан да са оставили гривната, за да я намерим. Може би искат да мислим, че са били Аз Свелдн рак Ануин, за да не разберем кой е в действителност врагът ни. Но… ако трябваше да се обзаложа, Аргетлам, бих заложил цяла каруца злато, че именно те са отговорни.

— Проклети да са — промърмори Ездача. — Които и да са те. — Той стисна юмруци, за да спре треперенето на ръцете си. С крайчеца на ботуша си подритна един от дъгоцветните кинжали, които убийците бяха използвали. — Магиите върху тези оръжия и върху… върху мъжете… — Той посочи с брадичка. — Мъже, джуджета, каквито и да са, трябва да са изисквали невъобразимо количество енергия и не мога да си представя колко сложни думи са използвани за тях. Правенето на подобни заклинания е било трудно и опасно. — Ерагон огледа стражите един по един. — Вие сте ми свидетели и се кълна пред вас, че няма да оставя нито това нападение, нито смъртта на Квистор ненаказани. Който и клан или кланове да са пратили тези смрадливи убийци, когато науча имената им, ще им се иска никога да не им е хрумвало да ме нападат, а чрез мен и Дургримст Ингетум. Заклевам ви се като Драконов ездач и член на клана и ако някой ви попита, повторете обещанието ми така, както ви го дадох.

Джуджетата му се поклониха и онова с раздвоената брада отвърна:

— Ще изпълним заповедта ти, Аргетлам. С думите си правиш чест на паметта на Хротгар.

После друг страж каза:

— От който и клан да са били, те нарушиха закона на гостоприемството, като нападнаха гост. Не са достойни да ги наричаме дори плъхове. Те са менкнурлан.

Той се изплю на пода и другите джуджета последваха примера му.

Ерагон отиде до останките от ятагана си. Коленичи в пепелта и с върха на пръста си докосна едно от парчетата метал, проследявайки назъбените му ръбове. „Сигурно съм ударил щита и стената толкова силно, че съм унищожил магиите, с които подсилих стоманата“ — помисли си той.

Последва друга мисъл.

„Трябва ми меч. Трябва ми меч на Ездач“.

Въпрос на гледна точка

Горещият утринен вятър над равнината, който беше различен от горещия утринен вятър над хълмовете, промени посоката си.

Сапфира измени ъгъла на крилете си, за да компенсира промените в движението и налягането на въздуха, които поддържаха тежестта й на хиляди стъпки над окъпаната от слънцето земя долу. Затвори клепачи за момент, наслаждавайки се на мекото легло от вятър, както и на топлината от утринните лъчи, огряващи тялото й. Представяше си как люспите й блестят от светлината и как онези, които я гледат от земята, се дивят на гледката, и изсумтя от удоволствие, доволна, че е най-красивото създание в Алагезия, защото кой друг би могъл да се мери с великолепието на люспите й, дългата й опашка и крилете й, толкова красиво оформени, или с извитите й нокти и дългите й бели зъби, с които можеше да прекърши с едно захапване врата на див бик? Не и златолюспестият Глаедр, който бе изгубил крак при разгрома на Ездачите. Нито Торн или Шруйкан, защото те бяха роби на Галбаторикс и принудителната им служба бе изкривила съзнанието им. Дракон, който не беше свободен да следва желанията си, не бе истински дракон. Освен това те бяха самци и макар самците да изглеждаха величествено, те не можеха да олицетворят красотата като нея. Не, тя бе най-впечатляващото създание в Алагезия, както беше и редно.

Сапфира потрепери от удоволствие от главата до опашката. Днес беше идеален ден. Горещината на слънцето я караше да се чувства, все едно лежи в гнездо от въглени. Коремът й беше пълен, небето бе ясно и чисто и нямаше нищо, което й се налагаше да свърши, освен да бди за нападащи врагове, но тя така или иначе го правеше по навик.

За пълното й щастие не достигаше само едно нещо, но тази липса бе огромна и колкото повече мислеше за нея, толкова по-неспокойна ставаше, докато осъзна, че вече не изпитва удовлетворение. Искаше й се Ерагон да е тук, за да сподели деня с нея. Изръмжа и блъвна къса струйка син пламък от устата си, изсушавайки въздуха пред себе си, а после стисна челюсти, прекъсвайки потока течен огън. Езикът я засърбя от пламъците, които бяха минали над него. Кога ли щеше нейният любим другар Ерагон да се свърже с Насуада от Тронхайм и да повика нея, Сапфира, при себе си? Сама го бе подтикнала да се подчини на водачката на Варден и да отпътува към планините, които бяха по-високи, отколкото тя можеше да лети, ала бе минало твърде много време и сега усещаше студ и празнота в стомаха си.

„Има сянка в света — помисли си тя. — Това ме тревожи. Нещо не е наред с малкия ми Ездач. Той е в опасност или наскоро е бил в опасност. И аз не мога да му помогна“.

Сапфира не беше див дракон. Откакто се бе излюпила, споделяше целия си живот с Ерагон и без него се чувстваше само наполовина себе си. Ако той загинеше, защото не е била там да го защити, нямаше да има причина да живее, освен заради отмъщението. Знаеше, че ще разкъса на парчета убийците му и после ще отлети до черния град на чупещия яйца предател, който я бе държал затворена толкова много десетилетия, и щеше да направи всичко по силите си да го убие, въпреки че това щеше да означава сигурна смърт за нея.

Тя изръмжа отново и изщрака със зъби към една малка лястовица, която бе достатъчно глупава да прелети в обсега на устата й. Пропусна и птичката се стрелна край нея, продължавайки спокойно пътя си, което само влоши още повече настроението на драконката. За момент тя се замисли дали да не подгони лястовицата, но после реши, че не си струва усилието за подобна незначителна топчица от кости и пера. Дори за една добра хапка нямаше да стигне.

Накланяйки се по посока на вятъра и като изви опашката си в обратна посока, за да завие по-лесно, Сапфира огледа земята, простираща се далече под нея, и всички дребни бягащи същества, които се стремяха да се скрият от ловджийските й очи. Дори от над две хиляди метра можеше да преброи перата по гърба на ястреба, който се рееше над полята с пшеница западно от река Джийт. Виждаше кафявата козина на заека, който тичаше да се скрие в дупката си. Различаваше малкото стадо сърни, притаило се под клонките на храстите диво грозде, които растяха край един от притоците на реката. Чуваше високите писъци на подплашени животни, които предупреждаваха себеподобните си за присъствието й. Техните крясъци я радваха — беше редно плячката й да се бои от нея. Ако някога й се наложеше, тя да се бои от плячката си, щеше да знае, че е дошло времето й да умре.

На около пет километра нагоре по течението на Джийт Варден се бяха струпали на брега като стадо червени сърни на ръба на пропаст. Бунтовниците бяха пристигнали при брода вчера и оттогава може би една трета от човеците и ургалите, които бяха приятели, и конете, които не биваше да яде, бяха прекосили реката. Армията се движеше толкова бавно, че понякога Сапфира се чудеше как човеците изобщо имат време за нещо различно от пътуване, като се имаше предвид колко бе кратък животът им. „Би било много по-удобно, ако можеха да летят“ — помисли си тя и се запита защо не бяха решили да го правят. Летенето беше толкова лесно, че никога не спираше да се чуди защо някое създание би избрало да остане на земята. Дори Ерагон си оставаше привързан към меката твърда земя, макар Сапфира да знаеше, че той по всяко време може да се присъедини към нея в небето само с няколко думи на древния език. Но пък тя невинаги разбираше действията на онези, които ходеха на два крака, независимо дали имаха кръгли или заострени уши, или рога, или пък бяха толкова ниски, че можеше да ги стъпче с крак.

Леко движение на североизток привлече вниманието й и драконката с любопитство се насочи натам. Видя колона от четиридесет и пет изтощени коня, която се точеше към Варден. Повечето коне си нямаха ездачи, но преди да измине още половин час и тя да различи лицата на мъжете по седлата, изобщо не й хрумна, че това може да е отрядът на Роран, който се връща от набега си. Зачуди се какво ли се е случило, та да намалее толкова броят им, и веднага я обзе безпокойство. Не беше обвързана с Роран, но Ерагон го обичаше и това бе достатъчна причина да се тревожи за него.

Тя насочи съзнанието си към суетящите се край брода Варден и затърси, докато не откри ума на Аря, а когато елфката я допусна в мислите си, каза:

— Роран ще пристигне в късния следобед. Отрядът му обаче е много намалял. Застигнало ги е някакво ужасно зло.

— Благодаря ти, Сапфира — отвърна Аря. — Ще информирам Насуада.

Докато драконката се оттегляше от съзнанието на елфката, усети търсещия досег на покрития със синьо-черна вълча козина Бльодгарм.

— Не съм новоизлюпено драконче — сряза го тя. — Няма нужда да проверяваш дали съм добре на всеки няколко минути.

— Най-смирените ми извинения, Бяртскулар, но вече летиш от доста време и ако някой гледа, ще се зачуди защо ти и…

— Да, зная — изръмжа Сапфира. Тя сви леко криле и описвайки бавни кръгове, се заспуска спираловидно към реката. — Ще се прибера след малко.

На триста метра над водата тя разпери криле и усети налягането в мембраните си, когато вятърът ги притисна с огромна сила. Забави летежа си до почти пълна неподвижност, а после издиша въздуха от дробовете си и се снижи отново, достигайки на тридесет метра над кафявата лоша за пиене вода. Със спорадични махове, за да запази височина, се понесе срещу течението на река Джийт, бдителна за внезапни промени в налягането, които често се появяваха в хладния въздух над течаща вода и които можеха да я отнесат в неочаквана посока или по-лошо — към островърхите дървета или чупещата кости земя.

Прелетя високо над бунтовниците, струпани до реката — достатъчно високо, за да не изплаши пристигането й глупавите коне. После се понесе плавно надолу с неподвижни криле и се приземи насред поляна между палатките, която Насуада бе наредила да бъде запазена за нея, след което запълзя през лагера към празната палатка на Ерагон, където я чакаше Бльодгарм с единадесетте елфи, които командваше.

Сапфира ги поздрави с мигане на очите и стрелване на езика, а после се сви пред палатката на Ездача, решена да подремне и да изчака мрака, както би сторила, ако Ерагон наистина бе вътре и двамата трябваше да летят на среднощни мисии. Да лежи така ден след ден бе скучна и изморителна работа, ала бе необходимо да го прави, за да се поддържа измамата, че младият Ездач още е с Варден, така че Сапфира не се оплакваше, макар че след дванадесет или повече часа, прекарани на грубата твърда земя, където само цапаше люспите си, имаше желанието да се бие с хиляда войници или да изравни някоя гора със зъби, нокти и огън, или пък да подскочи и да лети, докато крилете вече не я издържат, или стигне края на земята, водата и въздуха.

Тя изръмжа тихо, разора леко земята с нокти, за да й бъде по-меко, а после положи глава на предните си крака и затвори вътрешните си клепачи, за да може да си почива и все пак да наблюдава минувачите. Едно водно конче избръмча над главата й и Сапфира не за първи път се зачуди какво точно е вдъхновило някой слабоумен дребосък да кръсти насекомото на нейната раса[7].

— Изобщо не прилича на дракон — измърмори тя, а после се унесе в лека дрямка.

Големият кръгъл огън в небето беше близо до хоризонта, когато Сапфира чу викове и поздрави, които означаваха, че Роран и другите воини са стигнали до лагера. Тя се раздвижи. Както и преди, Бльодгарм наполовина изпя и наполовина прошепна магия, която създаде нематериално подобие на Ерагон. След това елфът накара двойникът да излезе от палатката и да се качи на гърба на драконката, откъдето той започна да се оглежда в съвършена имитация на жив човек. За очите привидението бе съвършено, но то нямаше собствен разум и ако някой от агентите на Галбаторикс се опиташе да подслуша мислите на Ерагон, незабавно щеше да разбере измамата. Затова успехът на маневрата зависеше от това Сапфира да премине с двойника през лагера и възможно най-бързо да изчезне от поглед, с надеждата, че репутацията на Ездача й е достатъчно сериозна, за да обезкуражи някой скрит наблюдател да се опита да извлече от съзнанието му информация за Варден, под страх от възмездие.

Драконката тръгна, подскачайки през лагера, а дванадесетте елфи тичаха плътно около нея. Хората се отдръпваха от пътя им с викове „Привет, Сенкоубиецо!“ или „Привет, Сапфира!“, от което тя почувства топлина в корема си.

Когато пристигна до приличащата й на червена какавида шатра на Насуада, Сапфира приклекна и провря глава в тъмната пролука на едната стена, където стражите бяха отметнали част от платнището, за да има достъп до вътрешността. Бльодгарм поднови тихия си напев и призрачният Ерагон слезе от гърба й, влезе в шатрата и когато изчезна от погледа на зяпачите отвън, се стопи в нищото.

— Смяташ ли, че измамата ни е разкрита? — попита водачката на Варден от трона си.

Елфът се поклони елегантно.

— И този път, лейди Насуада, не мога да кажа със сигурност. Ще трябва да изчакаме и да видим дали Империята ще се опита да се възползва от отсъствието на Ерагон, преди да получим отговор на този въпрос.

— Благодаря ти, Бльодгарм. Това е всичко.

Елфът се поклони отново и се оттегли от палатката, заставайки на няколко крачки зад Сапфира, за да я пази.

Драконката се разположи удобно на земята и започна да ближе люспите около третия нокът на левия си преден крак, между които се бяха събрали противни ивици суха бяла глина, върху която си спомняше, че бе стояла, докато ядеше последната си плячка.

Минута по-късно Мартланд Редбиърд, Роран и мъж с кръгли уши, когото не познаваше, влязоха в червената шатра и се поклониха на Насуада. Сапфира спря да се чисти, за да проучи въздуха с езика си, и усети миризмата на засъхнала кръв, горчиво-киселия аромат на пот, смесената воня на кон и кожени дрехи, както и лекия, но ясно доловим остър привкус на човешки страх. Тя отново огледа тримата посетители и видя, че мъжът с червена дълга брада е изгубил дясната си длан, а после продължи да ближе люспите си.

Драконката не престана да чисти крака си, докато не върна съвършения блясък на всяка отделна люспа. Същевременно Мартланд, а после мъжът с кръгли уши, който беше Улхарт, и накрая Роран разказаха история за кръв, огън и смеещи се войници, които отказвали да умрат и продължавали да се бият дълго след като Ангвард ги призовавал при себе си. Както обикновено, Сапфира остана спокойна, докато другите — особено Насуада и нейният съветник, високият мъж с мършаво лице Йормундур — разпитваха воините за подробности от злощастната им мисия. Знаеше, че Ерагон понякога се чуди защо тя не участва по-често в разговорите. Основанията й да си мълчи бяха прости: ако се изключат Аря или Глаедр, тя се чувстваше най-удобно, когато общуваше със своя Ездач, а и по нейно мнение повечето разговори не бяха нищо повече от безсмислено празнодумство. Независимо дали бяха кръглоухи, остроухи, рогати или дребни, двукраките, изглежда, бяха пристрастени към празнословието. Бром не говореше празни приказки и Сапфира наистина харесваше това у него. За нея изборът винаги беше прост: или имаше нещо, което можеше да направи, за да подобри положението, и тя го правеше, или нямаше и всичко друго, казано по въпроса, беше само безсмислен шум. Във всеки случай драконката не се тревожеше за бъдещето, освен когато ставаше дума за Ерагон. За него тя винаги се безпокоеше.

Когато въпросите приключиха, Насуада изрази съчувствието си към Мартланд за загубата на ръката му, а после го освободи заедно с Улхарт, но задържа Роран, на когото каза:

— Ти отново демонстрира уменията си, Стронгхамър. Доволна съм от теб.

— Благодаря, милейди.

— Най-добрите ни лечители ще се погрижат за Мартланд, но на него все пак ще му трябва време да се възстанови от раните си. Ала дори и след това той няма да може да води подобни набези само с една ръка. Оттук нататък ще бъде принуден да служи на Варден в тила, а не на фронтовата линия. Вероятно ще го повиша и ще го направя един от съветниците си. Йормундур, смяташ ли, че идеята е добра?

— Чудесна е, милейди.

Насуада кимна, видимо доволна.

— Това означава, че трябва да намеря друг капитан, под чието командване да служиш, Роран.

— Милейди, ами моето собствено командване? — попита той. — Не доказах ли с тези два набега и предишните си дела, че съм достоен?

— Ако продължиш да се отличаваш както досега, Стронгхамър, скоро ще спечелиш свое командване. Трябва обаче да имаш търпение и да почакаш още малко. Само две мисии, колкото и да са успешни, не разкриват изцяло нечий характер. Аз съм предпазлив човек, когато става дума да поверявам хората си на други, Стронгхамър. Ще трябва да се съобразиш с мен.

Роран стисна силно дръжката на чука, затъкнат в колана му, но тонът му остана учтив:

— Разбира се, лейди Насуада.

— Много добре. Някой от пажовете ми ще ти донесе следващата задача по-късно през деня. И гледай да се нахраниш добре, когато с Катрина отпразнувате завръщането ти. Това е заповед, Стронгхамър. Изглеждаш така, все едно всеки момент ще паднеш от изтощение.

— Слушам, милейди.

Когато младият мъж понечи да си тръгне, водачката на Варден вдигна ръка и каза:

— Роран. — Той спря. — Сега, когато си се бил с тези войници, които не изпитват болка, вярваш ли, че подобна защита от агониите на плътта ще ни помогне да ги надвием?

Младият мъж се поколеба, но после поклати отрицателно глава.

— Силата им е и най-голямата им слабост. Те не се пазят, както биха направили, ако се бояха от порязването на меча или пробождането на стрелата, така че са небрежни към живота си. Истина е, че могат да продължат да се бият дълго след като обикновен човек би паднал мъртъв на земята, и това не е малко предимство при сражение, но също така масово умират, защото не защитават телата си, както би трябвало. Във вцепенената си самоувереност те ще влязат в капани и ще се изложат на опасности, които ние много сериозно бихме се постарали да избегнем. Докато духът на Варден не е сломен, вярвам, че с подходящата тактика можем да надвием тези хилещи се чудовища. Ако станем като тях обаче, ще се посичаме взаимно до пълно забвение и никой от нас няма да го е грижа, защото няма да имаме чувство за самосъхранение. Така си мисля.

— Благодаря ти, Роран.

Когато той си тръгна, Сапфира попита:

— Още ли няма вест от Ерагон?

Насуада поклати отрицателно глава.

— Не, все още нищо и мълчанието му започва да ме безпокои. Ако не се свърже с нас до другиден, ще помоля Аря да прати съобщение до някой от заклинателите на Орик с изискване да ни докладва. Ако той не може да ускори съвещанията на джуджетата, се боя, че няма да можем да разчитаме на тях в предстоящите битки. Единственото добро от подобен катастрофален изход ще бъде това, че Ерагон ще се върне при нас без повече забавяне.

Когато драконката бе готова да напусне червената шатра, Бльодгарм отново призова привидението на Ездача и го сложи върху гърба й. После тя изтегли глава навън и както преди заподскача през лагера, следвана през целия път от пъргавите елфи.

Когато стигна до палатката на Ерагон, цветната сянка двойник изчезна вътре, Сапфира се излегна на земята и се примири, че ще трябва да прекара остатъка от деня в ужасно бездействие. Преди да продължи неохотната си дрямка обаче, тя се пренесе с мисълта си до палатката на Роран и Катрина и започна да търси пролука към ума на Роран, докато той не снижи бариерите около съзнанието си.

— Ти ли си, Сапфира? — попита младият мъж.

— И други дракони ли познаваш?

— Разбира се, че не. Просто ме изненада. Аз… ъъъ малко съм зает в момента.

Тя проучи цвета на емоциите му и тези на Катрина и откритието я развесели.

— Исках само да те приветствам с добре дошъл. Радвам се, че не си ранен.

Мислите на Роран проблеснаха в горещо-размътено-студено и той изглежда имаше проблем с оформянето на смислен отговор. Накрая успя:

— Много мило от твоя страна, Сапфира.

— Ако можеш, ела да ме посетиш утре, когато ще можем да говорим по-дълго. Започвам да се отегчавам тук, ден след ден. Може би ще можеш да ми разкажеш за Ерагон от времето, преди да се излюпя за него.

— Ще… ще бъде чест за мен.

Удовлетворена, че е изпълнила изискванията на учтивостта на кръглоухите двукраки, като е приветствала Роран, и от знанието, че утрешният ден няма да е толкова скучен — защото беше немислимо някой да посмее да не откликне на молбата й за среща, — Сапфира се устрои колкото можеше по-удобно на голата земя, като за кой ли път се размечта за мекото гнездо, което споделяха с Ерагон на разлюляната-от-вятъра-дървесна-къща в Елесмера. От ноздрите й избяга струйка дим, тя въздъхна и заспа, сънувайки, че лети по-високо от всякога.

Махаше и махаше с криле, докато не се издигна над недостижимите върхове на планините Беор. Там кръжа известно време, загледана към цяла Алагезия, просната под нея. После неконтролируемо желание я подтикна да полети още по-нависоко и да види каквото може, така че започна да маха отново и сякаш за едно мигване на окото, полетя отвъд зяпналата луна, докато накрая само Сапфира и сребърните звезди не висяха на черното небе. Тя се носи сред небесата дълго време, кралица на яркия, подобен на скъпоценен камък, свят долу, ала после в душата й нахлу тревога и тя извика с мислите си:

— Ерагон, къде си!

Целуни ме нежно

Роран се събуди и се измъкна от гладките ръце на Катрина, след което седна полугол на ръба на походното легло, което си деляха. Прозина се и разтърка очи, а после се загледа в бледата ивица огнена светлина, която се процеждаше през пролуката между двете платнища на входа, чувствайки се глупав и бавен от натрупаното изтощение. Хладна тръпка премина през тялото му, но той не помръдна от мястото си.

— Роран? — обади се Катрина със сънлив глас. Тя се надигна, облягайки се на едната ръка, и посегна към него с другата. Той не реагира, когато ръката й се плъзна по гърба му и започна да масажира врата му. — Заспивай. Имаш нужда от почивка. Скоро пак ще трябва да заминеш.

Роран поклати глава, без да я погледне.

— Какво има? — попита младата жена. Тя седна в леглото, придърпа одеялото върху раменете си и се облегна на него, долепвайки топлата си буза до ръката му. — Безпокоиш се за новия си капитан или къде може да те прати Насуада?

— Не.

Катрина помълча известно време.

— Всеки път, когато заминеш, имам чувството, че по-малка част от теб се връща при мен. Станал си толкова мрачен и тих… Ако искаш да ми кажеш какво те безпокои, знай, че можеш, независимо колко е ужасно. Аз съм дъщеря на касапин, а и съм виждала немалко хора да загиват в битка.

— Да искам?! — възкликна Роран, задавяйки се с думата. — Не искам дори да мисля отново за това. — Той стисна юмруци, дишайки на пресекулки. — Един истински воин не би се чувствал като мен.

— Истинският воин не се бие, защото иска, а защото трябва — отвърна тя. — Онзи, който копнее за война, който се наслаждава на убийството, той е звяр, чудовище. Независимо колко слава ще спечели на бойното поле, това няма да изтрие истината, че не е по-добър от бесен вълк, който ще се обърне срещу приятелите и семейството си със същата лекота, с която посича враговете си. — Катрина отмести един кичур от челото му и го погали нежно по главата. — Веднъж ми каза, че „Песента на Геранд“ е любимата ти от историите на Бром, че именно заради нея се биеш с чук, а не с меч. Спомняш ли си как Геранд не обичал да убива и с какво нежелание хващал оръжието?

— Аха.

— И все пак са го смятали за най-великия воин на своята епоха. — Тя сложи ръка на бузата му и обърна лицето му към своето, принуждавайки го да се вгледа в сериозните й очи. — А ти си най-великият воин, когото аз познавам, Роран, тук или където и да е другаде.

Той отвърна с пресъхнала уста:

— Ами Ерагон или…

— Те не са и наполовина толкова смели, колкото си ти. Ерагон, Муртаг, Галбаторикс, елфите… всички те влизат в битка с магии на устните и могъщество, което многократно надвишава нашето. Но ти… — Катрина го целуна по носа. — Ти не си нищо повече от човек. Изправяш се срещу враговете си на собствените си крака. Не си магьосник, а въпреки това уби Близнаците. Бърз си и си силен колкото обикновен човек и все пак не се побоя да нападнеш Ра’зак в собственото им леговище и да ме спасиш от тъмниците им.

Той преглътна.

— Бях защитен от магиите на Ерагон.

— Но вече не си. Освен това в Карвахол също нямаше защити, а тогава избяга ли от Ра’зак? — Когато Роран не отговори, тя добави: — Ти не си нищо повече от човек, но си извършил неща, които дори Ерагон или Муртаг не биха могли. За мен това те прави най-великия воин в Алагезия… Не мога да си представя някой друг в Карвахол, който би сторил всичко, което направи ти, за да ме спасиш.

— Баща ти би го направил — каза Роран.

Усети как тя потрепери.

— Да, той би го направил — прошепна младата жена. — Но никога нямаше да успее да убеди другите да го последват, както успя ти. — Катрина обви ръце около него. — Каквото и да си видял или направил, винаги ще бъда твоя.

— Това е всичко, от което се нуждая — отвърна той и я притисна в прегръдката си. После въздъхна. — И все пак ми се иска тази война да свърши. Иска ми се отново да ора нивите, да садя жито и да го жъна, когато узрее. Фермерството е много изморителна работа, но поне е почтен труд. Убийството не е почтено. То е кражба, кражба на живот, и никой честен човек не би се стремил към него.

— Както казах и аз.

— Да, както каза. — Колкото и да му беше трудно, Роран се усмихна. — Държа се непростимо. Ето, че те товаря с моите проблеми, когато ти си имаш достатъчно свои. — И с тези думи той постави длан върху закръгления й корем.

— Твоите грижи винаги ще бъдат и мои, докато сме женени — промърмори тя и се притисна към ръката му.

— Някои неприятности обаче никой друг не трябва да понася, особено любимите ти хора — отвърна Роран.

Тя се отдръпна леко от него и той видя как очите й потъмняха и станаха отнесени, както винаги, когато я обземаха тежките спомени за времето, прекарано в Хелгринд.

— Не — прошепна Катрина. — Някои неприятности никой друг не бива да понася.

— Не се натъжавай. — Роран я придърпа към себе си и започна да се люлее напред-назад с нея, копнеейки с цялото си сърце Ерагон да не беше откривал яйцето на Сапфира в Гръбнака. След известно време Катрина се отпусна в ръцете му и дори той вече не се чувстваше толкова напрегнат. Погали я по врата. — Хайде, целуни ме нежно и да си лягаме, защото съм изморен и искам да поспя.

Тя се засмя и го целуна наистина нежно, а после се изтегнаха на леглото; отвън всичко бе притихнало и неподвижно с изключение на река Джийт, която течеше край лагера, без да спира, и се изливаше в сънищата на Роран, където той се виждаше застанал на носа на кораб, с Катрина до себе си, загледан в пастта на гигантския водовъртеж — Окото на глигана.

И си помисли: „Как можем да се надяваме да се измъкнем?“

Глумра

На десетки метри под Тронхайм в скалата имаше пещера, дълга стотици метри, с неподвижно и бездънно черно езеро от едната страна и мраморен под от другата. Кафяви и бели сталактити се спускаха от тавана, докато от земята се издигаха сталагмити и на места те се събираха, образувайки тумбести стълбове, по-дебели дори от най-големите дървета в Ду Велденварден. Между стълбовете бяха пръснати купчини тор, по които растяха гъби, както и двадесет и три ниски каменни къщички. До всяка врата грееше червената светлина на фенер без пламък. Извън обсега на светлината цареше мрак.

В една от тези къщурки Ерагон седеше на стол, който бе твърде малък за него, пред гранитна маса, не по-висока от коленете му. Въздухът бе изпълнен с аромата на меко козе сирене, нарязани гъби, яхния, гълъбови яйца и въглищен прах. Срещу него Глумра — джуджешка жена от рода Морд, която бе майка на убития страж Квистор — ридаеше, скубеше косите си и удряше с юмруци гърдите си. Блестящи ивици бележеха пътя, по който сълзите й се стичаха по кръглите бузи.

Двамата бяха сами в стаята. Четиримата стражи на Ездача — сега към тях се бе присъединил Транд, воин от свитата на Орик — чакаха отвън заедно с преводача Хундфаст, когото младежът бе освободил, когато научи, че Глумра владее езика му.

След опита за покушение върху живота му, Ерагон се бе свързал телепатично с Орик и гримстборитът бе настоял той да се върне възможно най-бързо до покоите на Ингетум, където щеше да е в безопасност. Ездача се подчини и остана там, докато приятелят му принуди останалите вождове да разтурят събранието до следващата сутрин под предлог, че в клана му се е случило извънредно събитие, което изисква незабавно да се занимае с него. После Орик отиде с най-храбрите си воини и най-добрия си заклинател до мястото на засадата, където огледаха и документираха всичко, което установиха с обикновени и магически средства. Когато бе удовлетворен, че е научил всичко възможно, той се върна в покоите, където каза на Ерагон:

— Имаме много работа и малко време, в което да я свършим. Преди да възобновим събранието утре, в третия час от сутринта, трябва да разберем без капка съмнение кой е наредил да се извърши нападението. Ако успеем, тогава ще имаме средство, което да използваме срещу тях. Ако ли не, ще се лутаме в мрака, несигурни кои са враговете ни. Можем да запазим в тайна покушението дотогава, но не повече. Кнурлан ще са чули ехото на боя чрез тунелите под Тронхайм и вероятно дори сега търсят източника на шума от страх, че може да е било срутване или някоя друга катастрофа, която би могла да подкопае града отгоре. — Орик тупна с крак и изруга предците на онзи, който бе пратил убийците, а после сложи юмруци на хълбоците си и каза: — Клановата война бездруго ни застрашаваше, но сега е буквално на прага ни. Трябва да действаме бързо, ако искаме да избегнем тази ужасна съдба. Предстои ни да открием кнурлан, да задаваме въпроси, да отправяме заплахи, да предлагаме подкупи, да крадем свитъци… и всичко това преди утрото.

— Ами аз? — попита Ерагон.

— Ти трябва да останеш тук, докато не разберем дали Аз Свелдн рак Ануин или някой друг клан не са поставили някъде в засада по-голям отряд да те убие. Освен това, колкото по-дълго успеем да скрием от нападателите ти дали си жив, мъртъв или ранен, толкова по-дълго ще ги държим в несигурност колко стабилна е почвата под краката им.

В началото Ездача се съгласи с предложението на Орик, но докато гледаше как джуджето се суети и раздава заповеди, започна да се чувства все по-изнервен и безпомощен. Накрая хвана приятеля си за ръката и каза:

— Ако трябва да седя тук и да зяпам стената, докато ти търсиш злодеите, които извършиха това, ще скърцам със зъби, докато не ги счупя. Трябва да има нещо, с което да мога да помогна… Ами Квистор? Живее ли някой от семейството му в Тронхайм? Казал ли им е някой за смъртта му? Защото, ако не е, предпочитам аз да им съобщя, тъй като той умря в моя защита.

Орик попита стражите и научи от тях, че Квистор наистина има семейство в Тронхайм или по-точно — под Тронхайм. Когато чу това, той се намръщи и измърмори някаква странна дума на джуджешки.

— Те са обитатели на дълбините — каза Орик. — Кнурлан, които са напуснали повърхността на земята заради света отдолу и се показват в редки случаи. Повечето от тях живеят тук, под Тронхайм и Фардън Дур, защото могат да излизат във Фардън Дур и да не се чувстват така, сякаш са наистина отвън, което повечето не могат да понесат — толкова са свикнали със затворени пространства. Не знаех, че Квистор е такъв.

— Ще имаш ли нещо против да посетя семейството му? — попита Ерагон. — Между тези стаи има стълби, които водят надолу, нали? Можем да слезем, без никой да разбере.

Доведеният му брат помисли за момент, а после кимна.

— Прав си. Пътят е достатъчно безопасен и никой не би се сетил да те търси сред обитателите на дълбините. Биха дошли първо тук и ако не си излязъл, ще те намерят… Върви и не се връщай, докато не пратя някой за теб, дори ако родът Морд те отхвърли и трябва да седиш на някой сталагмит до сутринта. Но, Ерагон, бъди внимателен, обитателите на дълбините предпочитат уединението и са много обидчиви по въпросите на честта, а освен това имат свои странни обичаи. Бъди предпазлив, сякаш си стъпил на хлъзгава глина.

И така, когато Транд се присъедини към стражите му, а Хундфаст дойде, за да превежда, Ездача отиде — с къс джуджешки меч на кръста — до най-близкото стълбище, водещо надолу, и заслиза към дълбините на земята — по-дълбоко, отколкото някога бе стигал. Не след дълго намери Глумра и й съобщи за смъртта на Квистор, а сега седеше и я слушаше, докато жената скърбеше за убитото си дете, преминавайки между вой и припеви на джуджешки със странна дисонантна мелодия.

Обезпокоен от силата на мъката й, Ерагон извърна поглед от лицето й. Той огледа зелената каменна печка, която бе подпряна до едната стена, и износените геометрични гравюри по ъглите й. После погледът му се насочи към зелено-кафявата черга, постлана пред огнището, и към стомната в ъгъла, и провизиите, висящи от гредите на тавана. Загледа се в тежкия дървен стан, изправен под кръгъл прозорец с лавандулови стъкла.

После, когато воят й достигна връхната си точка, Глумра привлече обратно очите му, защото стана от масата, отиде до тезгяха и постави лявата си ръка върху него. Преди Ерагон да успее да я спре, тя взе един нож и отряза първата фаланга на кутрето си. Изстена и се преви надве.

Ездача почти подскочи и извика. Зачуди се на лудостта, която бе обзела джуджешката жена, и дали не трябва да се опита да я спре, за да не си нанесе още поражения. Отвори уста, за да я попита дали не иска да излекува раната й, ала после размисли, спомняйки си предупрежденията на Орик за странните обичаи и чувство за чест на обитателите на дълбините. Може да сметне предложението ми за обида, осъзна той, така че затвори уста и седна обратно в твърде малкия си стол.

След около минута Глумра се надигна, пое дълбоко дъх, а после тихо и спокойно изми чуканчето на пръста си с бренди, намаза го с жълт мехлем и превърза раната. Подобното й на месечина лице все още беше пребледняло от шока, когато Глумра седна в стола срещу Ерагон.

— Благодаря ти, Сенкоубиецо, че ми донесе сам новината за съдбата на сина ми. Радвам се да зная, че е умрял гордо, както е редно за един воин.

— Той беше невероятно смел — отвърна Ерагон. — Виждаше, че враговете са бързи като елфи и все пак скочи, за да ме защити. Саможертвата му ми даде време да избягна остриетата им, а също така разкри опасността на заклинанията, които бяха обвързани с оръжията им. Ако не беше той, съмнявам се, че сега щях да съм тук.

Глумра кимна бавно със сведени очи и приглади полата си.

— Знаеш ли кой е отговорен за атаката върху клана ни, Сенкоубиецо?

— Имаме само подозрения. Дори в момента гримстборит Орик се опитва да разкрие истината по въпроса.

— Аз Свелдн рак Ануин ли бяха? — попита жената, изненадвайки Ерагон с прозорливостта си. Той стори всичко по силите си да прикрие изненадата. Когато не отговори нищо, тя продължи: — Всички знаем за кръвната им вражда с теб, Аргетлам; всеки кнурла в тези планини знае. Някои от нас одобряват опълчението им срещу теб, но ако наистина са се опитали да те убият, значи са преценили грешно разположението на скалите и са се обрекли на гибел.

Ерагон повдигна вежда, заинтересуван.

— Обрекли са се? Как?

— Именно ти, Сенкоубиецо, уби Дурза и така ни позволи да спасим Тронхайм и селата отдолу от лапите на Галбаторикс. Расата ни никога няма да забрави това, докато Тронхайм е свободен. А и сред тунелите се мълви, че твоят дракон ще възвърне целостта на Исидар Митрим? — Ерагон кимна. — Това е добро дело, Сенкоубиецо. Ти си сторил много за расата ни и който и клан да те е атакувал, до един ще насочим възмездието си срещу него.

— Заклех се пред свидетели — каза Ездача, — и се заклевам пред теб, че ще накажа отговорния за това долно убийство, че ще го накарам да съжалява, че някога изобщо е помислил за подобно злодеяние. Обаче…

— Благодаря ти, Сенкоубиецо.

Той се поколеба, после сведе глава.

— Обаче не бива да възпламеняваме кланова война. Не и сега. Ако се стигне до използване на сила, трябва гримстборит Орик да реши кога и къде да извадим мечове, не си ли съгласна?

— Ще помисля над думите ти, Сенкоубиецо — отвърна Глумра. — Орик е…

Но каквото и да се готвеше да каже, остана неизречено. Очите й се премрежиха, тя се преви надве за момент и притисна осакатената си ръка към гърдите. Когато пристъпът отмина, Глумра се изправи, допря опакото на ръката си до дясната буза и се залюля напред-назад, стенейки:

— О, синът ми… прекрасният ми син.

Жената стана от стола си и с препъване заобиколи масата, насочвайки се към малка колекция мечове и брадви, закачени на стената зад Ерагон, до ниша, покрита с червена копринена завеса. Изплашен, че Глумра възнамерява отново да се нарани, Ерагон скочи на крака, събаряйки в припряността си дъбовото столче. Посегна към нея, но видя, че тя отива не към оръжията, а към нишата, и дръпна рязко ръка, преди да я е обидил с нещо.

Медните пръстени, пришити в горната част на копринената завеса, изтракаха един в друг, когато жената дръпна плата, и се разкри дълбока и тъмна ниша, на чийто горен рафт бяха гравирани руни и други форми с толкова фантастичен детайл, че на Ездача му се струваше, че може да ги гледа с часове и пак да не ги осмисли изцяло. На долната полица стояха статуетки на шестте големи джуджешки божества, както и девет други фигури, които Ерагон не познаваше, всяка от тях изобразена с пресилени черти и пози, за да предаде по-ясно същността на героя.

Глумра извади от гънките на роклята си амулет от злато и сребро, целуна го и го притисна в основата на шията си, като коленичи пред нишата. Гласът й се извисяваше и понижаваше в странните извивки на джуджешката музика, когато започна да пее погребална песен на родния си език. Мелодията накара Ерагон да се просълзи. Жената пя в продължение на няколко минути, а после се умълча, като продължи да се взира в статуетките, и колкото повече ги гледаше, дълбоките бръчки на изтерзаното й от мъка лице се изгладиха и докато преди младежа виждаше в чертите й само гняв, тъга и безнадеждност, сега забеляза тихо примирение, спокойствие и дори някакво превъзходство. Сякаш от лицето й струеше меко сияние. Промяната на Глумра бе толкова пълна, че той едва я позна.

Накрая тя каза:

— Тази нощ Квистор ще пирува в двореца на Морготал. Зная това. — Жената отново целуна амулета си. — Иска ми се да можех да споделя храната си с него и съпруга си Бауден, но не е дошло времето ми да спя в катакомбите на Тронхайм, а Морготал не допуска в двореца си онези, които са ускорили пристигането си. Но след време семейството ни ще се събере отново, както и с всичките ни предци, откакто Гунтера е създал този свят от мрака. Зная това.

Ездача коленичи до нея и с дрезгав глас попита:

— Откъде знаеш това?

— Зная го, защото е писано. — Движенията й бяха бавни и изпълнени с уважение, когато докосна с върха на пръстите си краката на всяка от статуетките на боговете. — Как би могло да бъде иначе? Светът не би могъл да се създаде сам, както не може да стори това един меч или шлем, и след като единствено създанията с божествена сила са могли да изковат земята и небето, значи само към боговете трябва да се обръщаме за отговори. На тях разчитам да въдворят правдата на света и вярата ми ме освобождава от оковите на плътта ми.

Тя говореше с такава увереност, че Ерагон внезапно изпита желание да сподели вярата й. Копнееше да отхвърли съмненията и страховете си, просто да знае, че колкото и ужасен да изглежда понякога светът, животът не е случаен хаос. Искаше да бъде уверен, че какъвто и да е той, няма да изчезне завинаги, ако някой меч отсече главата му, и че един ден отново ще се срещне с Бром, Гароу и всички други, които бе обичал и изгубил. Изпълни го отчаян копнеж за надежда и утеха и това го обърка, отне сигурността му пред лицето на света.

Ала въпреки това част от него устоя на това желание и не му позволи да се преклони пред джуджешките богове и да обвърже личността и същността си с нещо, което не разбира. Също така му беше трудно да приеме, че ако боговете съществуват, то джуджешките са единствените. Ерагон беше сигурен, че ако попита Нар Гарцвог или член на някое от номадските племена, или дори черните жреци на Хелгринд, дали боговете им са истински, те биха изтъкнали тяхното превъзходство също толкова яростно, колкото Глумра това на своите. „Откъде да знам коя религия е истинската? — зачуди се той. — Само защото някой е последовател на определена вяра, не означава, че това непременно е верният път… Може би никоя религия не съдържа в себе си цялата истина за света. Навярно всяка от тях съдържа парченца от истината и ние сме длъжни да открием тези парченца и да ги съберем в едно цяло. Или може би елфите са прави и богове няма. Но как мога да разбера със сигурност?“

Глумра въздъхна дълбоко, а после промърмори нещо на джуджешки, изправи се и придърпа копринената завеса обратно пред нишата. Ездача също се изправи и потръпна от болката в натъртеното си от битката тяло. Последва я до масата, където седна отново на столчето си. Жената извади от каменния долап в стената две калаени чаши, после откачи от една кука на тавана мях, пълен с вино, и напълни по една чаша за себе си и Ерагон. Тя вдигна своята и промълви на джуджешки наздравица, която младежът се помъчи да повтори, след което двамата отпиха по глътка.

— Добре е да знам, че Квистор продължава да живее — каза Глумра, — че сега е облечен в одежди, достойни за крал, и се наслаждава на пира в двореца на Морготал. Дано спечели много слава в служба на боговете! — И тя отпи отново.

Когато пресуши чашата си, Ездача започна да се сбогува с нея, но тя го спря, като вдигна ръка.

— Имаш ли къде да отседнеш, Сенкоубиецо, място, където да си в безопасност от онези, които желаят смъртта ти?

Ерагон й разказа за идеята да остане скрит под Тронхайм, докато Орик изпрати някой да го извика. Глумра кимна рязко и рече:

— Тогава ти и спътниците ти трябва да изчакате този пратеник тук. Настоявам. — Младежът понечи да протестира, но жената поклати глава. — Докато съм жива, не мога да допусна мъжете, които са се борили редом със сина ми, да мръзнат във влагата и мрака на пещерите. Повикай спътниците си и в тази мрачна нощ ще хапнем и ще се веселим.

Ездача осъзна, че не може да си тръгне, без да я разстрои, затова извика стражите и преводача си. Заедно те помогнаха на Глумра да приготви вечеря от хляб, месо и сладкиш, а когато всичко беше готово, ядоха и пиха, и говориха до късно през нощта. Жената бе особено оживена. Пи най-много от всички, смя се най-силно и винаги първа пускаше остроумен коментар. В началото Ерагон бе шокиран от поведението й, но после забеляза, че очите й не се усмихваха и когато смяташе, че никой не я гледа, веселието изчезваше от лицето й и изражението й ставаше мрачно и тъжно. Той стигна до извода, че да ги забавлява е нейният начин да почете паметта на сина си, както и да се отърси от мъката за загиналия Квистор.

„Никога не съм срещал друг като теб“ — помисли си той, докато я гледаше.

Късно след полунощ някой почука на вратата на къщичката. Хундфаст покани джуджето, което бе облечено в пълно бойно снаряжение и изглеждаше напрегнато — то неспирно оглеждаше прозорците, вратата и тъмните кътчета в стаята. С поредица от фрази на древния език увери Ерагон, че е пратеник на Орик, и му каза:

— Аз съм Фарн, син на Флоси… Аргетлам, Орик те моли да се върнеш възможно най-бързо. Има много важни новини за днешните събития.

На прага Глумра сграбчи здраво лявата ръка на младежа, сякаш пръстите й бяха от стомана, и когато той се вгледа в суровите й очи, рече:

— Не забравяй клетвата си, Сенкоубиецо, и не оставяй убийците на сина ми да се измъкнат ненаказани!

— Няма — обеща той.

Съвещанието на клановете

Когато Ерагон се запъти към тях, джуджетата, застанали на стража пред покоите на Орик, отвориха бързо двойните врати.

Антрето бе дълго и с богата украса, обзаведено с три кръгли дивана с червена тапицерия, поставени в редица в средата на стаята. На стените висяха красиви гоблени заедно с вездесъщите фенери без пламък, а на тавана имаше релефно изображение на известна битка от джуджешката история.

Орик разговаряше с група от воините си и няколко сивобради джуджета от Дургримст Ингетум. Когато Ерагон се приближи, приятелят му се обърна към него с мрачно лице.

— Добре, не се забави! Хундфаст, можеш да си вървиш сега. Трябва да говорим насаме.

Преводачът се поклони и изчезна през един портал отляво, а стъпките му проехтяха по излъскания ахатов под. Когато той вече не можеше да ги чуе, Ездача попита:

— Не му ли вярваш?

Орик сви рамене.

— В момента не зная на кого да се доверя. Колкото по-малко знаят какво сме открили, толкова по-добре. Не можем да рискуваме новината да достигне друг клан преди утрешния ден. Ако това стане, клановата война е неизбежна.

Джуджетата зад него зашепнаха разтревожено помежду си.

— Какви са новините? — попита притеснено Ерагон.

Воините, събрани около вожда, се отдръпнаха, когато той им направи знак, разкривайки три завързани и окървавени джуджета, струпани едно върху друго в ъгъла. Най-долното стенеше и риташе с крака във въздуха, но не можеше да се измъкне изпод другите пленници.

— Кои са те? — поинтересува се младежът.

— Накарах няколко от ковачите ни да огледат кинжалите на твоите нападатели — отвърна Орик. — Те разпознаха изработката на Киефна Дългоносия — ковач от нашия клан, който се е прославил сред народа ни.

— Значи той може да ни каже кой е купил кинжалите и съответно кои са враговете ни?

Орик се изсмя дрезгаво.

— Едва ли, но успяхме да проследим оръжията от Киефна до търговец в Далгон, намиращ се на много километри оттук, който ги е продал на кнурлаф с…

— Кнурлаф? — повтори въпросително Ерагон.

Доведеният му брат се намръщи.

— Жена. Жена с по седем пръста на всяка ръка е купила кинжалите преди два месеца.

— И намерихте ли я? Не може да има твърде много жени с толкова пръсти.

— Всъщност това е често срещано сред народа ни — отвърна джуджето. — При все това с много усилия успяхме да открием жената в Далгон. Воините ми там я разпитаха подробно. Тя е от Дургримст Награ, но доколкото можахме да установим, е действала на своя глава, а не по заповед на водачите на клана й. От жената научихме, че друго джудже й е поръчало да купи кинжалите, а после да ги достави на търговец на вино, който да ги отнесе от Далгон. Поръчителят не й е казал за какво са предназначени те, но като разпитахме сред търговците в града, разбрахме, че е отпътувал оттам право към един от градовете на Дургримст Аз Свелдн рак Ануин.

— Значи наистина са били те! — възкликна Ерагон.

— Или е така, или някой иска да мислим, че са те. Трябваха ни повече доказателства, преди да сме сигурни във вината им. — В очите на Орик проблеснаха искрици и той вдигна пръст. — Така че с една много, много хитра магия проследихме пътя на убийците обратно през тунелите и пещерите до изоставено място на дванадесетото ниво на Тронхайм, встрани от помощния коридор на южната ос на западния сектор, близо до… е, няма значение. Но някой ден ще трябва да те науча как са разположени стаите в Тронхайм, за да можеш да намериш всяко място сам, ако ти се наложи. Във всеки случай следата ни отведе до изоставен склад, където тези тримата стояха. — Той посочи завързаните джуджета. — Не ни очакваха, така че успяхме да ги хванем живи, въпреки че се опитаха да се самоубият. Не беше лесно, но проникнахме в умовете на двама от тях — оставяйки третия за другите гримстборитн, ако желаят да го разпитват — и разбрахме всичко, което знаеха по този въпрос. — Орик отново посочи пленниците. — Именно те са снабдили убийците с кинжалите и черните дрехи, те са ги нахранили и приютили миналата нощ.

— Кои са те? — попита Ездача.

— Пфу! — възкликна джуджето и се изплю на пода. — Те са Варгримстн, воини, които са се посрамили и сега нямат клан. Никой няма взаимоотношения с подобна измет, освен ако сам не е забъркан в някое злодейство и не иска другите да научат за него. И именно такъв е случаят с тези тримата. Получили са заповедите си директно от гримстборит Вермунд от Аз Свелдн рак Ануин.

— И няма съмнение по въпроса?

Орик поклати глава.

— Никакво. Аз Свелдн рак Ануин се опитаха да те убият, Ерагон. Вероятно никога няма да разберем дали други кланове са се присъединили към тях, но ако разкрием коварната им постъпка, това ще принуди всички останали, които може би са били въвлечени в заговора, да разтрогнат досегашния си съюз с тях, да се откажат или поне да отложат по-нататъшни атаки над Дургримст Ингетум, ако се справим добре с положението, да гласуват за мен при избора на крал.

Пред очите на Ерагон изплува образът на дъгоцветното острие, забиващо се във врата на Квистор, и агонията на джуджето, докато падаше на пода.

— Как ще накажем Аз Свелдн рак Ануин за това престъпление? Ще убием ли Вермунд?

— Остави това на мен — отвърна доведеният му брат и почука носа си с пръст. — Имам план. Но трябва да бъдем внимателни, защото това е ужасно деликатна ситуация. Подобно предателство не се е случвало от много години. Като външно лице, ти нямаш представа какво отвращение предизвиква у нас някой от собствения ни народ да нападне гост. А фактът, че си единственият свободен Ездач, който се е опълчил на Галбаторикс, прави престъплението още по-тежко. Може би ще се стигне до още кръвопролития, но в момента това само ще предизвика нова кланова война.

— Войната може да е единственият начин да се справим с Аз Свелдн рак Ануин — изтъкна Ерагон.

— Не мисля така, но ако греша и войната е неизбежна, трябва да сме сигурни, че тя ще бъде между всички кланове и техния. Това не би било толкова лошо. Заедно ще ги смажем за по-малко от седмица. Ако обаче войната е между клановете, разцепени на две или три фракции, това ще унищожи страната ни. Жизненоважно е, преди да изтеглим мечовете, да сме убедили другите кланове, че Аз Свелдн рак Ануин наистина са извършили това престъпление. И в името на тази цел склонен ли си да допуснеш магьосници от различни кланове да прегледат спомените ти за атаката, за да видят, че се е случила така, както твърдим, и че не се опитваме да извъртим нещата в наша полза?

Ездача се поколеба. Не беше склонен да отваря ума си за непознати. Кимна към трите джуджета, струпани едно върху друго.

— Ами те? Няма ли спомените им да са достатъчни, за да убедят клановете във вината на Аз Свелдн рак Ануин?

Орик се намръщи.

— Би трябвало да са, но за да сме изчерпателни, вождовете ще настоят да сравнят спомените им с твоите, а ако откажеш, Вермунд ще обяви, че крием нещо от съвещанието и че обвиненията ни са само гнусна измислица.

— Добре тогава — съгласи се Ерагон. — Щом трябва, значи трябва. Но ако някой от магьосниците се отклони — дори и случайно — от онова, което трябва да гледа, няма да имам друг избор, освен да изтрия видяното от умовете им. Има неща, които не мога да допусна да станат всеобщо достояние.

Доведеният му брат кимна.

— Да, сещам се поне за една трикрака информация, която би предизвикала известно напрежение у някои от нас, ако се разнесе по земята, а? Сигурен съм, че вождовете ще приемат условията ти — защото и те самите имат тайни, които не искат да се разтръбяват, — също както съм сигурен, че ще наредят на магьосниците си да действат независимо от опасността. Това нападение има потенциала да предизвика такъв хаос сред расата ни, че гримстборитн ще се чувстват задължени да разкрият истината зад нея, дори това да им струва най-опитните заклинатели.

После Орик се изпъна в цял ръст — колкото и ограничен да бе той — и нареди затворниците да бъдат изведени от антрето, след което отпрати всичките си васали, освен Ерагон и отряд от двайсет и шест от най-добрите му воини. С елегантен жест джуджето хвана Ездача за левия лакът и го поведе към вътрешните си покои.

— Тази нощ ще останеш с мен тук, където Аз Свелдн рак Ануин няма да посмеят да нападнат.

— Ако възнамеряваш да спиш, трябва да те предупредя, че сега не мога да почивам — каза младежът. — Кръвта ми още кипи от битката, а мислите ми са неспокойни.

— Почивай или не, твоя воля. Няма да обезпокоиш моя сън, защото ще нахлупя една дебела вълнена шапка ниско над очите си. Опитай се обаче да се успокоиш — може би с някоя от техниките на елфите — и да възстановиш колкото можеш от силата си. Новият ден скоро ще настъпи и до събирането на вождовете остават само няколко часа. И двамата трябва да сме колкото е възможно по-бодри. Онова, което ще кажем и направим днес, ще определи съдбата на народа ми, страната ми и цяла Алагезия… Е, не си криви устата де! Вместо това помисли за следното: независимо дали ни очаква успех, или провал, а аз определено се надявам да успеем, имената ни ще се помнят до края на времето, след като приключи това съвещание. Поне този успех трябва да те изпълва с гордост! Боговете са капризни и единственото безсмъртие, на което можем да разчитаме, е онова, което спечелим с делата си. Дали славата ще е добра или лоша — и двата вида са по-добри от това да те забравят след смъртта ти.

По-късно същата нощ, в глухата доба преди зазоряване, мислите на Ерагон се отнесоха, докато седеше отпуснат в тапицираната прегръдка на един джуджешки диван, в хаоса на будните му сънища. Въпреки че все така виждаше мозайката от цветни камъчета на отсрещната стена, сякаш на бляскав екран, опънат върху нея, виждаше и сцени от живота си в долината Паланкар, преди чудовищната и кървава съдба да се намеси в живота му. Сцените обаче се отклоняваха от истината и го потапяха в измислени ситуации, съставени от откъслеци от действителни събития. В последните няколко мига, преди да се изтръгне от унеса си, образите придобиха реалистична плътност.

Той стоеше в работилницата на Хорст, чиито врати зееха отворени, висейки на разхлабени панти като усмивка на идиот. Навън бе нощ без звезди и всепоглъщащият мрак сякаш притискаше очертанията на слабата червена светлина, хвърляна от жаравата, като че нетърпелив да погълне всичко в обсега на червеникавата сфера. Изправен до пещта, Хорст приличаше на гигант, а пробягващите по лицето и брадата му сенки му придаваха страховит вид. Мускулестата му ръка се вдигаше и спускаше, а във въздуха ехтеше камбанен звън, когато чукът му се стоварваше върху края на светещ в жълто стоманен прът. Хвърчащите искри угасваха, щом паднеха на земята. Ковачът удари още четири пъти метала, после вдигна пръта от наковалнята и го потопи в бъчва със земно масло. По повърхността на течността се надигнаха призрачни пламъци, сини и ефирни, а после изчезнаха с гневно съскане. Хорст се обърна към Ерагон и се намръщи.

— Защо си дошъл тук?

— Трябва ми меч на Драконов ездач.

— Махай се. Нямам време да ти кова меч на Ездач. Не виждаш ли, че работя над кука за огнище за Илейн? Трябва й за битката. Сам ли си?

— Не зная.

— Къде е баща ти? Къде е майка ти?

— Не зная.

Тогава прозвуча нов глас, добре шлифован, силен и могъщ, който каза:

— Добри ковачо, той не е сам. Аз съм с него.

— А ти пък кой си? — настоятелно попита Хорст.

— Аз съм баща му.

Между зейналите врати на прага на работилницата стоеше огромна фигура, обгърната от бледа светлина. От раменете на мъжа, по-широки от тези на Кул, се спускаше червено наметало. В лявата му ръка блестеше Зар’рок, остър като болката. През процепите на бляскавия му шлем сините му очи се впиха в Ерагон, заковавайки го намясто като стрела, пронизала заек. Той вдигна свободната си ръка и я протегна към него.

— Синко, ела с мен. Заедно ще унищожим Варден, ще убием Галбаторикс и ще завладеем цяла Алагезия. Само ми дай сърцето си и ще бъдем неуязвими. Дай ми сърцето си, сине мой.

Ерагон скочи от дивана със задавено възклицание и остана загледан в пода, стиснал юмруци и задъхан. Стражите на Орик го изгледаха въпросително, но той не им обърна внимание. Беше твърде разстроен, за да обяснява изблика си.

Още беше рано, така че след известно време младежът отново се разположи на дивана, но оттам насетне остана буден и не си позволи да потъне в света на сънищата, изплашен от привиденията, които можеше да види там.

Ездача стоеше с гръб, опрян в стената, и ръка на дръжката на джуджешкия си меч, докато гледаше вождовете на клановете да влизат в стаята за съвещания, скрита дълбоко под Тронхайм. Особено бдително следеше Вермунд, гримстборит на Аз Свелдн рак Ануин, ала ако скритото зад лилавото си було джудже бе изненадано да го види жив и здрав, то не го показа.

Ерагон усети как левият ботуш на Орик подритва неговия. Без да отделя очи от Вермунд, младежът се наведе към приятеля си и го чу да шепне:

— Запомни, наляво, през три портала.

Ставаше дума за мястото, където доведеният му брат бе разположил стотина от воините си без знанието на другите вождове.

Ездача отговори също шепнешком:

— Ако се пролее кръв, да използвам ли възможността да убия тази змия Вермунд?

— Ако той не се опита да стори същото с теб или мен, моля те, не го прави. — Орик се изкикоти тихо. — Това едва ли ще те направи по-симпатичен за другите гримстборитн… Е, сега трябва да вървя. Моли се на Синдри за късмет. Ще навлезем в езеро от лава, което никой не е посмявал да прекоси досега.

И Ерагон се помоли.

Когато всички вождове заеха местата си около масата в средата на помещението, онези, които гледаха отстрани, включително Ездача, се настаниха на столовете, разположени край стената на кръглата зала. Ерагон обаче не се отпусна на своя, както повечето джуджета, а седна на ръба, готов да се бие при най-малкия признак за опасност.

Когато Ганел, черноокият воин-жрец на Дургримст Куан, стана от масата и започна да говори на джуджешки, Хундфаст се приближи от дясната страна на младежа и зашепна превода си:

— Добре дошли отново, братя мои. Но дали срещата ни е добра, не мога да реша, защото до ушите ми достигнаха определени слухове… всъщност слухове за слухове, ако трябва да съм честен. Нямам друга информация, освен тези мъгляви и тревожни брътвежи, нито доказателство, на базата на което да отправя обвинение към злодеяния. Но тъй като днес е мой ред да ръководя събранието ни, предлагам да отложим най-сериозните ни дебати за момента и ако сте съгласни, да поставя няколко въпроса за обсъждане.

Вождовете зашепнаха помежду си, а после красивата къдрокоса Йорюн каза:

— Нямам възражение, гримстборит Ганел. Ти събуди любопитството ми с тези неясни намеци. Нека чуем въпросите ти.

— Да, да ги чуем — обади се Надо.

— Нека ги чуем — съгласи се Мандрат, а след него и останалите вождове, включително Вермунд.

Получил позволението, което искаше, Ганел отпусна ръце на масата и замълча за момент, привличайки вниманието на всички в стаята. После заговори:

— Вчера, докато ние обядвахме в избраните си места за почивка, кнурлан са чули шум сред тунелите под южната част на Тронхайм. Докладите за силата му са различни, но това, че толкова много джуджета в такъв голям периметър са го чули, доказва, че шумотевицата не е била малка. Също като вас и аз получих обичайните доклади за вероятно срутване. Онова, което може би не знаете обаче, е, че едва преди два часа…

Хундфаст се поколеба и бързо прошепна:

— Думата е трудна за превод на твоя език. Мисля, че е нещо като бегачите в тунелите. — След което продължи превода си: — … бегачите в тунелите откриха доказателство за ужасна битка в един от древните ни проходи, които почитаемият ни праотец Корган Лонгбиърд е изкопал. Подът бил окъпан в кръв, стените били черни от саждите от фенер, който невнимателен воин е счупил с оръжието си, по камъните наоколо имало пукнатини, по земята били пръснати седем овъглени трупа и се виждали следи от други, които са били отнесени. И тези останки не са били от някое неизвестно стълкновение по време на битката за Фардън Дур. Не! Защото кръвта още не била изсъхнала, саждите били меки, пукнатините били току-що образувани, а доколкото чувам, на мястото още се усещало остатъчното влияние на могъщи магии. Дори сега неколцина от най-добрите ни заклинатели се опитват да пресъздадат образа на случилото се, ала нямат голяма надежда за успех, тъй като заклинанията, предпазващи участниците в битката, са били силни. Така че първият ми въпрос пред събранието е следният: някой от вас знае ли нещо повече за тези мистериозни събития?

Когато Ганел приключи речта си, Ерагон се напрегна, готов да скочи, ако забулените джуджета от Аз Свелдн рак Ануин посегнат към мечовете си.

Орик се прокашля и каза:

— Струва ми се, че ще мога да задоволя отчасти любопитството ти, Ганел. Но тъй като отговорът ми по необходимост ще е дълъг, предлагам да зададеш другите си въпроси, преди да започна.

Вождът се намръщи. Почука с кокалчетата на едната си ръка по масата и каза:

— Много добре… Получих сведения, несъмнено свързани с битката в тунелите на Корган, за голям брой кнурлан, движещи се из Тронхайм, и на събиращи се тук и там — явно с тайни намерения — големи групи въоръжени мъже. Агентите ми не са успели да разберат от кой клан са воините, ала ако някой от присъстващите тук вождове се опита подмолно да използва армията си, докато се съвещаваме кой да наследи крал Хротгар, то това подсказва наистина ужасни намерения. Така че вторият ми въпрос е следният: кой е отговорен за тези злонамерени маневри? И ако никой не признае предателството си, настоявам да наредим всички воини, независимо от клана им, да бъдат прогонени от Тронхайм до края на съвещанието и незабавно да назначим съдия, който да разследва тези деяния и да реши кого трябва да накажем за тях.

Разкритието на Ганел, въпросът му и последвалото предложение предизвикаха разгорещени спорове сред вождовете, които започнаха да си отправят обвинения, опровержения и контраобвинения с все по-голямо ожесточение, докато накрая, когато вбесеният Тордрис крещеше на зачервения Галдхием, Орик се прокашля отново, при което всички млъкнаха и впериха очи в него.

Той каза с мек тон:

— Вярвам, че мога да обясня и това, Ганел, поне отчасти. Не мога да говоря за действията на другите кланове, но неколкостотин от воините, които са се движели бързо по второстепенните тунели в Тронхайм, са били от Дургримст Ингетум. Спокойно го признавам.

Всички останаха мълчаливи, докато Йорюн не попита:

— И какво обяснение имаш за това войнствено поведение, Орик, син на Трифк?

— Както казах и преди, прекрасна Йорюн, отговорът ми е дълъг, така че ако ти, Ганел, имаш и други въпроси, предлагам да продължиш.

Вождът се смръщи още повече и щръкналите му вежди почти се събраха.

— Засега ще се въздържа от другите въпроси, защото са свързани с двата, които вече зададох, а изглежда, трябва да чакаме твоето благоволение, за да научим повече за тях. Тъй като обаче си замесен лично в тези съмнителни действия, у мен възниква нов въпрос, който искам да задам конкретно на теб, гримстборит Орик. Поради каква причина напусна вчерашното съвещание? И нека те предупредя, няма да търпя отбягване на отговора. Вече ни намекна, че разполагаш с информация за тези събития. Е, време е да обясниш, гримстборит Орик.

Вождът на Дургримст Ингетум се изправи още докато Ганел сядаше и каза:

— За мен ще бъде удоволствие.

Орик отпусна глава, докато брадата му се опря в гърдите, помълча около минута, а после започна да говори със звучен глас, но не така, както Ерагон очакваше, нито както — той бе сигурен в това — очакваха събралите се вождове. Вместо да опише опита за покушение над Ездача и така да обясни защо е излязъл без време от предното съвещание, Орик описа как в зората на историята расата на джуджетата се преселила от някога покритата с тучните поля пустиня Хадарак в планините Беор, където изкопали дългите си безброй километри тунели, построили великолепните си градове както над, така и под земята, и водели ожесточени войни помежду си, както и с драконите, които в продължение на хиляди години възприемали със смесица от омраза, страх и неохотно възхищение.

После Орик разказа за пристигането на елфите в Алагезия и как те воювали с драконите, докато двете раси почти не се унищожили взаимно. И как в резултат на това те се споразумели да създадат Драконовите ездачи, за да запазят мира помежду си.

— А какъв е бил отговорът ни, когато сме научили за намеренията им? — попита гримстборитът на Дургримст Ингетум, а гласът му проехтя в залата. — Поискали ли сме да бъдем включени в съюза им? Пожелали ли сме да споделим силата, която Драконовите ездачи са щели да притежават? Не! Останали сме вкопчени в старите си обичаи и старите вражди и сме отхвърлили всяка мисъл да се обвържем с драконите или да допуснем някой извън собствения ни народ да ни контролира. За да запазим самостоятелността си, сме пожертвали бъдещето си, защото съм убеден, че ако някои Драконови ездачи бяха кнурлан, Галбаторикс никога нямаше да заграби властта. Дори ако греша — не искам да омаловажавам Ерагон, който се е доказал като превъзходен Ездач, — драконът Сапфира можеше да се излюпи за някой от нашата раса, а не за човек. Представяте ли си каква слава щяхме да спечелим тогава?

Вместо това важността ни в Алагезия е намаляла още откакто кралица Тармунора и съименникът на Ерагон са сключили мир с драконите. В началото по-ниският ни статут не е бил толкова горчив за преглъщане, а и често е бил по-лесен за отричане, отколкото за приемане. Но после дошли ургалите, а след тях и хората, и елфите променили магиите си и допуснали хората в редиците на Ездачите. Потърсили ли сме тогава правото си да бъдем включени и ние, както бихме могли… както ни се е полагало? — Орик поклати глава. — Нашата гордост ни е попречила. Защо ние, най-старата раса на тази земя, да молим елфите за услугата да споделят магията си с нас? Нямали сме нужда да обвързваме съдбата си с драконовата, за да спасим расата си от унищожение, както е било с елфите и хората. Разбира се, не сме взели под внимание битките, които сме водели помежду си. Сметнали сме, че те са си лично наша работа и не засягат никой друг.

Слушащите вождове се размърдаха. Много от тях гледаха неодобрително, докато слушаха критиката на Орик, ала останалите изглеждаха по-склонни да приемат думите му и изглеждаха замислени.

Той продължи:

— Докато Ездачите охраняваха Алагезия, ние се радвахме на най-големия просперитет, записван в аналите на историята ни. Расата ни процъфтяваше както никога преди и все пак нямаше никакъв принос в причината за това — Драконовите ездачи. Когато Ездачите паднаха, сполуката ни напусна, но ние отново нямахме принос в причината за случилото се — Драконовите ездачи. А аз не мисля, че това е достойно за велик народ като нашия. Ние не сме страна на васали, които да се съобразяват с капризите на чужд господар. Нито пък трябва онези, които не са наследници на Одгар и Хлодрис, да решават съдбата ни.

Тези разсъждения бяха повече по вкуса на клановите вождове; те кимнаха в знак на одобрение и се усмихнаха, а Хавард дори изръкопляска няколко пъти при последните думи.

— Да разгледаме сега днешната епоха — продължи Орик. — Влиянието на Галбаторикс се засилва и всяка раса се бори да не попадне под неговата власт. Станал е толкова могъщ, че единствената причина все още да не сме негови роби е, че не е решил да долети на черния си дракон и да ни нападне директно. Ако го направи, ще бъдем смазани от него като фиданки от лавина. За щастие той, изглежда, няма проблем да ни изчака сами да си проправим път до цитаделата му в Уру’баен. А сега ще ви напомня, че преди Ерагон и Сапфира да се появят мокри и мърляви на прага ни, със стотина бесни Кул по петите, единствената ни надежда да надвием Галбаторикс беше, че някой ден някъде Сапфира ще се излюпи за своя избран Ездач и че този незнаен герой може би, евентуално, ако имаме по-голям късмет от всеки комарджия, който някога е спечелвал хвърляне на заровете, ще съумее да свали краля от власт. Надежда? Ха! Дори не смеехме да се надяваме; имахме надежда за надеждата. Когато Ерагон ни се представи за пръв път, мнозина от нас, включително и аз, бяхме поразени от вида му. „Но той е само момче! — казахме. — По-добре да беше поне елф“. Но ето че той се доказа като въплъщението на всичките ни надежди! Човешкото момче успя да убие Дурза и така ни позволи да спасим най-обичния си град, Тронхайм. Драконът му Сапфира обеща да възвърне на Звездната роза някогашната й красота. По време на битката в Пламтящите равнини той отблъсна Муртаг и Торн, с което ни позволи да спечелим отново. И вижте! Сега той дори прилича на елф и чрез странните им магии е придобил тяхната бързина и сила.

Орик вдигна пръст, за да подчертае думите си:

— Нещо повече! Крал Хротгар в мъдростта си направи нещо, което никой друг крал или гримстборит някога е правил. Той предложи да осинови Ерагон в Дургримст Ингетум и да го направи член на собственото си семейство. Ездача не беше задължен да приема това предложение. Всъщност той знаеше, че много от семействата в Ингетум са против осиновяването и че като цяло мнозина кнурлан не харесват идеята. Но въпреки това неодобрение и факта, че вече бе обвързан с клетва за вярност към Насуада, Ерагон прие дара на Хротгар, знаейки много добре, че това само ще направи живота му по-тежък. Както сам ми каза, той е положил клетвата си върху Сърцето на камъка заради чувството за дълг, което изпитва към всички раси на Алагезия, и особено към нас, тъй като ние — чрез действията на Хротгар — сме показали такава добрина към него. Заради мъдростта на Хротгар последният свободен Ездач в Алагезия и единствената ни надежда срещу Галбаторикс свободно избра да стане кнурла във всяко друго отношение, освен по кръв. Оттогава Ерагон спазва законите и традициите ни, доколкото може, и се помъчи да научи още повече за културата ни, за да може да изпълни истинското значение на клетвата си. Когато Хротгар падна, поразен от предателя Муртаг, Ерагон ми се закле във всеки камък в Алагезия, а също и като член на Дургримст Ингетум, че ще стори всичко възможно да отмъсти за смъртта на краля ни. Той ми показа уважението и подчинението, които заслужавам като гримстборит, и аз се гордея, че е мой доведен брат.

Младежът сведе поглед с пламнали бузи. Искаше му се Орик да не беше толкова щедър с хвалбите си; това само щеше да направи позицията му по-трудно защитима в бъдеще.

Вождът на Ингетум разпери ръце, за да включи и останалите джуджета, седящи на масата, и възкликна:

— Всичко, за което някога сме можели да мечтаем да открием в един Драконов ездач, намерихме в Ерагон! Той съществува! Той е могъщ! И е приел народа ни така, както никой друг негов предшественик! — После Орик свали ръце и понижи глас дотолкова, че на Ерагон му се наложи да се напрегне, за да го чуе: — Как обаче отговорихме на приятелството му? Най-вече с подигравки, обиди и мрачно неодобрение. Ние сме неблагодарен народ, това ще ви кажа, и спомените ни са твърде дълги за собственото ни добруване… Сред нас дори има кнурлан, които са толкова изпълнени с омраза, че са прибягнали до насилие, за да уталожат гнева си. Може би те все още си мислят, че вършат най-доброто в името на расата ни, но ако е така, значи умовете им са мухлясали като едногодишно сирене. Защо иначе биха се опитали да убият Ерагон?

Вождовете на масата застинаха, а очите им се впиха в лицето на Орик. Концентрацията им бе толкова силна, че дебелият гримстборит Фреовин бе оставил дялкането си и бе скръстил ръце пред огромния си корем, заприличвайки на джуджешка статуя.

Докато го гледаха с немигащи очи, Орик разказа на присъстващите в залата как седемте облечени в черно джуджета бяха нападнали Ерагон и стражите му, докато са се разхождали из тунелите под Тронхайм. После спомена и гривната от сплетени конски косми с аметисти, която стражите бяха намерили в един от труповете.

— Не си позволявай да обвиняваш мен и клана ми на базата на подобно смешно доказателство! — възкликна Вермунд и скочи на крака. — Такива дрънкулки могат да се купят на почти всеки пазар в кралството ни!

— Напълно съм съгласен — отвърна Орик и почтително кимна на Вермунд.

След това безпристрастно и накратко разказа на слушателите си, както бе направил това пред Ерагон предната нощ, как поданиците му в Далгон потвърдили, че странните светещи кинжали на убийците са били изковани от ковача Киефна, а също и как после открили, че джуджето, което ги е купило, ги е изпратило от Далгон до един от градовете на Аз Свелдн рак Ануин.

Вермунд изруга и отново скочи на крака.

— Тези кинжали може изобщо да не са стигнали до нашия град, а дори и да е така, не можеш да си вадиш заключения от този факт! Кнурлан от много кланове отсядат при нас, както и при Бреган Холд, например. Това не означава нищо. Внимавай какво ще кажеш тепърва, гримстборит Орик, защото нямаш основания да повдигаш обвинения срещу клана ми.

— Споделях мнението ти, гримстборит Вермунд — отвърна вождът на Ингетум, — затова снощи заедно с моите заклинатели проследих пътя на убийците обратно до мястото, от което са тръгнали, и на дванадесетото ниво на Тронхайм заловихме трима кнурлан, които се криеха в прашен склад. Проникнахме в умовете на двама от тях и научихме, че те са снабдили убийците с оръжия и припаси. Също така — продължи Орик, а гласът му стана суров и зловещ — научихме и самоличността на господаря им. И това си ти, гримстборит Вермунд! Обявявам, че си убиец и клетвопрестъпник! Обявявам те за предател на своя народ, защото ти и твоят клан се опитахте да убиете Ерагон!

В залата настъпи хаос, когато всички вождове, освен Орик и Вермунд, започнаха да крещят и да ръкомахат, в опит да надвикат останалите. Ерагон се изправи и изтегли леко от ножницата взетия назаем меч, за да може да реагира възможно най-бързо, ако Вермунд или друго от джуджетата избере този момент за атака. Вождът на Аз Свелдн рак Ануин обаче не помръдна, както и Орик; те се гледаха като два вълка и не обръщаха внимание на врявата около тях.

Когато най-накрая успя да въдвори ред, Ганел попита:

— Гримстборит Вермунд, можеш ли да отхвърлиш тези обвинения?

Вождът отвърна с равен и безстрастен глас:

— Отричам ги с всяка кост на тялото си и предизвиквам всеки, който може да ги докаже, да го стори пред съдия.

Ганел се обърна към Орик:

— Представи ни тогава доказателството си, гримстборит Орик, за да можем да отсъдим дали е истинно, или не. Ако не греша, днес тук има петима съдии. — Той посочи към пейките край стената, от които се изправиха пет белобради джуджета и се поклониха. — Те ще се погрижат да не се отклоняваме от закона в нашето разследване. Съгласни ли сте?

— Съгласен съм — каза Ундин.

— Съгласна съм — отвърна Хадфала и останалите вождове я последваха, с изключение на Вермунд.

Орик първо постави гривната с аметистите на масата. Всички вождове накараха някой от магьосниците си да я огледа и се съгласиха, че само по себе си това доказателство е незадоволително.

После Орик накара да донесат огледало на бронзов триножник. Един от магьосниците в свитата му направи магия и върху гладката повърхност се появи образът на малка стая, пълна с книги. Изминаха няколко секунди, а после в стаята влетя джудже, което се поклони на вождовете. Със задъхан глас то се представи като Римар и след като се закле на древния език, за да са сигурни в честността му, каза на всички как той и помощниците му са направили откритията си за кинжалите на нападателите на Ерагон.

Когато вождовете приключиха с разпита на Римар, Орик накара воините си да доведат трите джуджета, пленени от Ингетум. Ганел им нареди да се закълнат да казват истината на древния език, ала те го наругаха и се изплюха на пода в знак на отказ. Тогава магьосниците от всички кланове събраха мислите си и нахлуха в умовете на затворниците, за да изкопчат от тях информацията, която бе нужна на събранието. Без изключение заклинателите потвърдиха думите на Орик.

Накрая той призова Ерагон да свидетелства. Младежът беше неспокоен, докато вървеше към масата под мрачния поглед на тринадесетте вождове. Насочи очи към другия край на залата и едно цветно петно върху мраморна колона, за да се отърси от безпокойството си. Повтори клетвите, че ще говори истината, които му каза един от джуджешките магьосници, а после, ограничавайки се само до необходимото, разказа на клановите вождове как е бил нападнат заедно със стражите си. След това отговори на неизбежните въпроси и позволи на двама заклинатели, избрани от Ганел на случаен принцип сред всички в стаята, да огледат спомените му за събитията. Докато снижаваше бариерите в ума си, Ерагон забеляза, че двамата заклинатели изглеждат напрегнати, и това малко го успокои. „Добре — помисли си. — По-малко вероятно е да видят каквото не трябва, ако се боят от мен“.

За негово облекчение проверката мина без инцидент и магьосниците дадоха отчет на събранието.

Ганел стана от стола си и се обърна към съдиите с въпроса:

— Удовлетворени ли сте от доказателствата, показани от гримстборит Орик и Ерагон Сенкоубиеца?

Петимата белобради мъже се поклониха и средният отвърна:

— Удовлетворени сме, гримстборит Ганел.

Председателят на събранието изсумтя без особена изненада.

— Гримстборит Вермунд, ти си отговорен за смъртта на Квистор, син на Бауден, и се опита да убиеш наш гост. По този начин посрами цялата ни раса. Какво имаш да кажеш за това?

Вождът на Аз Свелдн рак Ануин се подпря с ръце на масата и вените под тъмната му кожа изпъкнаха.

— Ако този Драконов ездач е кнурлан във всичко, освен по кръв, значи той не е наш гост и можем да се отнасяме с него така, както се отнасяме към всеки свой враг от друг клан.

— Но това е скандално! — възкликна Орик, като почти запелтечи от гняв. — Не можеш да кажеш, че той…

— Замълчи, Орик, моля те — прекъсна го Ганел. — Крясъците няма да разрешат този проблем. Ела с мен. Надо, Йорюн, вие също.

Докато четирите джуджета разговаряха със съдиите в продължение на няколко минути, Ерагон започна да се тревожи. „Те не могат да позволят на Вермунд да избегне наказанието само заради някаква игра на думи!“ — помисли той.

Йорюн се върна на масата и обяви:

— Съдиите са единодушни. Въпреки че Ерагон е заклет член на Дургримст Ингетум, той има важно положение извън нашето кралство: най-вече това на Драконов ездач, но също така е официален посланик на Варден, изпратен от Насуада да бъде свидетел на коронацията на новия ни владетел, а и е приятел с голямо влияние над кралица Исланзади и нейната раса. Поради тези причини Ерагон заслужава същото гостоприемство, което дължим на всеки посетил ни посланик, принц, монарх или друга важна личност. — Джуджешката жена хвърли кос поглед на младежа, като тъмните й очи проблеснаха дръзко. — Накратко, той е наш почетен гост и ние трябва да се отнасяме с него като такъв… което всеки кнурлан, който не е смахнат простак, би трябвало да знае.

— Да, той е наш гост — заключи Надо. Устните му бяха стиснати до бяло, а бузите — изопнати, сякаш току-що е захапал ябълка и е открил, че още не е узряла.

— Какво ще кажеш сега, Вермунд? — попита Ганел.

Покритото с лилаво було джудже се изправи от стола си и огледа всички вождове поотделно.

— Казвам следното и ме чуйте добре, гримстборит: ако някой клан вдигне оръжие срещу Аз Свелдн рак Ануин заради тези фалшиви обвинения, ще го сметнем за обявяване на война и ще отговорим подобаващо. Ако ме затворите, това също ще бъде сметнато за обявяване на война и ще отговорим подобаващо. — Ерагон видя как булото на Вермунд потрепна и му се стори, че джуджето се усмихна под него. — Ако ни нападнете по какъвто и да е начин, било то с меч или с думи, независимо колко леко ще е вашето порицание, ще го сметнем за обявяване на война и ще отговорим подобаващо. Така че, освен ако не искате да разкъсате страната ни на хиляди кървави парчета, предлагам да оставим вятърът да издуха тази утринна глупост и на нейно място да изпълни умовете ни с мисли за това кой трябва да седне на гранитния трон.

Вождовете мълчаха дълго време.

Ерагон трябваше да прехапе език, за да не скочи на масата и да не закрещи на Вермунд, докато другите джуджета не се съгласят да го обесят за престъпленията му. Напомни си, че бе обещал на Орик да не му се бърка по въпроса за събранието. „Той е моят кланов вожд и аз трябва да го оставя да отговори, както той сметне за добре“.

Фреовин, който досега бе седял със скръстени ръце, стовари месестата си длан на масата. После с дрезгавия си глас, който отекна в залата, макар и да не бе по-висок от шепот, дебелото джудже каза:

— Ти посрами народа ни, Вермунд. Не можем да запазим честта си като кнурлан и да игнорираме твоята простъпка.

Възрастната жена Хадфала нави покрития с руни свитък и попита:

— Какво смяташе, че ще постигнеш, освен гибелта ни, с убийството на Ерагон? Дори Варден да можеха да сразят Галбаторикс без него, представяш ли си каква жупел щеше да изсипе върху нас драконката Сапфира, задето сме погубили нейния Ездач? Щеше да залее Фардън Дур с кръвта ни.

Вермунд не продума.

Внезапно тишината бе нарушена от смях. Звукът бе толкова неочакван, че първоначално Ерагон не осъзна, че идва от Орик. Когато смехът му премина, джуджето каза:

— Ако предприемем стъпки срещу теб или Аз Свелдн рак Ануин, ти ще го сметнеш за обявяване на война, нали Вермунд? Много добре, тогава изобщо няма да предприемаме стъпки срещу теб.

Вождът с булото смръщи вежди.

— Как може това да те развеселява?

Орик отново се изкикоти.

— Защото аз се сетих за нещо, за което ти не си помислил, Вермунд. Искаш да оставим теб и клана ти на мира? Тогава предлагам на събранието да изпълним желанието на Вермунд. Ако той бе действал по своя воля, а не като гримстборит, щяхме да го прогоним за престъплението му под заплаха от смърт. Затова нека се отнесем към клана, както бихме се отнесли към него; нека прогоним Аз Свелдн рак Ануин от сърцата и умовете си, докато те не изберат да заменят Вермунд с гримстборит с по-умерен темперамент и докато не признаят злодеянието си и не се разкаят за него пред това събрание, дори ако трябва да чакаме хиляда години.

Сбръчканата кожа около очите на Вермунд пребледня.

— Няма да посмееш.

Орик се усмихна.

— О, но ние няма и с пръст да ви пипнем. Просто ще ви игнорираме и ще откажем да търгуваме с Аз Свелдн рак Ануин. Ще ни обявиш ли война за това, че не правим нищо, Вермунд? Защото, ако другите се съгласят с мен, точно това ще направим: нищо. Ще ни принудиш ли с меч да купуваме меда ви, плата ви и бижутата ви? Нямаш воините за целта. — Орик се обърна към останалата част от присъстващите около масата и запита: — Какво е решението ви?

На вождовете не им трябваше много време. Един по един те гласуваха за прогонването на Аз Свелдн рак Ануин. Дори Надо, Галдхием и Хавард — досегашните съюзници на Вермунд — подкрепиха предложението на Орик. Когато всички гласуваха, кожата, която се виждаше от лицето на забуленото джудже, пребледня още повече, докато то не заприлича на призрак, облечен с дрехите от отминалия си живот.

Когато гласуването приключи, Ганел посочи към вратата и извика:

— Върви си, варгримстн Вермунд. Напусни Тронхайм още днес и нека никой от Аз Свелдн рак Ануин не безпокои събранието на вождовете, докато не бъдат изпълнени изискванията, които поставихме. Докато този ден дойде, ние ще отхвърляме всеки член на Аз Свелдн рак Ануин. Знай обаче следното: докато твоят клан може да измие позора от себе си, ти, Вермунд, ще останеш варгримстн до края на дните си. Такава е волята на вождовете.

Като приключи изявлението си, Ганел седна.

Вермунд остана на мястото си с треперещи рамене от емоция, която Ерагон не можеше да определи.

— Не аз, а вие посрамихте и предадохте расата ни — изръмжа вождът на Аз Свелдн рак Ануин. — Драконовите ездачи избиха всички от клана ни, освен Ануин и нейните стражи. Очаквате да забравим това? Очаквате да простим това? Ба! Плюя на гробовете на вашите предци. Ние поне не сме изгубили брадите си. Няма да се съюзяваме с тази марионетка на елфите, докато мъртвите членове на рода ни още викат за мъст.

Когато никой от другите вождове не отговори, Ерагон бе обзет от ярост и тъкмо се готвеше да отвърне рязко на тирадата на Вермунд, Орик погледна към него и леко поклати глава. Колкото и да му бе трудно, младежът удържа гнева си, макар и да се чудеше как може приятелят му да допусне подобни жестоки обиди да останат без отговор.

„Държи се така, все едно… О!“

Вермунд скочи от стола си със стиснати юмруци. Той продължи да сипе обиди и да обвинява останалите вождове с все по-голяма страст, докато накрая не закрещя с цяло гърло.

Но независимо колко гнусни ставаха думите му, другите не отговаряха. Те гледаха отнесено, сякаш обмисляха сложни проблеми, и погледите им се плъзгаха през него, без да го забелязват. Когато в яростта си Вермунд сграбчи Храйдамар за предницата на ризницата, трима от стражите на вожда скочиха и го изблъскаха настрани, но Ерагон забеляза, че израженията им останаха невъзмутими, сякаш просто помагаха на Храйдамар да си оправи яката. Когато пуснаха Вермунд, те дори не го погледнаха повече.

По гърба на Ездача полази студена тръпка. Джуджетата се държаха така, сякаш Вермунд бе престанал да съществува. „Значи това означава да си прогонен сред тях“. Ерагон си помисли, че предпочита да бъде убит, вместо да го сполети такава съдба, и за момент изпита леко съчувствие към Вермунд, но то изчезна миг по-късно, когато си спомни предсмъртната гримаса на Квистор.

С една последна ругатня вождът на Аз Свелдн рак Ануин излезе от залата, следван от членовете на клана му, които бяха дошли на съвещанието.

Настроението сред останалите вождове се подобри, когато вратите се затръшнаха зад Вермунд. Джуджетата отново се оглеждаха свободно, а после продължиха да говорят на висок глас, обсъждайки какво е необходимо да направят относно Аз Свелдн рак Ануин.

После Орик почука с дръжката на кинжала си по масата и всички се обърнаха, за да чуят какво има да им каже.

— Сега, когато се оправихме с Вермунд, има друг въпрос, който искам да обмислим. Целта на събирането ни тук е да изберем наследник на Хротгар. Всички казахме много по въпроса, но сега вярвам, че дойде време да оставим думите зад гърба си и да позволим на действията ни да говорят вместо нас. Така че ви приканвам да решите дали сме готови, а според мен сме повече от готови, да пристъпим към последното гласуване след три дни, както е съгласно закона ни. Аз гласувам „за“.

Фреовин погледна към Хадфала, която пък погледна Ганел, който погледна към Мандрат, който подръпна увисналия си нос и погледна към Надо, който се бе отпуснал на стола си и хапеше бузата си.

— За — каза Йорюн.

— За — каза Ундин.

— За — добави Надо, а след него и останалите осем вождове.

Часове по-късно, когато съвещанието излезе в почивка за обяд, Орик и Ерагон отидоха да се нахранят в покоите на вожда. Никой от двамата не проговори, докато не влязоха в стаята, която бе защитена от подслушване. Едва тогава младежът си позволи да се усмихне.

— Ти през цялото време планираше да прогониш Аз Свелдн рак Ануин, нали?

С изражение на задоволство, Орик също се усмихна и се потупа по корема.

— Точно така. Само по този начин можех да избягна сигурната война. Тя все още може да избухне, но няма да е причинена от нас. Ала се съмнявам да ни застигне подобно бедствие. Колкото и да те мразят, повечето от Аз Свелдн рак Ануин ще бъдат отвратени от деянието на Вермунд в тяхно име. Не мисля, че ще го оставят гримстборит за дълго.

— А сега ти направи така, че гласуването за новия крал…

— Или кралица.

— … или кралица да се състои. — Ерагон се поколеба, защото не искаше да разваля удоволствието на доведения си брат от триумфа му, но накрая попита: — Наистина ли имаш подкрепата, от която се нуждаеш, за да спечелиш трона?

Орик сви рамене.

— Преди тази сутрин никой нямаше нужната подкрепа. Сега балансът се промени и за момента всички ни симпатизират. Най-добре да ковем желязото, докато е горещо; никога няма да имаме по-добра възможност от сегашната. Във всеки случай не можем да допуснем съвещанието да се проточи повече. Ако не се върнеш при Варден скоро, всичко ще бъде изгубено.

— Какво ще правим, докато чакаме гласуването?

— Първо ще отпразнуваме успеха си с угощение — обяви Орик. — После, когато се нахраним, ще продължим както преди: с опити да съберем допълнителни гласове, докато защитаваме онези, които вече сме спечелили. — Зъбите на джуджето проблеснаха над брадата му, когато отново се усмихна. — Но преди да сме погълнали и една глътка медовина, има нещо, за което трябва да се погрижиш и за което май си забравил.

— Какво е то? — попита Ерагон, объркан от очевидната наслада на Орик.

— Да призовеш Сапфира в Тронхайм, естествено! Независимо дали ще стана крал или не, след три дни ще бъде коронясан новият монарх. Ако Сапфира иска да присъства на церемонията, ще трябва да долети бързо, за да пристигне навреме.

Надавайки радостен вик, Ездача се спусна да търси огледало.

Неподчинение

Богатата черна почва беше хладна под ръката на Роран.

Той загреба шепа пръст и я размачка между пръстите си, отбелязвайки със задоволство, че е влажна и пълна с разлагащи се листа, стръкове, мъх и други органични вещества, които бяха чудесни за отглеждането на всякакви посеви. Младият мъж я притисна до устните си. Имаше вкус на живот, бе съчетание на хиляди ухания.

„Добра почва за земеделие“ — рече си Роран. Мислите му се насочиха към долината Паланкар и той отново видя есенното слънце, окъпало нивата с ечемик край фермата му — стройните редици със златни стръкове, полюшващи се от вятъра, — река Анора на запад и покритите със сняг планини, извисяващи се от всички страни. „Там би трябвало да бъда, да обработвам земята и да отглеждам деца с Катрина, а не да напоявам света с кръв“.

— Ей, ти! — извика капитан Едрик, сочейки към Роран от коня си. — Спри да си зяпаш пъпа, Стронгхамър, за да не си променя решението за теб и да не те оставя да охраняваш стрелците!

Роран избърса ръце в панталоните си и се изправи.

— Слушам, сър! Както желаете, сър! — каза той, потискайки антипатията си към Едрик.

Откакто се бе присъединил към отряда му, младият мъж се бе опитал да научи каквото може за историята на командира си. От дочутото бе заключил, че Едрик е компетентен водач — иначе Насуада никога не би му поверила толкова важна мисия, — но беше конфликтна личност и наказваше воините си дори за най-леките отклонения от установения ред, както Роран бе констатирал за свое огорчение на три пъти още първия ден, прекаран в отряда. Той смяташе, че подобен стил на командване подкопава морала на войниците, а и пречи на инициативността и изобретателността на подчинените. „Може би Насуада ме разпредели при него точно по тази причина — помисли си Роран. — Или това е друга нейна проверка. А може би иска да види дали мога да преглътна гордостта си достатъчно дълго, за да работя с човек като Едрик“.

Роран се метна на гърба на Снежноплам и го подкара към началото на колоната от двеста и петдесет войника. Мисията им беше проста: тъй като Насуада и крал Орин бяха изтеглили основната част от войските си от Сурда, Галбаторикс явно бе решил да се възползва от отсъствието им и да удари беззащитната страна, като плячкосваше градове и села, палеше нивите, нужни за поддържане на въстанието и нахлуването в Империята. Най-лесният начин да се разправят с войниците, беше да пратят Сапфира да ги разкъса на парчета, но освен ако не летеше към Ерагон, всички смятаха, че би било твърде рисковано Варден да останат толкова дълго без нея. Така че Насуада изпрати отряда на Едрик да отблъсне войниците, чийто брой шпионите й бяха преценили на около триста човека. Преди два дни обаче Роран и останалите воини с удивление се натъкнаха на следи, които сочеха, че армията на Галбаторикс се състои по-скоро от седемстотин войника.

Роран спря коня си до Карн, яхнал своята петниста кобила, и се почеса по брадата, докато гледаше земята наоколо. Пред тях се бе ширнало тревисто поле, осеяно тук-там с малки групички върби и тополи. В небето се рееха ястреби, а в тревата долу бе пълно с цвърчащи мишки, зайци, гризачи и други диви животни. Единственото доказателство, че хората някога са посещавали това място, бе един участък с утъпкана растителност, който водеше към източния хоризонт и бележеше пътя, по който бяха минали войниците.

Карн вдигна поглед към обедното слънце и кожата около очите му се изпъна, когато примижа.

— Трябва да ги атакуваме, преди сенките ни да са станали по-дълги от ръста ни.

— И тогава ще разберем дали сме достатъчно, за да ги отблъснем — промърмори Роран, — или просто ще ни изколят. Ще ми се поне веднъж да превъзхождаме врага по численост.

Карн се усмихна мрачно.

— С Варден винаги е така.

— Стройте се! — извика Едрик и пришпори коня си напред по утъпканата трева.

Роран стисна челюсти, докосна с пети хълбоците на Снежноплам и заедно с отряда последва своя капитан.

Шест часа по-късно Роран седеше на коня си, скрит в букова горичка, която растеше край брега на малък поток, затлачен с шавар и плаващи морски треви. През мрежата от клони пред него той гледаше към рушащото се село с не повече от двадесет сиви къщи. Бе наблюдавал с нарастваща ярост как, щом забелязаха приближаващите от запад войници, селяните събраха малкото си имущество и избягаха на юг към вътрешността на Сурда. Ако зависеше от него, щеше да разкрие присъствието на отряда пред тях и да ги убеди, че няма да изгубят домовете си, ако той и другарите му могат да го предотвратят, защото добре си спомняше болката, отчаянието и усещането за безнадеждност, които бе събудило у него напускането на Карвахол, и ако можеше, щеше да спести това на тези хора. Също така щеше да призове мъжете от селото да се бият редом с тях. Още десет или двадесет меча можеха да се окажат разликата между победата и поражението, а Роран знаеше по-добре от повечето какъв плам имаше у хора, които защитават домовете си. Едрик обаче отхвърли идеята и настоя Варден да останат скрити сред хълмовете югоизточно от селото.

— Имаме късмет, че се движат пеша — промърмори Карн, сочейки червената колона войници, която маршируваше към селото. — Иначе нямаше да успеем да стигнем тук първи.

Роран погледна към мъжете, струпани зад тях. Едрик му беше поверил временното командване над осемдесет и един воини. Сред тях имаше мечоносци, копиеносци и половин дузина стрелци. Един от приближените на капитана офицери, Санд, водеше други осемдесет и един човека от отряда, докато самият Едрик беше повел останалите. И трите групи бяха притиснати една в друга сред буковете, което според Роран беше грешка; времето, което щеше да им трябва да се строят, щом излязат от прикритието, щеше да бъде изгубено и да позволи на противника да организира защитата си.

Той се наведе към Карн и каза:

— Не виждам на някой от тях да му липсват крайници или да страда от видими рани, но това не доказва нищо. Можеш ли да прецениш дали сред тях има от онези, които не изпитват болка?

Другарят му въздъхна:

— Иска ми се да можех. Братовчед ти вероятно щеше да успее, защото Муртаг и Галбаторикс са единствените заклинатели, от които Ерагон трябва да се притеснява, но аз съм обикновен магьосник и не смея да проучвам войниците. Ако сред тях има маскирани заклинатели, те ще разберат, че шпионирам, и най-вероятно тогава няма да успея да сразя умовете им, преди да са ни издали на спътниците си.

— Струва ми се, че водим този разговор всеки път преди битка — отбеляза Роран, докато оглеждаше въоръжението на войниците и се опитваше да прецени как най-добре да разположи хората си.

Карн се засмя и отговори:

— Нищо, няма проблем. Само се надявам да продължим да го водим, защото иначе…

— Някой от двама ни или и двамата ще сме мъртви…

— Или Насуада ще ни е пратила при различни капитани…

— И пак ще сме все едно мъртви, защото никой друг не може да пази гърбовете ни толкова добре — завърши Роран.

На устните му се появи усмивка. Това се бе превърнало в постоянна шега помежду им. Той измъкна чука от колана си и потрепна, когато десният му крак го заболя на мястото, където биволът го бе пронизал с рога си. Роран се намръщи и посегна да разтрие леко раната.

Карн видя и попита:

— Добре ли си?

— Няма да ме убие — отвърна Роран, а после премисли думите си. — Е, може и да ме убие, но проклет да съм, ако остана тук да чакам, докато ти и останалите съсичате на парчета ония нещастници.

Като стигнаха до селото, войниците тръгнаха през него, като спираха само колкото да разбият вратите на къщите и да преровят стаите, за да видят дали някой не се крие вътре. Едно наежено куче изскочи иззад бъчва, пълна с дъждовна вода, и се разлая срещу натрапниците. Един от тях пристъпи напред, хвърли копието си по песа и го уби намясто.

Когато първите войници стигнаха отсрещния край на селото, Роран стисна здраво дръжката на чука си, готов за атака, ала изведнъж чу пронизителни писъци и по гърба му полази хладна тръпка. Група войници излязоха от предпоследната къща, влачейки след себе си трима борещи се пленника: дългурест мъж с бяла коса, млада жена с разкъсана блуза и момче на не повече от единадесет години.

По челото на Роран изби пот. Той започна да ругае с нисък и монотонен глас. Първо — наруга тримата пленници, че не са избягали със съседите си, после — войниците за онова, което вече бяха извършили и им предстоеше да извършат, а накрая — и Галбаторикс, и проклетата съдба, чиито капризи бяха довели до тази ситуация. Зад себе си усети, че мъжете се размърдват изнервено и мърморят гневно, нетърпеливи да накажат войниците за бруталността им.

Като претърсиха къщите, по-голяма част от императорските войници се върнаха до центъра на селото и застанаха в полукръг около пленниците си.

„Да!“ — помисли си Роран, когато те обърнаха гръб на Варден. Планът на Едрик беше да ги изчакат да направят именно това. В очакване на заповедта за атака, младият мъж се надигна на няколко сантиметра от седлото. Цялото му тяло беше напрегнато; опита се да преглътне, но гърлото му беше пресъхнало.

Офицерът, водещ войниците в алено, който бе и единственият сред тях на кон, слезе от жребеца си и размени няколко думи с белокосия селянин. После, без предупреждение, мъжът извади сабята си и го обезглави, като отскочи назад, за да избегне фонтана от кръв. Младата жена изкрещя дори по-силно отпреди.

— Атака — каза Едрик.

На Роран му отне половин секунда, докато осъзнае, че думата, която капитанът бе промълвил толкова спокойно, беше очакваната команда.

— Атака! — извика Санд от другата страна на Едрик и пришпори коня си в галоп през дърветата, заедно с войниците си.

— Атака! — извика и Роран и впи пети в страните на Снежноплам.

Той се прикри с щита си, докато конят преодолее мрежата от клони, а после отново го снижи, когато се озоваха на открито и полетяха надолу по склона, съпроводени от грохота на копита. Отчаяно искащ да спаси жената и момчето, Роран пришпори Снежноплам. Поглеждайки назад, той се успокои, като видя, че неговият отряд се е отделил почти без проблем от останалите бунтовници, и с изключение на няколко изостанали конника, мнозинството се движи в компактна група само на тридесет крачки зад гърба му.

Роран зърна Карн, който яздеше в предната част на отряда на Едрик, а сивото му наметало се вееше на вятъра. Отново му се прииска капитанът да им беше позволил да останат в една и съща група.

Следвайки заповедите си, той не нахлу директно в селото, а вместо това зави наляво покрай сградите, за да заобиколи войниците и да ги атакува от друга посока. Санд стори същото вдясно, докато капитанът и воините му се понесоха право към площада.

Редица къщи скри първоначалния сблъсък от Роран, ала той чу нестроен хор от ужасени викове, а след това странно металическо дрънчене, последвано от писъци на мъже и цвилене на коне.

Започна да се тревожи. „Какъв беше този шум? Възможно ли бе да са метални лъкове? Съществуваха ли такива?“ Независимо от причината, знаеше, че не би трябвало толкова много коне да цвилят в агония. Крайниците му изстинаха, когато осъзна с абсолютна сигурност, че атаката се е провалила по някакъв начин и битката може би вече е изгубена.

Когато подминаха последната къща, той дръпна силно юздите на Снежноплам, за да го насочи към центъра на селото. Зад него воините от отряда му сториха същото. Двеста метра по-нататък видя тройна редица войници, заели позиция между две къщи, за да препречат пътя им. Те изглеждаха напълно спокойни пред конниците, галопиращи срещу тях.

Роран се поколеба. Заповедите му бяха ясни: той и мъжете с него трябваше да нападнат западния фланг и да си проправят път през войските на Галбаторикс, докато се съберат отново със Санд и Едрик. Капитанът обаче не му беше казал какво да направи, ако препускането срещу противниковите войници вече не изглежда добра идея. А младият бунтовник знаеше, че ако се отклони от заповедите си, дори и за да спаси хората си от смърт, щеше да бъде обвинен в неподчинение и Едрик можеше да го накаже подобаващо.

Тогава императорските войници отметнаха широките си наметала и вдигнаха опънати арбалети.

В този миг Роран реши, че ще направи всичко по силите си, Варден да спечелят битката. Нямаше да позволи на врага да унищожи отряда му с един-единствен залп от стрели само защото му се искаше да избегне неприятните последствия от това, че не се е подчинил на капитана си.

— Прикрийте се! — извика той и дръпна рязко юздата на Снежноплам надясно, принуждавайки животното да свие зад една къща.

Секунда по-късно дузина стрели се забиха в стената на сградата. Роран се обърна и видя, че всички воини, освен един, са успели да се скрият зад близките къщи, преди да ги застигне залпът. Мъжът, който се бе оказал твърде бавен, лежеше в калта с две стрели, стърчащи от гърдите му. Те бяха пронизали ризницата, сякаш не бе по-дебела от лист хартия. Изплашен от миризмата на кръв, конят на бунтовника се изправи на задните си крака и побягна от селото, вдигайки след себе си облак прах.

Роран се пресегна и се вкопчи в една от носещите греди на стената на къщата, за да задържи Снежноплам неподвижен, докато отчаяно се опитваше да измисли как да действа. Войниците го бяха заклещили с целия му отряд; не можеха да излязат на открито, без да бъдат надупчени от толкова много стрели, че да заприличат на таралежи.

Група от воините му се приближи до него иззад къща, която прикриващата го сграда заслоняваше от противника.

— Какво да правим, Стронгхамър? — попитаха го те.

Не изглеждаха притеснени от факта, че не е изпълнил дадените му заповеди. Нещо повече, гледаха го с по-голямо доверие.

Като мислеше трескаво, Роран се огледа наоколо. Очите му случайно се спряха на лък и колчан, увиснали на седлото на един от хората му. Той се усмихна. Само няколко от воините му бяха стрелци, но всички носеха лъкове и стрели, за да могат да ловуват и да изхранват отряда, когато са сами в пустошта, без подкрепата на останалата част от Варден.

Младият мъж посочи към къщата, на която се бе облегнал, и отговори:

— Извадете лъкове и се качете на покрива. Искам колкото се може повече хора горе, но ако цените живота си, не се показвайте, докато не ви кажа. Когато дам знак, започнете да стреляте и не спирайте, докато не ви свършат стрелите или всички противници не са мъртви. Ясно?

— Да, сър!

— Тогава тръгвайте. Останалите да намерят други сгради, откъдето могат да стрелят по войниците. Харалд, предай това на всички други и намери десетте най-добри копиеносци и десетте най-добри мечоносци, а после ги доведи тук възможно най-бързо.

— Слушам, сър!

Воините се втурнаха да изпълнят нарежданията му. Онези, които стояха най-близо до него, откачиха лъковете и колчаните си от седлата, а после, стъпвайки на гърбовете на конете си, се покатериха на сламения покрив на къщата. Четири минути по-късно повечето хора на Роран бяха по местата си на покривите на седем различни къщи — по около осем човека на покрив — и Харалд се бе върнал с мечоносците и копиеносците.

На събралите се около него воини Роран каза:

— Добре, слушайте. Когато дам заповед, мъжете горе ще започнат да стрелят. Веднага щом първият залп стрели порази врага, ние ще атакуваме и ще се опитаме да спасим капитан Едрик. Ако не успеем, ще се задоволим с това да накараме червените туники да опитат студената стомана на остриетата ни. Стрелците трябва да предизвикат достатъчно объркване, за да се приближим до войниците, преди да са успели да използват арбалетите си. Ясно ли е?

— Да, сър!

— Тогава стреляйте! — извика той.

Мъжете по покривите се изправиха, викайки с цяло гърло, и като един пуснаха стрелите си срещу враговете под тях. Роякът стрели изсвири във въздуха като ято кръвожадни ястреби, пикиращи към плячката си.

Миг по-късно, когато противникът започна да надава агонизиращи викове, Роран каза:

— А сега напред! — и пришпори Снежноплам.

Заедно с воините зад гърба си, той препусна в галоп край стената на къщата и направи толкова рязък завой, че едва не падна. Разчитайки на бързината си и на уменията на стрелците, Роран профуча край вражеските войници, които объркано се щураха, докато не стигна до мястото на катастрофалната атака на Едрик. Там земята бе хлъзгава от кръв и труповете на множество добри мъже и чудесни коне лежаха безредно между къщите. Оцелелите хора на капитана се сражаваха в близък бой с императорските войници. За изненада на Роран Едрик още беше жив и се биеше редом с петима от хората си.

— Стойте с мен! — извика младият мъж на спътниците си, когато се хвърлиха в битката.

Хвърляйки къч, Снежноплам запрати двама войници на земята със счупени ръце и ребра. Доволен от жребеца си, Роран замлати около себе си с чука, като ръмжеше, обзет от свирепата радост на битката, докато поваляше войник след войник, никой от които не можеше да удържи яростта на атаката му.

— При мен! — извика той, когато достигна Едрик и другите оцелели. — При мен!

Пред него стрелите не спираха да валят върху вражеските войници, принуждавайки ги да се прикриват с щитове, докато същевременно се опитваха да отблъснат мечовете и копията на Варден.

Когато заедно с хората си обкръжи другарите им, останали без коне, Роран извика:

— Отстъпете! Назад! Към къщите!

Стъпка по стъпка те всички се оттеглиха, докато не се озоваха извън обсега на противниковите мечове, след което се обърнаха и побягнаха към най-близката къща. Войниците улучиха и убиха трима от Варден по пътя, но останалите стигнаха невредими до сградата.

Едрик се свлече до едната стена, едва поемайки си дъх. Когато отново успя да заговори, той посочи воините на Роран и каза:

— Намесата ти бе съвсем навременна и добре дошла, Стронгхамър, но защо си тук, а не пристигаш в галоп от тила на врага, както очаквах?

Младият мъж обясни какво е направил и посочи към стрелците по покривите.

Капитанът се намръщи, докато слушаше, но не го порица за неподчинението. Вместо това просто каза:

— Накарай онези мъже незабавно да слязат. Те успяха да развалят дисциплината на противника. Сега трябва да разчитаме на мечовете си, за да се разправим с него.

— Твърде малко сме вече, за да се изправим срещу тях в директна битка! — възрази Роран. — Превъзхождат ни три пъти повече.

— Значи ще трябва да компенсираме с доблест липсата на численост! — изрева Едрик. — Казаха ми, че си смел, Стронгхамър, но слуховете очевидно грешат и ти си страхлив като заек. Сега изпълнявай заповедите и не смей да ми противоречиш отново! — Капитанът посочи един от воините на Роран. — Ти, дай ми коня си! — След като мъжът слезе, Едрик се метна на седлото и каза: — Половината от вас, които са на коне, да ме последват; аз ще помогна на Санд. Другите останете с Роран.

После капитанът пришпори жребеца си и заедно с онези, които избраха да го последват, препусна в галоп, търсейки прикритието на къщите, за да заобиколи войниците, струпани в центъра на селото.

Роран трепереше от ярост, гледайки ги как се отдалечават. Никога досега не бе позволявал някой да оспори смелостта му, без да му отвърне с думи или удар. Докато траеше битката обаче, щеше да е неуместно да се изправи срещу Едрик. „Много добре — помисли си той. — Ще докажа на капитана смелостта си, която той смята, че ми липсва. Но нищо повече няма да получи от мен. Няма да пратя стрелците да се бият лице в лице с войниците, когато са в по-голяма безопасност и вършат по-добра работа там, където са“.

Роран се обърна и огледа мъжете, които му беше оставил Едрик. Сред онези, които бяха спасили, с радост видя Карн, който беше издран и окървавен, но като цяло невредим. Те си кимнаха един на друг, а после Роран се обърна към групата:

— Чухте какво каза капитанът. Аз не съм съгласен. Ако изпълним заповедта му, всички ще свършим на купчина на площада преди залез-слънце. Все още можем да спечелим тази битка, но не и като маршируваме към смъртта си. Липсата си на численост трябва да компенсираме с хитрост. Знаете как се присъединих към Варден. Знаете, че съм се борил и побеждавал императорските войници, при това точно в такова село! Кълна ви се, че мога да го постигна. Но не и сам. Ще ме последвате ли? Мислете внимателно. Аз ще поема отговорността за неизпълнението на заповедите на Едрик, но той и Насуада все пак може да решат да накажат всички участници.

— Значи ще бъдат глупаци — изръмжа Карн. — Нима предпочитат да умрем тук? Не, не мисля така. Можеш да разчиташ на мен, Роран.

Докато магьосникът говореше, младият мъж забеляза, че другите воини изпъват рамене и стискат челюсти, а очите им започват да горят с нова решителност, и разбра, че са решили да заложат на него, дори и само защото не искаха да се разделят с единствения магьосник в отряда. Мнозина бойци от Варден дължаха живота си на някой член на Ду Врангр Гата и воините, които Роран бе срещал досега, по-скоро биха се пронизали в крака, отколкото да влязат в битка без заклинател наблизо.

— Да — каза Харалд. — Можеш да разчиташ и на нас, Стронгхамър.

— Тогава ме последвайте! — отвърна Роран.

Той се наведе и дръпвайки Карн за ръката, му помогна да се метне зад гърба му на Снежноплам, а после с останалата част от групата заобиколи селото до мястото, където стрелците по покривите продължаваха да стрелят по противника. Докато конниците се придвижваха от къща на къща, край тях свистяха вражески стрели, бръмчащи като огромни, разярени насекоми, и една дори се заби до половината в щита на Харалд.

Когато стигнаха сигурно прикритие, Роран накара хората, които все още бяха по седлата, да дадат лъковете и стрелите си на пешаците, които прати да се качат на къщите и да се присъединят към останалите стрелци. Докато те изпълняваха заповедта му, той повика Карн, който бе скочил от Снежноплам в мига, в който спряха да се движат, и каза:

— Трябва ми магия. Можеш ли да заслониш мен и още десетина от стрелците?

Магьосникът се поколеба.

— За колко време?

— Минута? Час? Кой знае?

— Да заслоня толкова много хора от повече от шепа стрели, много скоро ще изчерпи силите ми… Но ако не държиш да ги спирам на място, мога да ги отклонявам от вас, което…

— Това е идеално.

— Кого точно искаш да защитя?

Роран посочи мъжете, които бе избрал да дойдат с него, и Карн попита всеки за името му. После, превил рамене, заклинателят започна да си мърмори на древния език с пребледняло и изопнато лице. Опита се да направи магията си три пъти, но и трите пъти се провали.

— Съжалявам — каза той и издиша на пресекулки. — Не мога да се концентрирам.

— Не се извинявай, мътните те взели — изръмжа Роран. — Просто я направи! — Той скочи от Снежноплам, хвана главата на Карн, притискайки слепоочията му, и се втренчи в него. — Гледай ме! Гледай ме в очите! Точно така. Продължавай да ме гледаш… Добре. Сега постави магията върху нас.

Изражението на магьосника се проясни, раменете му се отпуснаха и после той направи заклинанието със сигурен глас. Когато каза и последната дума, залитна леко, но бързо се съвзе.

— Готово — каза.

Роран го потупа по рамото и отново се метна на седлото. Погледът му обгърна десетината конници и той заяви:

— Пазете страните и гърба ми, но иначе стойте зад мен, докато още мога да въртя чука си.

— Слушаме, сър!

— Запомнете, че сега стрелите не могат да ви наранят. Карн, остани тук. Не се движи много, пази силата си. Ако почувстваш, че повече не можеш да поддържаш магията, сигнализирай ни, преди да я спреш. Съгласен?

Заклинателят седна на предното стъпало на къщата и кимна.

— Съгласен.

Роран стисна здраво чука си и пое дълбоко дъх, за да се успокои.

— Стегнете се! — рече на хората си и цъкна подканящо с език на Снежноплам.

След това, последван от своите конници, излезе по средата на калната улица, изправяйки се пак срещу войниците. Около петстотин души от подчинените на Галбаторикс бяха останали в центъра на селото, повечето от които бяха коленичили или приклекнали зад щитовете си, докато се мъчеха да презаредят арбалетите си. От време на време отделен войник се изправяше и пускаше стрела по някой от мъжете по покривите, преди отново да се свие зад щита си, когато облак стрели профучеше над мястото, където е бил допреди миг. По покритата с трупове поляна гъсталаци от стрели стърчаха от земята като тръстики, покълнали в напоената с кръв почва. На неколкостотин крачки разстояние, от другата страна на противниците, Роран видя кълбо от вкопчени в битка тела и предположи, че там Санд, Едрик и каквото бе останало от воините им се сражаваха с войниците на Галбаторикс. Ако младата жена и момчето още бяха на поляната, той не ги забеляза.

Една стрела полетя към него. Когато се намираше на по-малко от метър от гърдите му, внезапно промени посоката си и профуча встрани от Роран и хората му. Той потръпна, но стрелата вече я нямаше. Гърлото му се сви, а сърцето му се разтуптя още по-силно.

Младият мъж се огледа и забеляза счупена каруца, подпряна на една от къщите вляво. Посочи я и каза:

— Издърпайте я тук и я обърнете на една страна. Блокирайте колкото се може по-голяма част от улицата. — После извика на стрелците: — Не позволявайте на онези войници да се промъкнат и да ни ударят отстрани! Когато ни нападнат, избийте колкото можете повече. И всеки, на когото му свършат стрелите, трябва веднага да дойде при нас.

— Слушаме, сър!

— Само внимавайте да не простреляте случайно някой от нас или, кълна се, духът ми ще ви преследва до свършека на света.

— Слушаме, сър!

Още стрели се понесоха към Роран и другите конници на улицата, но всяка от тях отскачаше от защитата на Карн и завиваше към някоя стена, земята или небето.

Той гледаше как мъжете довлякоха каруцата на улицата. Когато почти бяха приключили, вирна брадичка, пое дълбоко дъх и изрева, надвивайки данданията наоколо:

— Ей, вие, страхливи псета! Виждате ли как само единадесет от нас препречват пътя ви? Минете през нас и получавате свободата си. Пробвайте се, ако ви стиска. Какво? Колебаете ли се? Къде е мъжеството ви, уродливи ларви, гнусни убийци със свински мутри? Бащите ви са били лигавещи си малоумници, които е трябвало да бъдат удавени при раждането им! Да, а майките ви са били долнопробни повлекани, които са спели с ургали!

Роран се усмихна доволно, когато неколцина от войниците нададоха гневен вой и започнаха на свой ред да го обиждат. Обаче един от тях, изглежда, изгуби желание да се бие, защото скочи на крака и побягна на север, като се прикриваше зад щита си и тичаше на зигзаг, в отчаян опит да избегне стрелите. Ала въпреки усилията му Варден го простреляха, преди да е изминал повече от сто крачки.

— Ха! — възкликна Роран. — Всички сте страхливци, гнусни речни плъхове такива! Ако това ще ви окуражи, знайте: името ми е Роран Стронгхамър, а Ерагон Сенкоубиеца е мой братовчед! Убийте ме и жалкият ви крал ще ви възнагради с херцогство или дори повече. Но ще трябва да ме убиете с меч; арбалетите ви са безполезни срещу мен. Хайде, охлюви, ларви такива, прегладнели кърлежи! Елате и ме надвийте, ако можете!

В нестроен хор от бойни възгласи трийсетина войника захвърлиха арбалетите си, извадиха мечове и с високо вдигнати щитове се затичаха към Роран и хората му.

Иззад дясното му рамо Харалд каза:

— Сър, те са повече от нас.

— Аха — отвърна той, без да отмества поглед от приближаващите войници. Четирима от тях залитнаха и се свлякоха на земята, пронизани от безброй стрели.

— Ако всички ни нападнат едновременно, няма да имаме шанс.

— Да, но те няма да го направят. Виж, объркани са и дезорганизирани. Командирът им сигурно е загинал. Докато поддържаме ред в редиците си, не могат да ни надвият.

— Но, Стронгхамър, не можем да убием сами толкова много!

Роран обърна поглед към Харалд.

— Разбира се, че можем! Ние се бием, за да защитим семействата си и да си върнем домовете и земите. Те се бият, защото Галбаторикс ги е принудил. Нямат смелостта за тази битка. Така че мислете за семействата си, мислете за домовете си и не забравяйте, че именно тях защитаваме. Мъж, който се сражава за нещо по-велико от себе си, може да убие с лекота и стотина врагове!

Докато говореше, Роран видя в ума си Катрина, облечена в синята си сватбена рокля, усети аромата на кожата й и чу приглушения й глас от среднощните им разговори.

Катрина.

И тогава войниците стигнаха до тях. За известно време той не чуваше нищо друго, освен дрънченето на мечове, отскачащи от щита му, и звънтенето на чука му, когато поразяваше шлемовете на враговете, или писъците на войниците, докато се свличаха под ударите му. Те се хвърляха срещу него с отчаяна сила, ала не можеха да се мерят с яростта му или тази на хората му. Когато уби и последния от нападателите, Роран избухна в смях. Каква радост беше да смаже онези, които заплашваха жена му и нероденото му дете!

Със задоволство видя, че никой от воините му не е сериозно ранен. Забеляза също, че по време на мелето неколцина от стрелците бяха слезли от покривите, за да се сражават на кон редом с него. Роран се усмихна на новодошлите.

— Добре дошли в битката!

— Топъл прием наистина! — възкликна един от тях.

Младият мъж посочи с окървавения си чук към дясната страна на улицата и каза:

— Ти, ти и ти, натрупайте телата там! Нека между тях и каруцата да остане тесен отвор, така че само по двама-трима войници да могат да минават едновременно.

— Слушаме, сър! — отвърнаха воините и скочиха от конете си.

Една стрела изсвистя към Роран. Той не й обърна внимание и се съсредоточи върху основната част от вражеския отряд, където група от може би стотина души се подготвяше за втора атака.

— Побързайте! — извика на мъжете, местещи труповете. — Почти ни достигат. Харалд, иди да помагаш!

Роран облиза нервно устни, като гледаше как хората му се мъчат, докато войниците напредваха. За негово облекчение четиримата Варден извлякоха и последното тяло на определеното място и яхнаха конете си миг преди първата вълна да ги атакува.

Къщите от двете страни на улицата, както и преобърнатата каруца, и противната барикада от човешки останки забавиха и стесниха потока от врагове дотолкова, че когато достигнаха Роран, тъпчеха почти на място. Войниците се бяха скупчили така близко един до друг, че не можеха да избягнат стрелите, които валяха върху тях от покривите.

Първите две редици носеха насочени напред копия. Роран отблъсна три отделни нападения, като през цялото време не спираше да ругае, докато не осъзна, че през копията не може да достигне враговете с чука си. После един войник прониза Снежноплам в плешката и Роран се приведе напред, за да не бъде хвърлен, когато жребецът изцвили от болка и се изправи на задните си крака.

Когато конят се приземи, той се плъзна от седлото, държейки Снежноплам между себе си и гората от копия. Жребецът подскочи, когато второ копие прониза хълбока му. Преди войниците да успеят да го ранят отново, Роран дръпна юздите му и го принуди да отстъпи назад, докато сред другите коне не се отвори достатъчно място, за да може животното да се обърне.

— Дий! — извика му Роран и го плесна по задницата, пращайки го в галоп извън селото.

— Направете път! — изрева той, размахвайки ръце към Варден.

Те отместиха конете си, за да му разчистят път, и той отново се хвърли в мелето, като междувременно затъкна чука в колана си.

Един нападател се опита да го намушка в гърдите. Роран блокира копието с китка, издирайки се на твърдата дървена дръжка, а после изтръгна оръжието от ръцете на войника. Мъжът падна по лице и Роран го прониза, а после се хвърли напред и наръга още двама войници. Той застана разкрачен, забил крака в богатата почва, където някога щеше да се опита единствено да отглежда посеви, и размаха копието срещу враговете си с вик:

— Елате, смахнати копелета! Убийте ме, ако можете! Аз съм Роран Стронгхамър и не се боя от никой жив човек!

Войниците напреднаха малко и трима от тях стъпиха върху телата на мъртвите си другари, за да му нанесат удар. Той отскочи встрани и заби копието си в челюстта на първия. От раната бликна струя кръв, когато го изтегли, и падайки на едно коляно, го заби в мишницата на средния войник.

Силен удар разтърси лявото му рамо. Щитът му сякаш стана двойно по-тежък. Като се изправи, Роран видя, че от дъбовите му дъски стърчи копие, а оцелелият от тримата му нападатели тича към него с изваден меч. Той вдигна копието си над главата, сякаш се готвеше да го хвърли, и когато войникът се поспря уплашено, го изрита между краката. След това се разправи с мъжа с един-единствен удар. В последвалата мимолетна пауза Роран измъкна ръката си от безполезния щит и го запрати заедно със забитото в него копие към краката на враговете си, с надеждата да ги спъне.

От тесния отвор се появиха още войници, които се отдръпнаха уплашено пред свирепата му усмивка и свистящото копие. Купчината трупове пред него нарастваше. Когато стигна до кръста му, Роран скочи върху напоената с кръв могила и остана там, въпреки несигурната основа под краката му, защото височината му даваше предимство. Тъй като за да го достигнат, войниците бяха принудени да се катерят по склон от тела, той успяваше да убие мнозина от тях, докато се спъваха в ръце или крака, или меката шия на някой свой предшественик, или се подхлъзнеха на щит.

От високата си позиция Роран видя, че и останалите войници са решили да участват в нападението, с изключение на двадесетина, които все още се биеха с воините на Санд и Едрик в другия край на селото. Той си даде сметка, че няма да има спокойствие, докато битката не приключи.

Докато денят бавно се точеше, го раниха на десетки места. Много от раните бяха нищожни: драскотина от вътрешната страна на предмишницата, счупен пръст, порязване в областта на гръдния кош, където кинжал бе пробил ризницата му, ала други бяха по-сериозни. Един от лежащите върху купчината трупове войник го прониза в десния прасец. Скоро едър и мускулест мъж, който миришеше на лук и сирене, падна върху него и точно преди да издъхне, заби стрела от арбалет в лявото му рамо, което оттам насетне му пречеше да вдига лявата си ръка. Роран обаче не измъкна стрелата, защото знаеше, че ако го направи, може да умре от загуба на кръв. Болката стана основното му усещане — всяко движение бе нова агония, ала да стои неподвижен, означаваше смърт, така че продължи да раздава смъртоносни удари, без да обръща внимание на раните или умората си.

Понякога осъзнаваше, че до него или зад гърба му има други от Варден — когато хвърлено от тях копие профучеше край него или острието на меч изсвистеше край рамото му, за да повали войник, който се готвеше да го обезглави, — ала през повечето време Роран бе изправен сам срещу врага, защото купчината тела, на която стоеше, и ограниченото пространство между преобърнатата каруца и стените на къщите не позволяваше разгърнат строй. Над него бунтовниците, които още имаха стрели, продължаваха смъртоносния си обстрел, а сивоперите им „снаряди“ пронизваха кост и плът.

По някое време Роран промуши с копието си един войник и когато върхът се заби в бронята на мъжа, дръжката се разцепи по дължина. Това, че още е жив, изглежда, изненада противника му, защото той се поколеба, преди да нанесе ответен удар с меча си. Неволното му забавяне позволи на Роран да приклекне под свистящото стоманено острие, да сграбчи друго копие от земята и да убие врага си с него. За удивление и отвращение на младия бунтовник, второто оръжие изтрая по-малко от минута, преди на свой ред да се строши в ръката му. Той запрати разцепените останки по войниците, вдигна щита на един труп и измъкна чука си. Поне това оръжие никога не го беше предавало.

Изтощението се оказа най-големият враг на Роран, докато последните неприятели се приближаваха предпазливо и всеки чакаше реда си да премери сили с него. Чувстваше крайниците си натежали, пред очите му се мержелееше и сякаш постоянно не му достигаше въздух, ала въпреки това по някакъв начин винаги успяваше да събере нужната енергия, за да надвие следващия си противник. Рефлексите му обаче се забавяха и получи множество драскотини и натъртвания, които по-рано щеше да избегне с лекота.

Когато между войниците срещу него се появиха пролуки, през които се виждаше празно пространство, той разбра, че изпитанието му е почти приключило. Не предложи милост на последните дванадесет мъже, нито пък те я поискаха, въпреки че не можеха да се надяват да си проправят път през него и бунтовниците зад гърба му. Не се опитаха и да избягат. Вместо това го нападнаха с ръмжене и ругатни, водени единствено от желанието да убият човека, който бе изтребил толкова много техни другари, преди самите те да потънат в забвение.

Роран донякъде се възхити на смелостта им.

От гърдите на четирима от тях щръкнаха стрели и те се строполиха. Копие, хвърлено някъде иззад гърба на Роран, уцели петия под ключицата и той също падна върху купчината трупове. Още две копия отнеха живота на жертвите си, преди оцелелите войници да стигнат до Роран. Водачът им замахна към него с алебарда. Въпреки че младият мъж усещаше върха на стрелата от арбалет да стърже в костта му, той вдигна лявата си ръка и посрещна оръжието с щита си. После, като изрева от болка и гняв, и от огромното си желание тази битка най-накрая да приключи, завъртя чука си и уби войника с удар в главата. Без да спира, скочи напред, прехвърляйки тежестта на здравия си крак, и удари два пъти в гърдите втория войник, преди онзи да успее да се защити, като счупи ребрата му. Третият отблъсна две от атаките му, но Роран направи измамно движение и успя да елиминира и него. Последните двама го нападнаха от две страни, опитвайки се да го засегнат в глезените, докато се катереха по купчината трупове. Понеже силите му бяха на изчерпване, младият бунтовник се сражава дълго и изморително с тях, като и двамата му нанесоха рани, преди най-накрая да разцепи шлема на единия и да счупи врата на другия с добре премерен удар. След това Роран се олюля и падна.

Усети, че го вдигат, и отвори очи, за да види, че Харалд поднася мях с вино към устните му.

— Пий. Ще се почувстваш по-добре.

Роран с хриптене отпи няколко глътки, докато се мъчеше да си поеме въздух. Стопленото от слънцето вино опари разранената му уста. Усети нова сила в краката си и каза:

— Всичко е наред, можеш да ме пуснеш.

Подпря се на чука си и огледа бойното поле. За пръв път оцени колко висока бе станала купчината трупове — заедно с другарите си бе на поне шест метра над земята, почти на едно ниво с покривите на къщите от двете им страни. Роран видя, че повечето императорски войници са загинали от стрели, но въпреки това знаеше, че и той е убил мнозина.

— Колко… колко са? — попита той Харалд.

Оцапаният с кръв воин поклати глава.

— Спрях да ги броя след тридесет и втория. Навярно друг ще може да ти каже. Онова, което направи, Стронгхамър… Никога не съм виждал подобен подвиг, не и от нормален човек. Драконката Сапфира е направила добър избор; мъжете от твоя род са велики бойци. Никой смъртен не може да се мери с теб. Колкото и да си убил тук днес, аз…

— Сто деветдесет и трима! — извика Карн, който се катереше към тях.

— Сигурен ли си? — попита невярващо Роран.

Магьосникът кимна утвърдително, когато стигна при тях.

— Аха! Гледах и не спрях да броя. Сто деветдесет и трима — деветдесет и четирима, ако броим мъжа, когото прониза в корема, преди стрелците да го довършат.

Бройката вцепени младия бунтовник. Той не подозираше, че са толкова много. Засмя се дрезгаво.

— Жалко, че няма повече. Още седем и щях да закръгля цифрата.

Другите мъже също се засмяха.

Слабото лице на Карн се смръщи от тревога и той посегна към стрелата в рамото на Роран.

— Дай да се погрижа за раните ти.

— Не! — каза Роран, като отблъсна ръката му. — Може да има други, по-сериозно ранени от мен. Погрижи се първо за тях.

— Няколко от тези порязвания ще се окажат фатални, ако не спра кръвотечението. Ще отнеме само…

— Добре съм — изръмжа той. — Остави ме на мира.

— Роран, я се погледни!

Той го направи и веднага извърна поглед.

— Тогава побързай.

Роран се загледа в безличното небе без никаква мисъл в главата, докато Карн изваждаше стрелата от рамото му и мърмореше различни магии. На всяко място, където заклинанията оказваха въздействие, Роран усещаше как кожата почва да го сърби и щипе, а после блажено прекратяване на болката. Когато магьосникът приключи, все още го болеше цялото тяло, но вече не толкова силно, а и умът му бе бистър като преди.

Лечението остави Карн разтреперан, с пепеляво лице. Той седна, облегнал глава на коленете си, и седя така, докато треперенето премина.

— Сега ще ида… — заклинателят замълча, за да си поеме дъх, — … ще ида да помогна на другите ранени.

После се изправи и заслиза от могилата, олюлявайки се като пиян.

Роран го проследи с тревожен поглед. После се сети за останалата част от отряда им. Погледна към далечния край на селото и видя единствено трупове. Някои носеха червените униформи на империята, други — кафявите вълнени дрехи на Варден.

— Ами Едрик и Санд? — попита той Харалд.

— Съжалявам, Стронгхамър, но не видях нищо отвъд обсега на меча ми.

Роран извика на неколцината мъже, които все още стояха по покривите:

— Какво стана с Едрик и Санд?

— Не знаем, Стронгхамър! — отвърнаха те.

Той се надигна с помощта на чука си и бавно заслиза по несигурния склон от тела, а после заедно с Харалд и трима други воини от двете му страни прекоси поляната в центъра на селото, като убиваха всеки вражески войник, когото откриваха все още жив. Когато стигнаха в края на поляната, където броят на избитите Варден надвишаваше този на неприятелите, Харалд удари с меч щита си и извика:

— Има ли някой жив?

След малко откъм къщите долетя глас:

— Кои сте вие?

— Харалд и Роран Стронгхамър заедно с други от Варден. Ако служите на Империята, предайте се, защото всичките ви другари са мъртви и не можете да ни победите.

Някъде между къщите прозвуча шум на падащ метал, а после поотделно и по двойки воините на Варден се появиха от скривалищата си и закуцукаха към поляната. Мнозина от тях помагаха на ранените си другари. Изглеждаха замаяни и някои бяха покрити с толкова много кръв, че Роран в началото ги обърка с пленени противници. Преброи двадесет и четирима мъже. Сред последната група беше и Едрик, който помагаше на мъж, изгубил дясната си ръка по време на боя.

Роран даде знак и двама от хората му побързаха да облекчат капитана от товара му. Едрик изправи рамене. Той отиде бавно при Стронгхамър и го погледна право в очите с неразгадаемо изражение. Никой от двамата не помръдна и Роран си даде сметка, че на поляната цари пълна тишина.

Капитанът заговори пръв:

— Колко от хората ти оцеляха?

— Повечето. Не всички, но повечето.

Едрик кимна.

— А Карн?

— Жив е… Какво стана със Санд?

— Един войник го простреля с арбалет по време на атаката. Умря преди няколко минути. — Капитанът погледна зад рамото на Роран към купчината трупове. — Ти не изпълни заповедта ми, Стронгхамър.

— Така е.

Едрик протегна ръка към него.

— Недейте, капитане! — възкликна Харалд и пристъпи напред. — Ако не беше той, никой от нас нямаше да е жив сега. И трябваше да видите какво направи! Уби почти двеста войника съвсем сам!

Молбата на Харалд не направи никакво впечатление на Едрик, който не помръдна ръка. Роран също остана неподвижен.

Харалд се обърна към него:

— Стронгхамър, знаеш, че мъжете са твои. Само кажи и ние ще…

Роран го изгледа ядно, за да го накара да млъкне.

— Не бъди глупак.

Едрик промълви през стиснати устни:

— Поне не си изгубил здравия си разум. Харалд, дръж си езика зад зъбите, ако не искаш да водиш товарните животни по целия път назад.

Роран вдигна чука си и го връчи на капитана. После разкопча колана си, на който висяха мечът и кинжалът му, и също го даде на Едрик.

— Нямам други оръжия — каза накрая.

Капитанът кимна с мрачно изражение и преметна колана през рамо.

— Роран Стронгхамър, официално ти отнемам командването. Имам ли думата ти, че няма да се опиташ да избягаш?

— Имаш я.

— Тогава ще помагаш както можеш, но във всичко друго ще се държиш като затворник. — Едрик се огледа наоколо си и посочи към друг воин. — Фулър, ти ще заемеш поста му, докато се върнем в главния лагер и Насуада реши какво да направи по този въпрос.

— Слушам, сър — каза Фулър.

В продължение на няколко часа Роран превива гръб редом с останалите воини, докато събираха мъртвите си другари и ги погребваха в покрайнините на селото. През това време той научи, че само девет от неговите осемдесет и един подчинени бяха загинали в битката, докато Едрик и Санд бяха изгубили заедно почти сто и петдесет човека, а капитанът щеше да изгуби и още, ако част от воините му не бяха останали с Роран, след като той ги спаси.

Като приключиха с жертвите, Варден събраха стрелите си, а после издигнаха клада в центъра на селото, свалиха снаряжението на войниците, натрупаха ги върху купчината дърва и я подпалиха. От горящите трупове към небето си издигна мазен черен пушек, който се понесе сякаш мили нагоре. През него слънцето се виждаше като червен диск.

Не можаха да намерят младата жена и момчето, пленени от войниците. Тъй като телата им не бяха сред убитите, Роран предположи, че двамата са избягали от селото, когато започна боят, което според него вероятно бе най-умното нещо в подобна ситуация. Пожела им късмет, където и да бяха отишли.

За негова приятна изненада, Снежноплам дотича обратно в селото минути преди Варден да потеглят. В началото жребецът беше изплашен и изнервен и не позволяваше на никой да го приближи, но Роран му заговори с тих глас и успя да го успокои достатъчно, за да почисти и превърже раните на плешката му. Тъй като нямаше да е добре да язди коня, преди да е оздравял, той го върза начело на товарните животни, които жребецът незабавно намрази — прилепи уши до главата си, размаха опашка и оголи зъби.

— Дръж се прилично — скастри го Роран и го погали по врата.

Снежноплам само завъртя око към него и изцвили, но ушите му се отпуснаха леко.

После Стронгхамър яхна друг кон, който бе принадлежал на един от убитите Варден, и зае мястото си в края на колоната от бунтовници, събрани между къщите. Той не обърна внимание на множеството погледи, насочени към него, въпреки че се ободри, когато неколцина воини промърмориха: „Добра работа“.

Докато седеше и чакаше Едрик да даде командата за потегляне, Роран се замисли за Насуада, Катрина и Ерагон и мислите му бяха помрачени от тревога, докато се чудеше как ли ще реагират, като научат за бунта му. Миг по-късно обаче отблъсна тези тревоги. „Направих каквото беше редно и нужно — каза си той. — Няма да съжалявам за това, каквото и да стане“.

— Потегляме! — извика капитанът, застанал начело на отряда.

Роран пришпори коня си и като един всички се отправиха на запад, надалеч от селото, оставяйки купчината войници да догори сама.

Послание в огледалото

Утринното слънце огряваше Сапфира и я изпълваше с приятна топлина.

Тя лежеше на гладка, каменна плоча, която се издигаше на няколко метра над празната палатка на Ерагон. След нощния полет наоколо в търсене на позициите на императорската армия — както правеше всяка нощ, откакто Насуада бе изпратила Ерагон в голямата куха планина Фардън Дур — сега се чувстваше сънлива. Мисиите бяха нужни, за да се прикрие отсъствието на нейния Ездач, но тази рутина я изтощаваше, защото макар и мракът да не криеше ужаси за нея, тя не беше нощен ловец и не й се нравеше да върши подобно нещо така редовно. Също така, понеже на Варден им трябваше много време да се местят от място на място, тя прекарваше повечето си време в летене над горе-долу един и същи пейзаж всяка нощ. Единственото вълнуващо нещо напоследък бе, когато забеляза ограничено мислещия червенолюспест Торн ниско на североизточния хоризонт предната утрин. Той обаче не се обърна, за да се изправи срещу нея, а продължи по пътя си, насочвайки се към вътрешността на Империята. Когато Сапфира докладва видяното, Насуада, Аря и елфите, изпратени от Исланзади, реагираха като ято уплашени сойки, които си крещяха една на друга, докато се щураха във всички посоки. Дори настояха Бльодгарм с черно-синята вълча козина да лети на гърба й, маскиран като Ерагон, което тя, разбира се, отказа да направи. Едно беше да позволява на елфа да поставя призрачния двойник на нейния Ездач на гърба й всеки път, когато отлиташе или се приземяваше сред Варден, ала нямаше да допусне друг, освен Ерагон, да я язди, освен ако не предстоеше битка, а може би дори и тогава.

Сапфира се прозя и протегна предния си десен крак, разпервайки пръсти. После отново се отпусна, уви опашка около тялото си и намести глава върху лапите си, докато в ума й витаеха мисли за сърни и друга плячка.

Не след дълго чу трополене на крака, когато някой притича през лагера към свилата криле червена платнена какавида на Насуада. Тя не обърна голямо внимание на звука — пратениците постоянно тичаха напред-назад.

Точно когато се унасяше, чу да притичва друг воин, а след малко и още двама. Без да отваря очи, драконката подаде връхчето на езика си от устата си и вкуси въздуха. Не усети необичайни миризми. Реши, че тревогата едва ли заслужава вниманието й, и се унесе в сънища за гмуркане в хладко, зелено езеро и риболов.

Събудиха я гневни крясъци.

Тя не се размърда, докато слушаше как голямо количество кръглоухи двукраки спореха помежду си. Бяха твърде далече, за да различи думите им, ала тонът на гласовете им й подсказа, че са достатъчно ядосани, за да са готови да убиват. Понякога сред Варден избухваха препирни, както при всяко голямо стадо, но никога преди не бе чувала толкова много двукраки да спорят така дълго и яростно.

В основата на черепа й се появи глухо туптене, докато крясъците им се усилваха. Тя прокара нокти по камъка под нея и с остро скърцане около тях се появиха тънки ивици ситен кварц.

„Ще преброя до тридесет и три — помисли си Сапфира — и ако не спрат дотогава, по-добре да се надяват, че каквото и да ги е разтревожило, не си струва да нарушат заради него покоя на една дъщеря на вятъра!“

Обаче когато стигна до двадесет и седем, двукраките замлъкнаха.

„Най-сетне!“

Намествайки се по-удобно, Сапфира се приготви да се върне към нужната й дрямка.

Иззвънтя метал, зашумоляха дрехи, обути в кожа крака затопуркаха глухо по земята и ясно различимата миризма на тъмнокожата жена-воин Насуада се понесе към Сапфира.

„Сега пък какво?“ — зачуди се тя и за момент обмисли дали да не изреве, за да се разбягат всички ужасени и да я оставят на мира.

Отвори едното си око и видя водачката на Варден и шестимата й стражи да се приближават към нея. В долната част на каменната плоча Насуада нареди на стражите си да останат там при Бльодгарм и другите елфи — които тренираха на малка полянка — и се качи сама.

— Привет, Сапфира — каза тъмнокожата жена.

Беше облечена в червена рокля и цветът изглеждаше неестествено ярък на фона на зелените листа на ябълковите дървета зад нея. Отблясъци от люспите на Сапфира изпъстряха лицето й.

Драконката примигна веднъж. Не изпитваше нужда да отвръща с думи.

След като се огледа, Насуада пристъпи по-близо до главата й и прошепна:

— Трябва да говоря с теб насаме. Ти можеш да влезеш в ума ми, но аз не мога да достигна твоя. Би ли разбрала от мислите ми това, което имам нужда да ти кажа?

Сапфира проникна с ума си в напрегнатото и твърде изморено съзнание на жената, остави раздразнението си от това, че й пречат да спи, да залее водачката на Варден, а после каза:

— Ако реша да го направя, мога, но никога не бих го сторила без твое позволение.

— Естествено — отвърна Насуада. — Разбирам.

В началото драконката не видя нищо, освен разфокусирани образи и емоции: бесилка с празен клуп, кръв по земята, ръмжащи лица, ужас, умора и под повърхността — мрачна решителност.

— Прости ми — каза Насуада. — Сутринта беше изморителна. Ако мислите ми блуждаят твърде много, моля те, изтърпи ме.

Сапфира примигна отново.

— Какво е разбунило толкова Варден? Група мъже ме събудиха от съня ми с гневния си грак, а преди това чух необичайно много пратеници да тичат из лагера.

Насуада стисна устни и извърна лице от драконката, като скръсти ръце и обгърна с шепи заздравяващите си предмишници. Окраската на ума й стана черна като среднощен облак, пълна с намеци за смърт и насилие. След необичайно дълга пауза тя отговори:

— Един от Варден, мъж на име Отмунд, се е промъкнал в лагера на ургалите миналата нощ и е убил трима от тях, докато са спели край огъня си. Те не са успели да го заловят тогава, но тази сутрин той се е хвалил пред цялата армия с подвига си.

— Защо го е направил? — попита Сапфира. — Да не би ургали да са избили семейството му?

Насуада поклати отрицателно глава.

— Почти ми се иска да бяха, защото тогава ургалите не биха се разгневили толкова. Отмъщението е нещо, което разбират. Не, това е странната част — Отмунд ги мрази само защото са ургали. Никога не са му сторили нищо лошо, нито на роднините му и все пак ги ненавижда с всяка частица от тялото си. Или поне такова усещане добих след разговора си с него.

— Как ще се оправиш с това?

Насуада отново погледна Сапфира и в очите й се четеше огромна тъга.

— Той ще бъде обесен за престъплението си. Когато приех ургалите във Варден, обявих, че всеки, който нападне някой от тях, ще бъде наказан така, сякаш е нападнал друг човек. Не мога да отстъпя от думата си сега.

— Съжаляваш ли за обещанието си?

— Не. Хората трябваше да знаят, че няма да търпя подобни деяния. Иначе щяха да се обърнат срещу ургалите в същия ден, в който сключихме договора си с Нар Гарцвог. Сега обаче трябва да им покажа, че наистина съм била сериозна. Ако не го направя, ще има още повече убийства, а после ургалите ще поемат нещата в свои ръце и двете ни раси отново ще се хванат за гушите. Редно е Отмунд да умре за убийството на ургалите и за престъпването на заповедта ми, но Варден изобщо няма да харесат това. Пожертвах собствената си плът, за да спечеля верността им, но сега те ще ме намразят за обесването му… Ще ме намразят за това, че слагам знак на равенство между живота на ургалите и този на хората.

Насуада отпусна ръце и придърпа надолу ръкавите си.

— И не мога да кажа, че това ми харесва повече, отколкото на тях. Въпреки опитите ми да се държа с ургалите открито, честно и като с равни, както щеше да постъпи баща ми, не мога да забравя как те го убиха. Не мога да забравя гледката на всички онези ургали, които колеха Варден по време на битката за Фардън Дур. Не мога да не си спомням множеството истории, които съм чувала като дете, за ургали, спускащи се от планините, за да избиват невинни хора в леглата им. Те винаги са били чудовищата, от които сме се бояли, а сега аз съм обвързала съдбата ни с тяхната. Не мога да не си спомням всичко това, Сапфира, и осъзнах, че се чудя дали съм взела правилното решение.

— Не можеш да не си човек — каза Сапфира, в опит да я успокои. — И все пак не е нужно да се съобразяваш сляпо с онова, в което вярват другите около теб. Можеш да надраснеш ограниченията на своята раса, ако имаш волята. Ако събитията от миналото ни учат на нещо, то е, че именно кралете, кралиците и другите водачи, които са обединили различните раси, са допринесли най-много за благото на Алагезия. Трябва да се пазим от кавгите и гнева, а не от близостта с онези, които са били наши врагове. Помни недоверието си към ургалите, защото те са го заслужили, но помни също, че някога джуджетата и драконите са се обичали не повече, отколкото хората и ургалите. Някога драконите са се борили и с елфите и са щели да ги изтребят до крак, ако са можели. Някога тези неща са се случвали, но вече не, защото личности като теб са имали смелостта да изоставят миналата омраза и да изковат връзки на приятелство там, където такива не е имало досега.

Насуада притисна чело в челюстта на Сапфира и каза:

— Много си мъдра.

Развеселена, драконката вдигна глава от лапите си и докосна с муцуна младата жена по челото.

— Говоря истината, както я виждам, нищо повече. Ако това е мъдрост, тогава можеш да се възползваш от нея. Но аз мисля, че ти притежаваш мъдростта, от която се нуждаеш. Екзекуцията на Отмунд може и да не зарадва Варден, но ще е нужно много повече, за да прекърши предаността им към теб. Освен това съм сигурна, че можеш да измислиш начин да ги умилостивиш.

— Да — каза Насуада и избърса с пръсти ъгълчетата на очите си. — Ще се наложи, струва ми се. — После тя се усмихна и цялото й лице се промени. — Но не заради Отмунд дойдох при теб. Ерагон току-що се свърза с мен и ме помоли да ти предам да отидеш при него във Фардън Дур. Джуджетата…

Сапфира изпъна шия и изрева към небето, избълвайки огнен стълб към облаците. Водачката на Варден залитна назад, докато всички други наоколо замръзнаха на място и зяпнаха дракона. Сапфира се изправи на крака, разтърси се от главата до опашката, забравила умората си, и разпери криле в подготовка за полет.

Стражите на Насуада понечиха да тръгнат към нея, но тя им махна с ръка да спрат. Струйка дим я обгърна и тя прикри носа си с ръкава си и се разкашля.

— Ентусиазмът ти е възхитителен, Сапфира, но…

— Ранен ли е? — попита драконката.

Когато Насуада се поколеба, я изпълни тревога.

— Жив и здрав е — отвърна накрая младата жена. — Обаче е имало… инцидент… вчера.

— Какъв инцидент?

— Бил е нападнат заедно със стражите си.

Сапфира остана неподвижна, докато Насуада й разказваше всичко, което Ерагон бе обяснил по време на разговора им. След това драконката оголи зъби.

— Дургримст Аз Свелдн рак Ануин трябва да са благодарни, че не съм била с Ерагон; аз нямаше да ги оставя да избягат толкова лесно, след опита да го убият.

Водачката на Варден отвърна с лека усмивка:

— Точно поради тази причина вероятно е по-добре, че беше тук, а не там.

— Вероятно — призна Сапфира, а после издиша облак горещ дим и размаха опашка. — Не съм изненадана обаче. Винаги така става — когато двамата с Ерагон се разделим, някой го напада. Вече не смея да го изгубя от поглед за повече от няколко часа.

— Той е напълно способен да се отбранява.

— Така е, но на враговете ни също не им липсва умение. — Нетърпелива, драконката се размърда и разпери криле още по-широко. — Насуада, нямам търпение да потеглям. Има ли нещо друго, което трябва да зная?

— Не — отвърна водачката на Варден. — Лети бързо и уверено, Сапфира, но не се бави, щом пристигнеш във Фардън Дур. Щом напуснеш лагера ни, ще разполагаме с не повече от няколко дни, преди Империята да осъзнае, че не съм ви пратила с Ерагон на кратко разузнаване. Галбаторикс може да реши да ни нападне, докато ви няма, а може и да не реши, но всеки час, в който отсъствате, само ще увеличава тази вероятност. Също така много ми се иска да сте с нас, когато атакуваме Фейнстер. Можем да завземем града и без вас, но ще ни струва много повече жертви. Накратко, съдбата на Варден отново зависи от твоята бързина.

— Ще бъдем бързи като буреносен вятър — увери я Сапфира.

След това Насуада се сбогува с нея и слезе от каменната плоча, а Бльодгарм и останалите елфи дотичаха до драконката, за да завържат на гърба й неудобната кожена кръпка, на която седеше Ерагон, и да напълнят дисагите с храна и снаряжение, които обикновено носеше, когато летеше със своя Ездач. Тя нямаше да се нуждае от тях — дори нямаше да може да ги стигне, — но за да се поддържа измамата, трябваше да ги носи. Когато приключиха, Бльодгарм сложи ръка пред гърдите си в елфическия жест за проява на уважение и каза на древния език:

— Лек път, Сапфира Ярколюспеста. И нека двамата с Ерагон се върнете невредими.

— Довиждане, Бльодгарм.

Тя изчака, докато елфът със синьо-черна вълча козина създаде призрачния двойник на Ездача й и той излезе от палатката на Ерагон, за да се качи на гърба й. Не усети нищо, когато нематериалното привидение стъпи от левия й преден крак върху рамото й. Щом Бльодгарм й кимна, че то е на мястото си, Сапфира вдигна криле, докато те почти се допряха над главата й, а после скочи напред от ръба на каменната плоча.

Докато падаше към сивите палатки под нея, тя спусна криле надолу и се оттласна далече от чупещата кости земя. Обърна се в посоката на Фардън Дур и започна да се издига към слоя рядък и студен въздух високо горе, където се надяваше да открие стабилен вятър, който да й помогне при пътуването.

Сапфира направи кръг над гористия речен бряг, където Варден бяха избрали да спрат за през нощта, и потрепери от свирепа радост. Вече не трябваше да чака, докато Ерагон се излагаше на риск без нея! Не й се налагаше да прекарва цялата нощ в полети над едни и същи участъци земя! И вече онези, които желаеха да наранят другаря на ума и сърцето й, нямаше да могат да избягнат гнева й! Разтваряйки челюсти, тя изрева радостно и уверено към света, приканвайки всички богове да предизвикат нея — дъщерята на Йормунгр и Вервада, два от най-великите дракони на своята епоха.

Когато се намираше на повече от миля над Варден и силният югозападен вятър я притисна, Сапфира се изравни с въздушния поток и му позволи да я изтласка напред, като се понесе над окъпаната от слънцето земя.

Изпращайки мислите си пред себе си, тя каза:

— Идвам, малки мой!

Четири барабанни удара

Целият напрегнат, Ерагон се наведе напред, когато белокосата джуджешка жена Хадфала, вожд на Дургримст Ебардак, стана от масата, където се бяха събрали вождовете, и каза няколко думи на родния си език.

Хундфаст преведе шепнешком на ухото му:

— От името на своя клан аз гласувам гримстборит Орик да стане нашият нов крал.

Ерагон издиша сдържания въздух. Един. За да стане владетел на джуджетата, един вожд трябваше да спечели мнозинството от гласовете на другите. Според джуджешкия закон, ако никой не постигнеше това, вождът с най-малко гласове отпадаше от надпреварата и събранието се отлагаше с един или максимум три дни, преди гласуването да се поднови. Процедурата щеше да продължи, колкото е нужно, докато някой вожд не постигнеше нужното мнозинство, и тогава всички щяха да му се закълнат във вярност в качеството му на новия им монарх. Предвид колко притиснати откъм време бяха Варден, Ерагон трескаво се молеше гласуването да не изисква повече от един кръг, а ако това все пак се случеше, джуджетата да не настояват да почиват повече от няколко часа. Ако и това станеше, се боеше, че ще строши от нерви каменната маса в средата на залата.

Това, че Хадфала — първият вожд, който гласуваше — бе дала гласа си за Орик, беше добър знак. Младият Ездач знаеше, че тя подкрепяше Ганел от Дургримст Куан, преди опита за покушение срещу него. Ако нейната лоялност се бе променила, бе възможно и другият член на кохортата на Ганел — гримстборит Ундин — да гласува за Орик.

После Галдхием от Дургримст Фелдуност стана от мястото си, въпреки че бе толкова нисък, та седнал бе по-висок, отколкото прав.

— От името на своя клан аз гласувам гримстборит Надо да стане нашият нов крал — обяви той.

Орик изви глава, погледна към Ерагон и му каза едва доловимо:

— Е, това се очакваше.

Ездача кимна и погледна към Надо. Кръглоликото джудже поглаждаше крайчеца на брадата си и изглеждаше доволно от себе си.

После Мандрат от Дургримст Ледвону каза:

— От името на своя клан гласувам за гримстборит Орик.

Орик му кимна за благодарност, а Мандрат кимна в отговор и брадата му се разлюля.

Когато джуджето седна, Ерагон и всички останали насочиха поглед към Ганел и в залата настъпи такава тишина, че младежът не чуваше дори дишането на джуджетата. Като вожд на религиозния клан Куан и главен жрец на Гунтера — върховният джуджешки бог, — Ганел имаше огромно влияние сред своята раса; когото избереше той, короната най-вероятно щеше да иде при него.

— От името на своя клан аз гласувам гримстборит Надо да стане нашият нов крал — каза той.

Вълна от тихи възклицания премина сред джуджетата, седящи край стената, а задоволството върху лицето на Надо стана още по-явно. Ерагон стисна сплетените си пръсти и мислено изруга.

— Не губи надежда, момко — промърмори Орик. — Все още може да успеем. Случвало се е и преди гримстборитът на Куан да изгуби гласа си.

— Колко често? — попита Ездача.

— Достатъчно често.

— Кога се е случило за последно?

Орик отмести поглед.

— Преди осемстотин двадесет и четири години, когато кралица…

Той млъкна, защото Ундин от Дургримст Рагни Хефтин обяви:

— От името на своя клан, аз гласувам за гримстборит Надо.

Орик скръсти ръце. Ерагон виждаше лицето му само отстрани, но беше очевидно, че се е намръщил.

Ездача прехапа отвътре бузата си и загледа мозайката на пода, броейки дадените до момента гласове, както и онези, които оставаха, в опит да прецени дали Орик все още може да спечели изборите. Дори и в най-добрия случай, щеше да е рисковано. Ерагон стисна още по-силно пръсти и ноктите му се забиха в ръцете му.

Тордрис от Дургримст Награ се изправи и преметна през рамо дългата си дебела плитка.

— От името на своя клан гласувам гримстборит Орик да стане нашият нов крал — обяви той.

— Това прави трима на трима — прошепна тихо Ездача.

Орик кимна.

Беше ред на Надо да говори. Вождът на Дургримст Кнурлкаратн приглади брадата си с длан, усмихна се на събралите се и в очите му блеснаха хищни пламъчета.

— От името на своя клан аз гласувам за себе си да стана нашият нов крал. Ако ме изберете, обещавам да избавя страната ни от чужденците, които я мърсят, и да посветя златото и воините ни в защита на собствения ни народ, а не на елфи, хора и ургали. Кълна се в името на честта на рода си.

— Четири на три — отбеляза Ерагон.

— Аха — отвърна Орик. — Предполагам, че щеше да е твърде много да очакваме Надо да гласува за друг, освен за себе си.

Фреовин от Дургримст Гедтрал остави ножа и парчето дърво, надигна се наполовина от стола си и без да отмества поглед от масата, каза с шептящ баритон:

— От името на своя клан аз гласувам гримстборит Надо да стане нашият нов крал.

После седна обратно и продължи да дялка гарвана си, без да обръща внимание на удивлението, което обхвана присъстващите в залата.

Изражението на Надо се промени от доволно в самодоволно.

— Барзул — изръмжа Орик и лицето му потъмня още повече. Столът му изскърца, когато той стисна облегалките за ръце, а сухожилията му изпъкнаха от напрежението. — Този лъжлив предател. Беше обещал да гласува за мен!

Стомахът на Ерагон се сви.

— Защо те предаде?

— Той посещава храма на Синдри два пъти дневно. Трябваше да се досетя, че няма да се изправи срещу желанията на Ганел. Ба! Ганел си е играл с мен през цялото време. Аз…

В този момент вниманието на всички се насочи към него. Орик прикри гнева си, изправи се и огледа поотделно всеки от вождовете, а след това на своя език обяви:

— От името на своя клан аз гласувам за себе си да стана нашият нов крал. Ако ме изберете, обещавам да донеса на народа ни злато и слава, а също и свободата да живеем над земята без страх, че Галбаторикс ще унищожи домовете ни. Кълна се в честта на рода си.

— Пет на четири — каза Ездача, когато приятелят му седна на мястото си. — И не в наша полза.

Орик изсумтя:

— Мога да броя, Ерагон.

Младежът подпря лакти на коленете си, а очите му сновяха от едно джудже на друго. Измъчваше го желанието да действа. Нямаше представа как, но с толкова много, заложено на карта, имаше чувството, че трябва да намери начин да осигури на Орик титлата, а с нея — и това джуджетата да продължат да помагат на Варден в борбата им срещу Империята. Но колкото и да се мъчеше, не можеше да измисли нищо друго, освен да стои и да чака.

Следващото джудже, което стана, бе Хавард от Дургримст Фангур. Със замислено изражение, забил брадичка в гърдите си, той издаде устни напред и почука по масата с двата пръста, останали на дясната му ръка. Ерагон се премести още по-напред на стола си с разтуптяно сърце. „Ще спази ли уговорката си с Орик?“

Хавард почука още веднъж по масата, а после удари с длан по каменния плот. Вдигна брадичка и заяви:

— От името на своя клан аз гласувам гримстборит Орик да стане нашият нов крал.

Ездача изпита огромно удовлетворение, когато видя как очите на Надо се разшириха, а после джуджето стисна зъби и един мускул заигра на бузата му.

— Ха! — промърмори Орик. — Това му разчорли брадата.

Единствените двама вождове, които още не бяха гласували, бяха Храйдамар и Йорюн. Набитият мускулест гримстборит на Урзад изглеждаше разколебан от ситуацията, докато Йорюн, водачката на Дургримст Вреншргн, Вълците на войната, проследяваше белега върху лявата си буза с върха на острия си нокът и се усмихваше като доволна котка.

Ерагон затаи дъх, докато чакаше да чуе какво имат да казват. „Ако Йорюн гласува за себе си — помисли той, — а Храйдамар все още й е верен, тогава ще се пристъпи към втория кръг на изборите. Обаче за нея няма причина да го прави, освен ако не иска да забави гласуването, а доколкото знам, тя няма да извлече никаква полза от подобно забавяне. Не може все още да таи надежда, че ще стане кралица. Името й ще отпадне от съревнованието преди началото на втория кръг и се съмнявам да е толкова глупава, че да профука силата, която има сега, само за да може да се хвали на децата си, че някога е била претендентка за трона. Но ако Храйдамар се раздели с нея, тогава гласовете ще останат поравно и ще трябва да продължим с втори кръг, независимо от… Ааа! Само ако можех да видя бъдещето! Ами ако Орик изгуби? Трябва ли тогава да поема контрола над събранието? Мога да запечатам залата, така че никой да не може да влезе или излезе, и после… Но не, това би било…“

Йорюн прекъсна размислите на Ерагон с кимване към Храйдамар, а после насочи обрамчените си с дълги мигли очи към Ездача, което го накара да се почувства като вол за продан, който тя оглежда. Брънките на ризницата на Храйдамар издрънчаха, когато той се изправи и обяви:

— От името на своя клан гласувам гримстборит Орик да стане нашият нов крал.

Гърлото на Ерагон се сви.

Устните на Йорюн се извиха в усмивка и тя се надигна грациозно от стола си, след което заговори с ниския си дрезгав глас:

— Изглежда, от мен зависи да реша изхода от днешното събрание. Слушах много внимателно аргументите ти, Надо, а също и твоите, Орик. Макар и двамата да казахте неща, с които съм съгласна в много отношения, най-важният въпрос, който трябва да решим, е дали да се включим в кампанията на Варден срещу Империята. Ако това беше просто война между враждуващи кланове, нямаше да има значение коя страна ще спечели и аз определено не бих искала ние да жертваме воините си заради чужда кауза. Случаят обаче е друг. Съвсем, съвсем различен. Ако Галбаторикс излезе победител в тази война, дори планините Беор няма да ни опазят от гнева му. Ако желаем кралството ни да оцелее, Империята трябва да падне. Нещо повече, имам чувството, че да се крием в пещери и тунели, докато други решават съдбата на Алагезия, не подобава на древна и могъща раса като нашата. Когато хрониките на тази епоха бъдат написани, дали ще кажат, че сме се били редом с човеци и елфи като героите от легендите, или че сме стояли свити в пещерите си като изплашени селяни, докато битката се е водела току пред вратите ни? Аз зная своя отговор. — Йорюн отметна коса и каза: — От името на своя клан аз гласувам гримстборит Орик да стане нашият нов крал.

Най-възрастният от петимата съдии, които стояха до стената, пристъпи напред и удари излъскания си жезъл в каменния под. После обяви:

— Да живее крал Орик, четиридесет и трети владетел на Тронхайм, Фардън Дур и всички кнурлан над и под планините Беор!

— Да живее крал Орик! — изреваха вождовете, ставайки на крака със силно шумолене на дрехи и броня.

Замаян, Ерагон стори същото, осъзнавайки, че сега до него стои кралска особа. Хвърли поглед на Надо, но лицето на джуджето представляваше маска с мъртви очи.

Белобрадият съдия удари отново с жезъла по пода.

— Нека писарите запишат незабавно решението на вождовете и новината да достигне до всички в кралството. Хералди! Съобщете на магьосниците чрез техните кристални топки какво се случи тук днес, а после намерете пазителите на планината и им кажете: „Четири барабанни удара. Бийте барабаните четири пъти и завъртете палките както никога през живота си, защото имаме нов крал. Бийте ги с такава сила, че Фардън Дур да проехти от новината“. Възлагам ви да им кажете това. Вървете!

След като хералдите се оттеглиха, Орик се изправи и огледа джуджетата около себе си. Изглеждаше замаян, сякаш не бе очаквал наистина да спечели.

— Благодаря ви за тази огромна отговорност — каза той, после замълча за момент и продължи: — Единствената ми мисъл сега е за доброто на моя народ и аз ще преследвам тази цел безотказно до деня, в който се върна обратно в камъка.

После вождовете на клановете дойдоха един по един, коленичиха пред Орик и му се заклеха във вярност като предани поданици. Когато дойде редът на Надо, той не разкри нищо от чувствата си, а само изрецитира безстрастно клетвата. Всяка дума падаше от устата му като парче олово. Когато приключи, сред останалите вождове се усети силно облекчение.

Като привършиха с клетвите, Орик обяви, че коронацията му ще се състои на следващата сутрин, а после заедно със свитата си се оттегли в съседната стая. Там се спогледаха с Ерагон и никой не издаде звук, докато на лицето на джуджето не разцъфна широка усмивка и то не избухна в смях, а бузите му почервеняха. Ездача се разсмя с него, сграбчи го за ръката и го прегърна. Стражите и съветниците на Орик се събраха около тях, тупайки новия крал по рамото, докато го поздравяваха сърдечно.

Ездача го пусна изказа:

— Не мислех, че Йорюн ще избере нас.

— Да. Радвам се, че го направи, но това доста усложнява нещата. — Орик се намръщи. — Предполагам, че ще трябва да я възнаградя за подкрепата най-малкото с място в съвета.

— Може би така ще е най-добре! — каза Ерагон, мъчейки се да надвика врявата. — Ако Вреншргн са достойни за името си, ще имаме огромна нужда от тях, преди да достигнем портите на Уру’баен.

Доведеният му брат понечи да отговори, но тогава през пода и тавана отекна продължителен, нисък и колосално силен звук, от който костите на Ерагон затрептяха.

— Чуйте! — извика Орик и вдигна ръка.

Групата се умълча.

Могъщият звук проехтя четири пъти, разтърсвайки стаята, сякаш някой гигант удряше по стената на Тронхайм. След това Орик каза:

— Никога не съм си мислел, че ще чуя барабаните на Дерва да възвестяват моето възкачване на трона.

— Колко големи са тези барабани? — попита Ездача, удивен.

— Около петнадесет метра в диаметър, ако си спомням правилно.

На Ерагон му мина през ума, че макар да са най-дребната раса, джуджетата са построили най-огромните неща в Алагезия, което беше странно. „Може би с подобни внушителни постижения не се чувстват толкова малки“ — помисли си той. Понечи да сподели тази теория с Орик, но в последния момент реши, че това може да го обиди, и си замълча.

Съветниците на новия крал се струпаха около него и започнаха да говорят на джуджешки, като често се прекъсваха един друг, вдигайки невъобразима врява, и Ездача, който възнамеряваше да зададе друг въпрос на Орик, се озова в ъгъла. Опита се да изчака търпеливо пролука в разговора, но след няколко минути стана ясно, че джуджетата не възнамеряват да спрат да обсипват новия си крал с въпроси и съвети, или поне младежът предполагаше, че за това си говорят.

Затова Ерагон каза:

— Орик Кьонунгр. — Беше вложил енергия в древната дума за крал, така че да привлече вниманието на всички наоколо. Стаята потъна в тишина, а доведеният му брат го погледна и повдигна вежда. — Ваше Величество, ще ми позволите ли да се оттегля? Има определени… неща, които искам да свърша, ако вече не е късно.

В кафявите очи на Орик проблесна разбиране.

— О, непременно, разбира се! Но не бива да ме наричаш величество, Ерагон, нито сир, нито с някоя друга титла. Все пак ние сме приятели и доведени братя!

— Така е, Ваше Величество — отвърна Ездача, — но в настоящия момент вярвам, че е редно да спазвам етикета, задължителен за всички други. Сега вие сте крал на расата си, а и мой крал, предвид факта, че съм член на Дургримст Ингетум, а това не е нещо, което мога просто да забравя.

Орик го изгледа внимателно за момент, сякаш издалече, а после кимна и каза:

— Както желаеш, Сенкоубиецо.

Ерагон се поклони и излезе от стаята. Съпровождан от четиримата си стражи, той тръгна през тунелите и нагоре по стълбите, които водеха до повърхността на Тронхайм. Когато пристигна в южния от четирите основни коридора, разделящи града-планина, младежът се обърна към капитана на стражата му Транд и каза:

— Възнамерявам да тичам през останалата част от пътя. Тъй като няма да сте в състояние да ме следвате, предлагам да спрете, като стигнете до южната порта на Тронхайм, и да ме чакате там.

— Моля ви, Аргетлам, не бива да излизате сам — отвърна Транд. — Не мога ли да ви убедя да забавите крачка, за да ви придружим? Може да не сме бързи като елфите, но сме в състояние да тичаме от изгрев до залез, при това с пълно бойно снаряжение.

— Оценявам загрижеността ти — отвърна Ерагон, — но няма да се бавя и миг повече, дори и да знам, че зад всеки стълб се крият убийци. Довиждане!

И с тези думи той се втурна през широкия тунел, заобикаляйки джуджетата, които препречваха пътя му.

Отново заедно

Разстоянието от мястото, откъдето се затича, до южната порта на Тронхайм беше почти километър и половина. Ерагон го преодоля само за няколко минути, като стъпките му високо отекваха по каменния под. Докато тичаше, зърна богатите гоблени, които висяха над сводестите входове за коридорите от двете му страни, и гротескните статуи на зверове и чудовища, спотайващи се между колоните от кървавочервен яспис. Високият колкото четириетажна постройка проход беше толкова голям, че Ерагон нямаше никакъв проблем да избягва джуджетата, които сновяха в него, въпреки че в един момент на пътя му се изпречи група кнурлкаратн и нямаше друг избор, освен да ги прескочи. Те приклекнаха панически, надавайки стреснати възклицания. Той се наслади на удивлението им, докато прелиташе над тях.

Ездача с лекота притича под масивната дъбова порта, която защитаваше южния вход към града-планина, и чу стражите да викат: „Привет, Аргетлам!“, когато профуча край тях. Двадесетина метра по-нататък, тъй като портата бе вкопана в подножието на Тронхайм, мина между два огромни златни грифона, които гледаха с невиждащи очи към хоризонта, и излезе на открито.

Въздухът бе хладен и влажен и миришеше на скорошен дъжд. Въпреки че беше утрин, сивкав здрач обгръщаше равната земя, заобикаляща Тронхайм, където не растеше никаква трева, а само мъх и лишеи и от време на време някоя отровна гъба. Над него стените на Фардън Дур се извисяваха на шестнадесет хиляди метра, образувайки тесен отвор, през който проникваше бледа светлина в огромния кратер. Гледайки нагоре, Ерагон трудно можеше да осъзнае истинския мащаб на планината.

Докато тичаше, се заслуша в еднообразния ритъм на дишането си и лекия шум от бързите си стъпки. Беше сам, ако се изключи един любопитен прилеп, който пърхаше над главата му и пищеше пронизително. Спокойната атмосфера, която цареше в кухата планина, успокои и него, освободи го от обичайните му тревоги.

Ездача следваше павирания път, който се простираше от южната порта на Тронхайм до двете черни деветметрови врати, разположени в южното подножие на Фардън Дур. Когато спря пред тях, от скритите караулни помещения се показаха две джуджета и побързаха да отворят двукрилата порта, зад която се виждаше на пръв поглед безкраен тунел.

Ерагон продължи напред. Мраморни колони, украсени с рубини и аметисти, се издигаха от двете страни на прохода през първите му петнадесет метра. Отвъд тях той беше гол и празен, а гладкостта на стените се нарушаваше само от фенери, разположени на всеки десетина метра, както и тук-там от затворени врати. „Накъде ли водят?“ — зачуди се младежът. После си представи огромната скална маса, надвиснала над него, и за момент тунелът му се стори нетърпимо потискащ. Той обаче бързо прогони тази мисъл.

На половината път през тунела Ерагон я усети.

— Сапфира! — извика той едновременно наум и на глас и името й проехтя сред каменните стени със силата на дузина викове.

— Ерагон! — Миг по-късно глухият тътен от далечен рев достигна до него от другия край на тунела.

Той удвои скоростта си и отвори ума си за Сапфира, премахвайки всяка бариера, за да могат съзнанията им да се слеят напълно. Като горещ порой мислите и чувствата й нахлуха в него, както и неговите в нея. Ерагон ахна, препъна се и едва не падна. Усещането бе по-силно от която и да е физическа прегръдка. Радостта им бе простичка: вече не бяха сами. Да знаеш, че си с някой, който те обича и разбира всяка частица от теб, който не би те изоставил и в най-безизходното положение, това беше най-безценната връзка, която някой би могъл да има, и Ерагон и Сапфира я ценяха повече от всичко.

Не след дълго той я видя да тича към него с цялата бързина, която й беше възможна, без да блъска главата си в тавана или да издере крилете си в стените. Ноктите й изскърцаха по каменния под, когато тя спря пред Ерагон — свирепа, блестяща, величествена.

Той извика от радост, скочи напред и без да обръща внимание на острите й люспи, обви ръце около врата й и я прегърна колкото можеше по-силно, докато краката му висяха няколко сантиметра над пода.

— Малки мой — каза Сапфира с топлота. Тя го свали до пода, а после изсумтя и добави: — Малкият ми, ако не искаш да ме задушиш, по-добре разхлаби прегръдката си.

— Извинявай.

Той се отдръпна, усмихнат, а после се засмя звънливо, притисна чело в муцуната й и започна да я чеше по гушата. Басовото мъркане на драконката изпълни тунела.

— Изморена си — каза Ерагон.

— Никога не съм летяла толкова дълго с такава скорост. Спрях само веднъж, след като потеглих от Варден, и нямаше да го сторя, ако не бях ожадняла твърде много, за да продължа.

— Искаш да кажеш, че не си спала и яла три дни?

Тя примигна, скривайки за момент ярките си сапфирени очи.

— Сигурно си прегладняла! — възкликна разтревожено младежът. Огледа я за следи от наранявания. За свое облекчение не видя нищо.

— Изморена съм — призна Сапфира, — но не съм гладна. Още не. Когато си отпочина, ще имам нужда от ядене. Сега обаче не мисля, че мога да погълна дори заек… Земята е нестабилна под краката ми; имам чувството, че още летя.

Ако не бяха разделени толкова дълго време, Ерагон щеше да я сгълчи за безразсъдството й, но сега беше единствено трогнат и признателен, че е положила това усилие.

— Благодаря ти — каза той. — Нямаше да мога да изтърпя още един ден да не сме заедно.

— Аз също. — Тя затвори очи и притисна глава към ръцете му, докато той продължаваше да я чеше. — Освен това не можех да закъснея за коронацията, нали? Кого избраха…

Преди да довърши въпроса, Ерагон й прати лицето на Орик.

— А — въздъхна тя и облекчението й премина през него. — Той ще стане чудесен крал.

— Надявам се.

— Звездният сапфир готов ли е, за да го поправя?

— Ако джуджетата не са го събрали изцяло, сигурен съм, че до утре ще са приключили.

— Това е добре. — Сапфира отвори единия си клепач и го изгледа с проницателния си поглед. — Насуада ми каза за онова, което Аз Свелдн рак Ануин са се опитали да направят. Винаги попадаш в неприятности, когато не съм с теб.

Усмивката му се разшири.

— А когато си с мен?

— Изяждам неприятността, преди тя да те е изяла.

— Така твърдиш ти. Ами онзи път, когато ургалите ни устроиха капан при Гил’еад и ме плениха?

Между зъбите на Сапфира се процеди струйка дим.

— Това не се брои. Тогава бях по-малка и неопитна. Не би се случило сега. А и ти не си толкова безпомощен, колкото беше преди.

— Никога не съм бил безпомощен — възрази той. — Просто имам могъщи врагове.

Поради някаква причина Сапфира реши, че последното му твърдение е невероятно смешно; тя започна да се смее басово и скоро Ерагон се присъедини към нея. Никой от двамата не можеше да спре, докато накрая той не лежеше по гръб, давейки се от липса на въздух, а драконката не се бореше да удържа струйките пламък, които бликаха от ноздрите й. После тя издаде звук, какъвто Ерагон никога преди не бе чувал — странно накъсано ръмжене, — и той изпита през връзката им някакво много странно усещане.

Сапфира отново издаде звука, а после поклати глава, сякаш в опит да се отърси от рояк мухи.

— Олеле — възкликна тя. — Изглежда съм се разхълцала.

Ездача зяпна. Той остана така за момент, а после се преви и се разсмя толкова силно, че по лицето му закапаха сълзи. Всеки път, когато почнеше да се успокоява, Сапфира отново изхълцваше. Накрая младежът запуши уши с пръсти, загледа се в тавана и започна да рецитира истинските имена на всеки метал и камък, за които се сетеше.

Като приключи, си пое дълбоко въздух и се изправи.

— По-добре ли си? — попита Сапфира.

Раменете й се разтресоха, когато отново изхълца.

Ерагон прехапа устни.

— По-добре… Хайде да влезем в Тронхайм. Трябва да пийнеш малко вода. Това може и да помогне. А после ще поспиш.

— Не можеш ли да лекуваш хълцане с магия?

— Може би. Вероятно. Но нито Бром, нито Оромис са ме учили как.

Драконката изсумтя с разбиране, а миг по-късно хлъцна отново. Ездача прехапа устни още по-силно и се загледа в носовете на ботушите си.

— Ще вървим ли?

Сапфира протегна подканящо десния си крак. Той нетърпеливо се качи на гърба й и се разположи на седлото в основата на врата й.

Заедно те продължиха през тунела към Тронхайм. И двамата бяха щастливи и споделяха щастието си.

Коронацията

Барабаните на Дерва проехтяха, призовавайки джуджетата на Тронхайм да станат свидетели на възкачването на трона на новия си крал.

— Обикновено, когато събранието на вождовете избере крал, той започва управлението си незабавно, но не провеждаме коронацията поне три месеца, за да може всички, които искат да присъстват, да имат време да уредят нещата си и да пристигнат във Фардън Дур дори от най-отдалечените краища на кралството — бе обяснил Орик на Ерагон предишната вечер. — Не се случва прекалено често да короноваме монарх, така че когато го правим, го превръщаме в огромно събитие, което трае седмици наред и е изпълнено с пиршества и песни, със състезания по сила и интелект, със съревнования по ковашки и гравьорски умения, и други изкуства… Сега обаче времената не са съвсем нормални.

Ерагон стоеше до Сапфира точно пред вратата на централната зала на Тронхайм и слушаше бумтенето на гигантските барабани. От всички страни на колосалната зала стотици джуджета прииждаха през порталите на всяко ниво, загледани в Ерагон и Сапфира с блеснали тъмни очи.

Грапавият език на драконката стържеше по люспите й, докато тя облизваше челюстите си. Правеше това още от сутринта, когато погълна пет големи овце. После вдигна левия си преден крак и потърка муцуна с него. Около нея се носеше миризмата на изгоряла вълна.

— Спри да шаваш. Всички ни гледат — смъмри я Ерагон.

Сапфира изръмжа тихо.

— Нищо не мога да направя. Имам вълна между зъбите си. Сега си спомних защо мразя да ям овце. Ужасни, пухкави неща, от които в устата ми се събират топки косми и получавам стомашно разстройство.

— Ще ти помогна да си почистиш зъбите, като приключим тук. Просто изтрай дотогава.

— Хм.

— Бльодгарм сети ли се да сложи върбовка[8] в дисагите? Това ще успокои стомаха ти.

— Не зная.

— Ммм. — Ерагон помисли за момент. — Ако не, ще попитам Орик дали не им се намира в Тронхайм. Би трябвало да…

Той обаче млъкна, когато заглъхна последният удар на барабаните. Тълпата се размърда и Ездача чу мекото шумолене на дрехи и откъслечни фрази, прошепнати на джуджешки.

Проехтя тръбният зов на десетки тромпети и изпълни града-планина с въодушевление, а някъде запя хор от джуджета. Музиката накара косата на младия Ездач да настръхне, а кръвта му забушува във вените, сякаш се готвеше да тръгне на лов. Сапфира размаха опашка и той знаеше, че и тя изпитва същото.

— Започва се — помисли си.

Като един двамата влязоха в централната зала на Тронхайм и заеха местата си сред кръга от вождове, водачи на гилдии и други важни особи, които седяха край стената на огромното помещение. В средата на залата се намираше реконструираният звезден сапфир, положен в сандък от дървени трупи. Час преди коронацията Скег бе изпратил съобщение на Ерагон и Сапфира, че екипът му току-що е приключил с напасването на последните парченца от кристала и че Исидар Митрим е готов за драконовата магия.

Черният гранитен трон на джуджетата беше донесен от обичайното му място под Тронхайм и бе разположен на издигнат подиум близо до звездния сапфир, гледащ към източното крило на главните проходи на Тронхайм, защото от изток изгряваше слънцето, а то символизираше зората на нова епоха. Хиляди джуджешки воини, облечени в блестящи ризници, стояха на пост пред трона, строени в два големи блока, както и в двоен шпалир по протежение на източния коридор чак до източната порта на Тронхайм, на миля разстояние. Мнозина от воините носеха копия, от които се вееха знамена със странни хералдични знаци. Хведра, жената на Орик, стоеше най-отпред; след като събранието бе прогонило гримстборит Вермунд, Орик бе изпратил да я повикат в очакване да стане крал. Тя бе пристигнала в Тронхайм едва тази сутрин.

В продължение на половин час тромпетите свириха и невидимият хор пееше, докато стъпка след стъпка Орик бавно влезе от източната порта и извървя пътя до центъра на залата. Брадата му бе сресана и накъдрена и носеше идеално лъснати къси ботуши от фина кожа със сребърни шпори на токовете, сиви вълнени панталони, риза от лилава коприна, която проблясваше под светлината на фенерите, а над нея — метална ризница, всяка брънка на която бе изработена от чисто бяло злато. Дълга мантия, обточена с хермелинова кожа и с избродиран герб на Дургримст Ингетум, се спускаше от раменете на Орик и се влачеше на пода зад него. Бойният чук Волунд, който Корган — първият крал на джуджетата — бе изковал, висеше на кръста на новия крал, окачен на широк, обсипан с рубини колан. Заради пищните си одежди и великолепната броня Орик изглеждаше така, сякаш нещо го озаряваше отвътре; Ерагон се замайваше, като го гледаше.

Дванадесет джуджешки деца следваха новия крал — шест момчета и шест момичета, или поне Ездача така предположи на базата на прическите им. Децата бяха облечени в туники в червено, кафяво и златно и всяко носеше в шепи лъскаво кълбо, с диаметър от десетина сантиметра, направено от различен камък.

Когато Орик влезе в центъра на града-планина, залата притъмня и в нея заиграха пъстри сенки. Объркан, Ерагон погледна нагоре и с удивление видя дъжд от розови листенца, падащи от върха на Тронхайм. Като меки, едри снежинки кадифените листенца кацаха върху главите и раменете на всички в залата, а също и на пода, изпълвайки въздуха със сладкия си аромат.

Тромпетите и хорът замлъкнаха, когато Орик падна на едно коляно пред черния трон и сведе глава. Зад него дванадесетте деца останаха прави и неподвижни.

Ерагон постави ръка на топлия хълбок на Сапфира, споделяйки тревогата и възбудата си с нея. Нямаше представа какво ще стане сега, защото доведеният му брат бе отказал да му опише церемонията след този момент.

После вождът на Дургримст Куан Ганел пристъпи напред, нарушавайки пръстена от джуджета, стоящи край стените на залата, и застана отдясно на трона. Широкоплещестото джудже бе облечено в разкошна червена роба, обточена с ивица от блестящи руни, извезани със сърма. В едната си ръка Ганел носеше висок жезъл със заострен кристал на върха.

Той вдигна с две ръце жезъла над главата си и го стовари върху каменния под с тътен, който проехтя в залата.

— Хватум ил скилфз гердумн! — извика първожрецът.

След това продължи да говори на джуджешки език в продължение на няколко минути, а Ерагон слушаше, без да разбира, защото преводачът му не беше с него. Ала после тенорът на Ганел зазвуча различно и младежът разпозна думите му, които вече бяха на древния език. Той осъзна, че първожрецът прави магия, но такава, която не приличаше на нищо, което Ездача познаваше. Вместо да насочи заклинанието към предмет или част от света около тях, жрецът каза на езика на мистерията и могъществото:

— Гунтера, създателю на небесата и земята, и на безкрайното море, чуй сега зова на своя предан слуга! Благодарим ти за щедростта. Расата ни процъфтява. Както всяка година, и тази ти дарихме най-добрите овни от стадата си и делви с медовина, и част от добива си на плодове, зеленчуци и жито. Храмовете ти са най-богатите в тази земя и никой не може да се мери с твоята слава. О, велики Гунтера, крал на боговете, чуй сега молбата ми и изпълни желанието ми: време е дошло за нас да изберем смъртен владетел на земните си дела. Ще дадеш ли благословията си на Орик, син на Трифк, и ще го короноваш ли в традицията на неговите предшественици?

В началото Ерагон очакваше молбата на Ганел да остане без отговор, защото не усети приток на магия от джуджето, когато то приключи речта си.

Сапфира обаче го побутна с муцуна и каза:

— Гледай.

Ездача проследи погледа й. На тридесетина стъпки над тях сред дъжда от листенца се случваше нещо — отвори се празнина, в която те не падаха, сякаш нещо невидимо заемаше това място. Празнината се разшири и обхвана цялото разстояние до пода, а контурите, очертани от розовите листенца, бяха на създание с ръце и крака на джудже, човек, елф или ургал, но с различни пропорции от тези на всяка раса, която Ерагон познаваше; главата бе широка почти колкото раменете, масивните ръце се спускаха до под коленете и въпреки че тялото беше масивно, краката бяха къси и извити.

От безплътната фигура заструяха тънки като игли лъчи водниста светлина и сред тях се появи образът на огромно мъжко създание с рошава коса. Богът, ако това наистина беше бог, не носеше нищо, освен намачкана набедрена превръзка. Лицето му бе тъмно и с груби черти и в него сякаш се съдържаха равни дози жестокост и доброта, като че ли можеше да стигне всяка от тези крайности без предупреждение.

Когато забеляза тези подробности, Ездача осъзна, че долавя и присъствието на странно и всеобхватно съзнание в залата — ум, чиито мисли не можеха да бъдат прочетени, чиито дълбини не можеха да бъдат достигнати. Интелект, който проблясваше, ръмжеше и се вихреше в неочаквани посоки като лятна буря. Ерагон бързо заслони ума си от него. Кожата му настръхна и го полазиха студени тръпки. Не знаеше какво бе изпитал, но страхът го сграбчи и той погледна Сапфира за упование. Тя се взираше във фигурата, а сините й котешки очи блестяха с необичайно напрежение.

Като един джуджетата паднаха на колене.

Тогава богът заговори и гласът му ехтеше като громолене на едри речни камъни и вой на вятър над голи планински върхове, и като вълните, разбиващи се в каменист бряг. Говореше на джуджешки и въпреки че младият Ездач не разбираше думите, той се сви пред могъществото в речта на бога. Три пъти създанието зададе въпрос на Орик и три пъти новият крал отговори с глас, който бледнееше при сравнението. Очевидно удовлетворено от отговорите на джуджето, привидението протегна блестящи ръце и постави показалците си от двете страни на голата глава на Орик.

Въздухът между пръстите на бога се развълнува като вода и на челото на джуджето се материализира украсеният със скъпоценни камъни златен шлем, който Хротгар бе носил. Богът се плесна по корема, изкикоти се гръмко, а после се стопи в нищото. Розовите листенца продължиха да падат безпрепятствено.

— Ун крот Гунтера! — обяви Ганел.

Силният и рязък звук на тромпетите зазвуча отново. Орик се изправи и се качи на подиума. Обърна се към събралите се, а после седна на твърдия черен трон.

— Нал, гримстнзборит Орик! — извикаха джуджетата и заудряха щитове с брадви и копия, и затропаха с крака по пода. — Нал, гримстнзборит Орик! Нал, гримстнзборит Орик!

— Да живее крал Орик! — извика и Ерагон.

Сапфира изви врат нагоре и изрева в знак на приветствие, а после избълва огнена струя над главите на джуджетата, която изпепели ивица розови листенца. Очите на Ездача се навлажниха, когато горещината го обля.

После Ганел коленичи пред Орик и говори още известно време на джуджешки. Когато приключи, новият крал го докосна по челото, а после първожрецът се върна на мястото си край стената. Надо се приближи до трона и повтори голяма част от думите на предното джудже, а след него дойдоха Мандрат, Хадфала и всички други вождове с изключение на гримстборит Вермунд, който бе изключен от коронацията.

— Сигурно се заклеват във вярност на Орик — каза Ерагон на драконката.

— Не го ли направиха вече?

— Да, но не и публично. — Той проследи с поглед как Тордрис отиде до трона, а после попита: — Сапфира, какво смяташ, че видяхме току-що? Възможно ли е това наистина да е бил Гунтера, или беше илюзия? Умът му изглеждаше достатъчно реален и не зная как може да се фалшифицира това, но…

— Може и да е било илюзия — отвърна тя. — Джуджешките богове никога не са им помагали на бойното поле, нито пък в нещо друго, за което да съм чувала. Нито пък вярвам, че един истински бог ще се отзове като дресирано куче на призивите на Ганел. Аз не бих го направила, а не би ли трябвало един бог да е по-велик от дракон?… Но пък в Алагезия има множество необясними неща. Възможно е да сме видели сянка на отминала епоха, бледа останка от нещо древно, която продължава да обитава земята, копнеейки да се върне на власт. Кой може да каже със сигурност?

След като и последният вожд се представи на Орик, водачите на гилдиите на свой ред излязоха да му се поклонят, а след това кралят повика с жест Ерагон. С бавна и отмерена крачка Ездача премина между редиците джуджешки воини, докато не достигна основата на трона, където коленичи и като член на Дургримст Ингетум призна Орик за свой крал и се закле да му служи и да го защитава. После, в качеството си на посланик на Насуада, Ерагон поздрави краля от името на своята повелителка и на Варден и му обеща приятелството на бунтовниците.

Когато Ездача се оттегли, към Орик се устремиха и други — безкрайна редица от джуджета, нетърпеливи да демонстрират верността си към своя нов владетел.

Това продължи часове наред, а после дойде време за поднасянето на дарове. Всяко джудже донесе на краля подарък от своя клан или гилдия: златен бокал, пълен до ръба с рубини и диаманти, ризница от омагьосана стомана, която никое острие не можеше да пробие, шестметров гоблен, изтъкан от меката вълна, която джуджетата добиваха от брадите на козите Фелдуност, ахатова плоча, на която бяха гравирани имената на всички предшественици на Орик, извит кинжал, направен от зъба на дракон, и още много съкровища. В замяна кралят подаряваше на джуджетата пръстени в знак на благодарност.

Ерагон и Сапфира бяха последните, които застанаха пред Орик. Ездача отново коленичи и извади от туниката си златна гривна, която бе измолил предната нощ от джуджетата, вдигна я към доведения си брат и каза:

— Това е моят дар, крал Орик. Не съм изработил гривната, но поставих върху нея магии, които да те пазят. Докато я носиш, не бива да се боиш от отрова. Ако убиец се опита да те удари или прониже, или да хвърли каквото и да е по теб, оръжието му ще пропусне целта си. Гривната ще те предпази дори от повечето видове враждебна магия. А има и други качества, които може да ти послужат, ако животът ти е в опасност.

Орик кимна и прие гривната.

— Дарът ти е добре дошъл, Ерагон Сенкоубиец.

После пред всички джуджета в залата той я сложи на лявата си ръка.

Сапфира заговори, простирайки мислите си към всички:

— Дарът ми към теб е това, Орик.

Тя заобиколи трона, тракайки с нокти по пода, надигна се и постави предните си лапи на ръба на сандъка, съдържащ звездния сапфир. Здравото дърво изскърца под тежестта й, но издържа. Изминаха минути, без нищо да се случи, ала Сапфира остана на мястото си, взирайки се в огромния скъпоценен камък.

Джуджетата я гледаха, без да мигнат, едва дишайки.

— Сигурна ли си, че можеш да го направиш? — попита Ерагон, въпреки че не желаеше да наруши концентрацията й.

— Не зная. Няколкото пъти, когато съм използвала магия, не съм се спирала, за да мисля дали правя заклинание или не. Просто пожелах светът да се промени и той го направи. Това не беше съзнателен процес… Предполагам, че ще трябва да изчакам, докато моментът ми се стори подходящ да поправя Исидар Митрим.

— Нека ти помогна. Нека направя някаква магия чрез теб.

— Не, малки мой. Това е моя задача, не твоя.

Един глас, тих, но ясен, се разнесе из залата и запя бавна и тъжна мелодия. Един по един и другите членове на скрития джуджешки хор се включиха в песента, изпълвайки Тронхайм с болезнената красота на музиката си. Ездача понечи да ги помоли да замълчат, но Сапфира каза:

— Няма проблем. Остави ги.

Въпреки че не разбираше какво пее хорът, Ерагон разбираше по музиката, че това е песен, която оплакваше неща, които са били някога, а вече не са, като звездния сапфир. Докато песента се насочваше към завършека си, той откри, че мисли за изгубения си живот в долината Паланкар, и в очите му се появиха сълзи.

За негова изненада усети сходна меланхолия и у Сапфира. Нито съжалението, нито мъката бяха обичайна част от нейната същност, така че той се зачуди и щеше да я попита, но в същия миг усети в нея и нещо друго, някакво раздвижване. Нещо древно се събуждаше в нея.

Песента приключи с дълъг треперлив тон и в мига, в който се стопи в нищото, от Сапфира избликна прилив на енергия — толкова много енергия, че Ерагон ахна удивен — и тя се приведе и докосна звездния сапфир с върха на муцуната си. Плъзналите като корени пукнатини в огромния кристал заблестяха като мълнии, а после скелето се строши и падна на пода, разкривайки Исидар Митрим отново цял.

Ала не съвсем същият. Цветът на камъка бе по-плътна, по-тъмна отсянка на червеното отпреди, а най-вътрешните венчелистчета на розата бяха прорязани от нишки кърваво злато.

Джуджетата зяпнаха удивени Исидар Митрим. После скочиха на крака и се развикаха възторжено, надавайки ентусиазирани възгласи във възхвала на Сапфира. Звучаха като рева на водопад. Драконът сведе глава към тълпата, а после се отдръпна при Ерагон, стъпквайки розовите цветчета под краката си.

— Благодаря ти — каза му тя.

— За какво?

— За това, че ми помогна. Именно твоите емоции ми показаха пътя. Без тях можеше да остана тук седмици наред, преди да се вдъхновя да поправя кристала.

Орик вдигна ръце, за да накара тълпата да замълчи, след което каза:

— От името на цялата ни раса ти благодаря за подаръка, Сапфира. Днес ти възстанови гордостта на нашето кралство и ние никога няма да забравим това дело. Нека никой не смее да каже, че кнурлан са неблагодарници; от днес до края на времето твоето име ще се мълви на зимния фестивал, заедно с другите в списъците на Великите майстори, а когато Исидар Митрим се върне в своя трон на върха на Тронхайм, името ти ще бъде гравирано в яката на Звездната роза заедно с това на Дурок Орнтронд, който пръв е дарил форма на кристала.

После той се обърна и към Ерагон:

— И двамата отново демонстрирахте приятелството си към моя народ. Радвам се, че с действията си ти оправдаваш отново и отново решението на доведения ми баща да те осинови в Дургримст Ингетум.

Когато множеството ритуали, следващи коронацията, приключиха, а Ерагон бе помогнал на Сапфира да махне вълната от зъбите си — хлъзгава, лигава и миризлива задача, от която му остана силното усещане, че му трябва баня, — двамата отидоха на пиршеството, устроено в чест на Орик. Празненството бе шумно и бурно и продължи през по-голямата част от нощта. Гостите бяха забавлявани от жонгльори и акробати, както и от трупа актьори, които изпълниха пиеса на име Аз Сартосвренхт рак Балмунг, Гримстнзборит рак Квисафур, което, както Хундфаст обясни на Ерагон, означаваше „Сага за крал Балмунг от Квисагур“.

Когато празненството поутихна и повечето джуджета бяха изпразнили по доста чашки, Ерагон се наведе към Орик, който седеше начело на каменната маса, и каза:

— Ваше Величество.

Орик махна с ръка.

— Няма да търпя през цялото време да ме наричаш Ваше Величество. Освен ако ситуацията не го изисква, използвай името ми, както винаги си правел. Това е заповед.

Той посегна към чашата си, но я пропусна и едва не я събори на пода. Засмя се гръмко.

Ерагон се усмихна и каза:

— Орик, трябва да те питам нещо. Онзи, който те коронова, наистина ли беше Гунтера?

Брадичката на Орик се отпусна към гърдите му и той се заигра със столчето на чашата си със сериозно изражение.

— Беше възможно най-близкото въплъщение на Гунтера, което изобщо имаме шанса да видим на тази земя. Това отговаря ли на въпроса ти?

— Ами… мисля, че да. Винаги ли отговаря, когато го призовете? Отказвал ли е някога да коронова някой от владетелите ви?

Доведеният му брат свъси вежди.

— Чувал ли си за кралете еретици?

Ерагон поклати отрицателно глава.

— Това са кнурлан, които не са получили благословията на Гунтера на коронацията си, но въпреки това са настояли да заемат трона. — Устата на Орик се сви. — Управлението им без изключение е било трагично.

Около гърдите на младежа сякаш се стегна метален обръч.

— Значи въпреки че събранието те избра за свой водач, ако Гунтера не се бе появил, сега нямаше да си крал.

— Или това, или щях да съм владетел на нация във война сама със себе си. — Орик сви рамене. — Не бях особено притеснен от тази възможност. Сега, когато Варден нахлуват в Империята, само луд би рискувал да разедини народа ни само за да ми откаже трона, и макар че Гунтера е много неща, той определено не е луд.

— Но не знаеше със сигурност — каза Ерагон.

Доведеният му брат поклати глава.

— Не и докато не постави короната на челото ми.

Мъдри думи

— Извинявай — каза Ерагон, когато, без да иска, бутна легена.

Насуада се намръщи, а лицето й се свиваше и издължаваше с вълничките, пробягващи по водната повърхност.

— За какво? — попита тя. — По-скоро мисля, че е време за поздравления. Ти постигна всичко, за което те бях пратила, а и повече.

— Не, аз… — Ездача млъкна, когато осъзна, че тя не вижда вълничките във водата. Магията бе направена така, че огледалото на Насуада да й показва ясно него и Сапфира, а не нещата, които те виждаха. — Бутнах с ръка легена, това е всичко.

— О! В такъв случай нека официално те поздравя, Ерагон. Като се погрижи Орик да стане крал…

— Даже и като това стана, защото бях нападнат?

Тя се усмихна.

— Да, даже и в този случай. Ти запази съюза ни с джуджетата и това може да се окаже решаващият елемент между победата и поражението. Сега въпросът е колко време ще мине, докато армията им може да се присъедини към нашата?

— Орик вече нареди на воините си да се подготвят за отпътуване — отвърна Ерагон. — Вероятно на клановете ще им отнеме няколко дни да съберат войските си, но щом го направят, ще потеглят незабавно.

— Това е добра новина. Помощта им ни е нужна възможно най-скоро. Което ме подсеща, кога можем да очакваме завръщането ви? След три дни? Четири?

Сапфира раздвижи криле и Ездача усети горещия й дъх във врата си. Той погледна към нея, а после, подбирайки много внимателно думите си, отговори:

— Зависи. Спомняш ли си какво обсъждахме, преди да тръгна за Фардън Дур?

Насуада стисна устни.

— Разбира се, че си спомням. Аз… — тя погледна настрана и се заслуша, докато някакъв мъж й говореше, но за Ерагон и Сапфира гласът му бе неразбираем шепот. После водачката на Варден отново насочи вниманието си към тях. — Отрядът на капитан Едрик току-що се е върнал. Изглежда са пострадали сериозно, но съгледвачите ни твърдят, че Роран е оцелял.

— Ранен ли е? — попита Ерагон.

— Ще ти кажа, когато разбера. Но не бих се безпокоила много. Той има късмета на… — гласът отново я разсея и тя се отмести от огледалото.

Ездача се размърда нервно, докато чакаше.

— Извинявай — каза Насуада, чието лице пак се появи на водната повърхност в легена. — Приближаваме към Фейнстер и се налага да се бием с малки отряди от войници, които лейди Лорана праща от града да ни тормозят… Ерагон, Сапфира, нужни сте ни за тази битка. Ако жителите на Фейнстер видят пред стените си само хора, джуджета и ургали, може да решат, че имат шанс да удържат града, и ще се бият по-уверено. Разбира се, не могат да спасят Фейнстер, но все още не са го осъзнали. Ако обаче видят, че начело на армията са дракон и Ездач, ще изгубят всякаква воля за битка.

— Но…

Тя вдигна ръка и го прекъсна.

— Има и друга причина да се върнете. Заради раните ми от Изпитанието на дългите ножове не мога да яздя в битка с Варден както преди. Трябва ти да заемеш мястото ми, Ерагон, за да се погрижиш заповедите ми да се изпълняват така, както искам, а също и за да повдигнеш духа на воините ни. Още повече че слуховете за отсъствието ти вече се носят из лагера, въпреки усилията ни да ги спрем. Ако Муртаг и Торн ни нападнат директно или Галбаторикс ги изпрати да защитават Фейнстер… Дори с елфите на наша страна се съмнявам, че ще можем да ги удържим. Съжалявам, Ерагон, но не мога да ти позволя да пътуваш до Елесмера точно сега. Твърде опасно е.

Младежът притисна ръце в ръба на студената каменна маса, на която бе поставен легенът.

— Насуада, моля те. Ако не сега, кога иначе?

— Скоро. Трябва да бъдеш търпелив.

— Скоро. — Ездача си пое дълбоко дъх и стисна масата още по-силно. — Колко скоро?

Тя се намръщи.

— Не можеш да очакваш да зная това. Първо — трябва да завземем Фейнстер, а после — да подсигурим околността, след това…

— След това възнамеряваш да потеглиш към Белатона или Драс-Леона, а после към Уру’баен — прекъсна я Ерагон. Насуада понечи да отговори, но той не й даде възможност. — И колкото по-близо сме до Галбаторикс, толкова по-вероятно ще бъде Муртаг и Торн да те нападнат, ако не и самият крал, и ще ти бъде все по-трудно да ни пуснеш… Насуада, Сапфира и аз нямаме уменията, знанието и силата да убием Галбаторикс. Знаеш го! Той може да прекрати тази война по всяко време, ако реши да излезе от замъка си и да се изправи лице в лице с Варден. Трябва да говорим отново с учителите си. Те могат да ни кажат откъде идва силата му и е възможно да ни научат на някой номер, който да ни позволи да го надвием.

Водачката на Варден се загледа в ръцете си.

— Торн и Муртаг може да ни унищожат, докато ви няма.

— А ако не отидем, Галбаторикс ще ни унищожи, когато стигнем до Уру’баен… Не можеш ли да почакаш няколко дни, преди да атакуваш Фейнстер?

— Мога, но всеки ден, в който лагеруваме извън града, ще даваме жертви. — Насуада потърка слепоочията. — Искаш много в замяна на несигурна изгода, Ерагон.

— Изгодата може и да е несигурна — отвърна той, — но е сигурно, че ако не опитаме, сме обречени.

— А така ли е? Не съм толкова сигурна. И все пак… — в продължение на неприятно дълго време тя остана мълчалива, загледана в долния ръб на огледалото си. После кимна веднъж, сякаш уверяваше самата себе си в нещо, и каза: — Мога да забавя пристигането ни във Фейнстер с два или три дни. Има няколко градчета в околността, които можем първо да завземем. Когато достигнем града, мога да изчакам още два-три дни, като накарам Варден да построят стенобойни машини и да издигнат укрепления. Никой няма да реши, че това е странно. После обаче трябва да нападна града, ако не поради друга причина, то защото са ни нужни провизиите им. Армия, която стои неподвижна във вражеска територия, бързо започва да гладува. Мога да ти дам най-много шест дни, по-вероятно само четири.

Докато тя говореше, Ерагон направи няколко бързи пресмятания.

— Четири дни няма да ми стигнат — каза накрая. — Може би и шест няма. На Сапфира й трябваха три, за да долети до Фардън Дур, при това без да спира за сън и без да й се налага да носи мен. Ако картите, които съм виждал, са точни, пътят до Елесмера е поне толкова дълъг, а може би и повече, а оттам до Фейнстер разстоянието е същото. С мен на гърба си Сапфира не би могла да преодолее разстоянието за толкова кратко време.

— Не, не мога — призна тя.

Ерагон продължи:

— Дори и при най-добрите обстоятелства, ще ни отнеме седмица да пристигнем във Фейнстер, при това ако не стоим повече от минута в Елесмера.

На лицето на Насуада се изписа пълно изтощение.

— Трябва ли да летите до самата Елесмера? Не е ли достатъчно да се свържете с магия с учителите си, когато преодолеете бариерите по границата на Ду Велденварден? Времето, което ще спестите така, може да се окаже жизненоважно.

— Не зная. Ще опитаме.

Водачката на Варден затвори за миг очи. После каза с дрезгав глас:

— Може и да успея да забавя пристигането ни във Фейнстер с четири дни. Иди до Елесмера или недей, оставям това решение на теб. Ако го направиш, остани колкото е нужно. Прав си — ако не намериш начин да надвиеш Галбаторикс, нямаме надежда за победа. При все това не забравяй огромния риск, който поемаме, жертвите, които ще дадат Варден, за да ти спечелят това време, и още колко от нас ще измрат при обсадата на Фейнстер без теб.

Младежът кимна сериозно.

— Няма да забравя.

— Определено се надявам. А сега вървете! Не се бавете повече! Летете! Летете! Лети по-бързо от ловуващ ястреб, Сапфира, и не позволявай на нищо да те забави. — Насуада докосна устните си с пръсти, а после ги долепи до невидимата повърхност на огледалото, където виждаше образите на Ерагон и дракона. — Пожелавам ви късмет. Ако се срещнем отново, се боя, че ще бъде на бойното поле.

А после тя изчезна и Ездача освободи потока на магията. Водата в легена се избистри.

Позорният стълб

Роран стоеше с изпънат гръб и гледаше край Насуада с очи, вперени в една гънка на стената на алената шатра.

Усещаше, че водачката на Варден го оглежда, но отказваше да срещне погледа й. По време на дългата мрачна тишина, която ги обгръщаше, той обмисляше рояк от страховити възможности и усещаше в слепоочията ужасна болка. Искаше му се да може да избяга от задушната палатка и да вдиша хладния въздух навън.

Накрая Насуада каза:

— Какво да те правя, Роран?

Той се изпъна още повече.

— Каквото пожелаете, милейди.

— Възхитителен отговор, Стронгхамър, но по никакъв начин не разрешава проблема ни. — Тя отпи вино от чашата си. — На два пъти не си се подчинил на заповед на капитан Едрик, но ако не го беше сторил, нито той, нито ти, нито останалите от отряда щяхте да оцелеете, за да разберем какво се е случило. Успехът ти обаче не намалява вината ти. Според собствените ти думи ти умишлено не си изпълнил заповедите и аз трябва да те накажа, дори и само за да запазя дисциплината сред Варден.

— Да, милейди.

Насуада се намръщи.

— Дявол да те вземе, Стронгхамър. Ако ти беше който и да е друг, а не братовчед на Ерагон, и ако рискът ти не бе постигнал такъв успех, щях да те обеся за това!

Роран преглътна, когато си представи как примката се стяга около врата му.

Тя започна да чука по страничната облегалка на стола със средния пръст на дясната си ръка и чукаше все по-бързо, докато накрая спря и попита:

— Искаш ли да продължиш да се биеш за Варден, Роран?

— Да, милейди — отвърна той без колебание.

— Какво си готов да понесеш, за да останеш в армията ми?

Роран не си позволи да размишлява над въпроса й.

— Каквото се налага, милейди.

Напрежението, изписано на лицето на Насуада, намаля и тя кимна, доволна.

— Надявах се да кажеш това. Традицията и установеният прецедент ми дават само три избора. Първият: мога да те обеся, но няма да го направя… поради много причини. Вторият: мога да наредя да получиш тридесет удара с камшик и да те изхвърля от редиците на Варден. Третият: мога да наредя да ти ударят петдесет удара с камшик и да останеш под мое командване.

„Петдесет удара не е много повече от тридесет“ — помисли си Роран, в опит да повдигне духа си. Облиза устни.

— Публично ли ще ме нашибат?

Веждите на Насуада се повдигнаха незабележимо.

— Гордостта ти няма нищо общо с това, Стронгхамър. Наказанието трябва да е жестоко, за да не се изкушат други да последват примера ти, и трябва да е публично, за да имат Варден полза от него. Ако си дори наполовина толкова умен, колкото изглеждаш, ти си знаел още преди да се опълчиш на Едрик, че решението ти ще има последици и тези последици най-вероятно няма да са приятни. Изборът ти сега е прост: ще останеш ли с Варден, или ще изоставиш приятели и семейство, за да тръгнеш по собствен път?

Роран вирна брадичка, ядосан, че тя поставя думата му под съмнение.

— Няма да напусна, лейди Насуада. Независимо колко камшика ще решите да ми ударят, те не могат да ми причинят повече болка от загубата на дома ми и баща ми.

— Не — каза тя меко. — Не могат… Един от магьосниците от Ду Врангр Гата ще надзирава наказанието и после ще се погрижи за теб, за да не ти нанесе камшикът трайни поражения. Той обаче няма да излекува изцяло раните ти, нито пък ти е позволено да молиш друг магьосник да го прави.

— Разбирам.

— Наказанието ще ти бъде наложено веднага, щом Йормундур събере хората. Дотогава ще останеш под охрана в палатка до позорния стълб.

Роран изпита облекчение, че не му се налага да чака повече; не искаше да се мъчи дни наред под угрозата на онова, което му предстои.

— Милейди — каза той и тя го освободи с движение на пръста си.

Роран се обърна на пета и излезе от шатрата. Двама стражи незабавно застанаха от двете му страни. Без да го поглеждат или да му говорят, те го поведоха през лагера, докато не стигнаха до малка празна палатка, недалеч от почернелия позорен стълб, който се издигаше на нисък хълм точно извън покрайнините на лагера.

Стълбът бе висок шест и половина стъпки и близо до върха си имаше дебела напречна греда, за която се връзваха китките на затворниците. По нея имаше множество драскотини от ноктите на битите.

Роран се застави да отмести поглед, след което се наведе и влезе в палатката. Единствената мебел вътре бе разнебитен дървен стол. Той седна и се концентрира над дишането си, решен да остане спокоен.

Докато минутите се нижеха, започна да чува тропането на ботуши и дрънченето на ризници. Варден се събираха около позорния стълб. Представи си хилядите мъже и жени, които щяха да го гледат, включително селяните от Карвахол. Пулсът му се ускори и по челото му изби пот.

След около половин час магьосницата Триана влезе в палатката и го накара да се съблече до кръста, което го смути, макар че жената, изглежда, не забеляза това. Триана го прегледа внимателно и дори направи допълнително лечебно заклинание върху лявото му рамо, където го бе пронизала стрелата от арбалета. После обяви, че е годен да изтърпи наказанието и му даде риза от зебло, която да носи вместо своята.

Роран тъкмо я бе навлякъл, когато Катрина влезе в палатката. Като я видя, го обхвана едновременно и радост, и страх.

Младата жена изгледа първо него, после Триана, а след това направи реверанс на магьосницата.

— Мога ли да говоря с мъжа си насаме?

— Разбира се. Ще изчакам отвън.

Когато тя излезе, Катрина се затича към Роран и го прегърна. Той я стисна също толкова силно, колкото и тя него, защото не я бе виждал, откак се върна в лагера.

— О, колко ми липсваше — прошепна жената в ухото му.

— И ти на мен — промърмори Роран.

Те се отдръпнаха само толкова, че да могат да се гледат в очите, а после Катрина се намръщи.

— Какво става? Отидох при Насуада и я помолих да ти прости или поне да намали броя на удари, но тя отказа.

Роран я погали по гърба и отговори:

— Иска ми се да не го беше правила.

— Защо?

— Защото заявих, че ще остана с Варден и няма да наруша думата си.

— Но това не е редно! — възкликна Катрина и го стисна за раменете. — Карн ми разказа какво си направил: убил си собственоръчно почти двеста войника и ако не е бил твоят героизъм, никой от мъжете с теб е нямало да оцелее. Насуада би трябвало да те отрупа с дарове и награди, а не да те бие като обикновен престъпник!

— Няма значение дали е редно или нередно — отвърна той. — Нужно е. Ако бях на нейно място, и аз щях да дам същата заповед.

Катрина потрепери.

— И все пак петдесет удара… Защо трябва да са толкова много? Хора са умирали при подобно наказание.

— Само ако са имали слабо сърце. Не се безпокой толкова; нужно е доста повече, за да ме убие.

На устните й се появи фалшива усмивка, а после тя изхлипа и притисна лице в гърдите му. Той я обгърна с ръце, погали косата й и я успокои доколкото можеше, въпреки че не се чувстваше по-добре от нея. След няколко минути Роран чу някой да надува рог пред палатката и разбра, че времето им заедно приключва. Той се отдръпна от прегръдката на Катрина и каза:

— Има нещо, което искам да направиш за мен.

— Какво е то? — попита тя и попи очи с ръкав.

— Върни се в палатката ни и не излизай, докато наказанието не приключи.

Катрина изглеждаше шокирана от тази молба.

— Не! Няма да те оставя… не сега.

— Моля те — каза той. — Не бива да виждаш това.

— А ти не бива да го преживяваш — възпротиви се младата жена.

— Това няма значение. Зная, че искаш да останеш с мен, но ще го понеса по-лесно, ако зная, че не си там да ме гледаш… Сам си навлякох наказанието, Катрина, и не искам ти също да страдаш заради него.

Изражението й стана още по-напрегнато.

— Знанието какво се случва с теб ще ми причини болка, където и да стоя. Все пак… ще изпълня молбата ти, но само защото това ще ти помогне… Знаеш, че бих поела ударите върху себе си, ако можех.

— А ти знаеш, че аз не бих ти го позволил — отвърна той и я целуна по двете бузи.

В очите й отново се появиха сълзи и тя го придърпа към себе си, прегръщайки го толкова силно, че му беше трудно да диша.

Те още бяха прегърнати, когато покривалото на входа се отмести и вътре влезе Йормундур, следван от двама Нощни ястреби. Катрина се отдръпна от Роран, направи реверанс на командира и без да продума, излезе.

Йормундур протегна ръка на Роран.

— Време е.

Младият мъж кимна и позволи на командира и стражите да го отведат до позорния стълб отвън. Строени в редици, бунтовници бяха изпълнили местността около него. Всички мъже, жени, джуджета и ургали бяха изпънали гърбове като вкочанени. След като видя събралата се армия, Роран отправи поглед към хоризонта и направи всичко възможно да игнорира наблюдателите.

Двамата стражи вдигнаха ръцете му над главата и завързаха китките му за гредата. Докато го правеха, Йормундур застана пред него и му подаде къса пръчка, увита в кожа.

— Захапи това — прошепна командирът. — Ще ти попречи да се нараниш сам.

Благодарен, Роран отвори уста и му позволи да пъхне пръчката между зъбите му. Кожата беше горчива на вкус като зелени жълъди.

После прозвуча рог, последван от барабанен ритъм, и Йормундур прочете обвиненията срещу Роран, а стражите срязаха ризата на гърба му.

Той потрепери, когато студеният въздух докосна голото му тяло.

Миг преди удара, Роран чу свистенето на камшика.

Усещането бе такова, сякаш го докосна нажежен метален прът. Младият мъж изви гръб и захапа силно пръчката. Изстена несъзнателно, въпреки че звукът бе заглушен от предмета в устата му и никой друг не чу.

— Един — каза воинът, държащ камшика.

Шокът от втория удар накара Роран да изстене отново, но после той запази мълчание, решен да не изглежда слаб пред събралите се Варден.

Шибането беше толкова болезнено, колкото и безбройните рани, които бе получавал през изминалите няколко месеца, но след първите десет удара той се отказа да се бори с болката и вместо това се предаде, изпадайки в някакъв странен транс. Зрението му се замъгли, докато накрая единственото, което виждаше, бе очуканото дърво пред него. От време на време пред очите му се появяваха петна или мрак, докато изпадаше за кратко в безсъзнание.

Сякаш след безкрайно дълго време чу далечен и приглушен глас да казва тридесет и го обзе отчаяние. „Как бих могъл да понеса още двадесет удара?“ — запита се Роран. После си помисли за Катрина и нероденото им дете и тази мисъл му даде сила.

Роран се събуди, за да открие, че лежи по корем на леглото си в палатката, която деляха с Катрина. Жена му бе коленичила до него, галеше го по косата и шепнеше в ухото му, докато някой мажеше нещо студено и лепкаво по ивиците върху гърба му. Той примижа от болка и настръхна, когато непознатият докосна особено чувствително място.

— Не така бих се лекувала мой пациент — чу надменния тон на Триана.

— Ако всичките си пациенти лекуваш като Роран, изненадана съм, че изобщо някой от тях е оцелял — отвърна друга жена.

След миг той позна гласа на странната светлоока билкарка Анджела.

— Моля?! — възкликна магьосницата. — Няма да стоя тук и да слушам обидите на някаква невзрачна гадателка, която трудно се справя дори с най-основните магии.

— Тогава седни, ако искаш, но и да стоиш, и да седиш, ще продължа да те обиждам, докато не признаеш, че широкият гръбен мускул е свързан тук, а не там.

Роран усети пръст да го докосва на две различни места на около сантиметър разстояние едно от друго.

— Уф! — изсумтя Триана и излезе от палатката.

Катрина му се усмихна и той за пръв път видя сълзите, стичащи се по лицето й.

— Роран, разбираш ли ме? — попита тя. — Буден ли си?

— Аз… струва ми се, че да — отвърна той с дрезгав глас.

Челюстта го болеше от това, че толкова дълго бе стискал със зъби пръчката. Изкашля се и се намръщи, когато всичките петдесет ивици по гърба му го заболяха едновременно.

— Ето така — каза Анджела. — Готови сме.

— Удивително е. Не очаквах двете с Триана да сторите толкова много — каза Катрина.

— По заповед на Насуада.

— Насуада?… Защо й е да…

— Ще трябва да я питаш сама. Кажи му да не лежи по гръб, доколкото му е възможно. И трябва да внимава, като се обръща, или нарезите пак ще се отворят.

— Благодаря — измърмори Роран.

Зад него Анджела се засмя.

— О, изобщо не го мисли. Или по-скоро мисли го, но не го смятай за особено важно. Освен това ми е забавно, че съм лекувала рани и на твоя гръб, и на Ерагоновия. Е, аз ще си ходя. И се пазете от порове!

Когато билкарката излезе, Роран отново затвори очи. Гладките пръсти на Катрина погалиха челото му.

— Бил си много смел — каза тя.

— Такъв ли съм бил?

— Да. Йормундур и всички други, с които говорих, ми казаха, че така и не си извикал и не си молил да спрат боя.

— Добре.

Искаше да знае колко са сериозни раните му, но се колебаеше да я кара да му описва пораженията на гърба му.

Катрина обаче явно долови желанието му, защото каза:

— Анджела смята, че с малко късмет няма да ти останат кой знае какви белези. Така или иначе, когато се излекуваш напълно, Ерагон или някой друг магьосник може да ги махне от гърба ти и ще бъде така, все едно изобщо не са те шибали с камшик.

— Аха.

— Искаш ли да пийнеш нещо? — попита тя. — Запарила съм чай от равнец.

— Да.

Когато жена му стана, Роран чу, че някой друг влиза в палатката. Отвори едно око и с изненада видя, че Насуада е застанала до пилона в предната част на помещението.

— Милейди — каза Катрина с остър като бръснач глас.

Въпреки болките в гърба, младият мъж се надигна наполовина и с помощта на жена си успя да седне. Облегнат на Катрина, той понечи да стане, но водачката на Варден вдигна ръка.

— Моля те, недей. Не искам да ти причинявам повече болка, отколкото вече ти причиних.

— Защо сте дошла, лейди Насуада? — попита Катрина. — Съпругът ми има нужда от почивка, а не да приказва, когато не му се налага.

Роран постави ръка на лявото рамо на жена си.

— Мога да говоря, ако е нужно.

Насуада влезе по-навътре в палатката, повдигна полите на зелената си рокля и седна на малкия сандък с вещи, които Катрина бе взела от Карвахол. След като оправи гънките на дрехата си, тя каза:

— Имам друга мисия за теб, Роран — малък набег, подобен на онези, в които вече си участвал.

— Кога ще потегля? — попита той, озадачен, че тя си е направила труда да му съобщи лично за подобна дребна задача.

— Утре.

Очите на Катрина се разшириха.

— Луда ли сте? — възкликна тя.

— Катрина… — промърмори Роран, в опит да я успокои, но тя отблъсна ръката му и каза:

— Последната мисия, на която го изпратихте, едва не го уби, а току-що накарахте да го нашибат почти до смърт! Не можете да му наредите да влезе в битка толкова скоро; няма да издържи и минута срещу войниците на Галбаторикс!

— Мога и трябва — отвърна Насуада с толкова властен тон, че младата жена преглътна думите си и зачака да чуе обяснението й, макар Роран да усещаше, че гневът й не е намалял. Водачката на Варден го изгледа напрегнато и продължи: — Роран, както може и да си чул, съюзът ни с ургалите е пред разпадане. Един от нашите хора уби трима от тях, докато ти беше под командването на капитан Едрик, който, може би ще се радваш да научиш, вече не е капитан. Както и да е, накарах да обесят отрепката, но оттогава връзките ни с овните на Гарцвог станаха изключително обтегнати.

— Какво общо има това с мъжа ми? — попита настойчиво Катрина.

Насуада стисна устни, а после каза:

— Трябва да убедя Варден да приемат присъствието на ургалите без повече кръвопролития, а най-добрият начин за това е да им покажа, че двете ни раси могат да преследват заедно и в мир общата цел. Затова групата, с която ще пътуваш, ще съдържа равен брой хора и ургали.

— Но това все пак не… — започна да казва Катрина.

— И ще поставя всички тях под твоето командване, Стронгхамър.

— Моето!? — ахна Роран, удивен. — Защо?

— Защото ще направиш всичко необходимо, за да защитиш приятелите и семейството си — каза Насуада с крива усмивка. — В това отношение си като мен, макар и моето семейство да е по-голямо от твоето, понеже считам всички Варден за мои роднини. Също така, тъй като си братовчед на Ерагон, не мога да си позволя риска отново да не се подчиниш някому, защото тогава няма да имам друг избор, освен да те екзекутирам или прогоня от армията си. А нито едно от двете не искам да правя.

Затова те правя командир, така че да нямаш друг висшестоящ освен мен. Ако не изпълниш моя заповед, моли се тя да е била да убиеш Галбаторикс, защото никаква друга причина няма да те спаси от много по-жестоко наказание от днешните камшици. А ти давам този ръководен пост, защото доказа, че си способен да убеждаваш другите да те следват дори при най-ужасните обстоятелства. Имаш по-голям шанс от всеки друг да запазиш контрола върху отряд от ургали и хора. Ако можех, щях да изпратя Ерагон, но тъй като той не е тук, отговорността пада върху теб. Когато Варден чуят, че самият братовчед на Ездача, Роран Стронгхамър — онзи, който сам уби двеста войника — е отишъл на мисия с ургали и тази мисия е приключила успешно, може и да успеем да ги запазим като наши съюзници в тази война. Затова накарах Анджела и Триана да те излекуват повече, отколкото изисква обичаят — не за да намаля наказанието ти, а защото се нуждая от теб и ми трябваш годен да поемеш командването на мисията. Е, какво ще кажеш, Стронгхамър? Мога ли да разчитам на теб?

Той погледна към Катрина. Знаеше, че на нея отчаяно й се иска да каже на Насуада, че е неспособен да поведе отряда. Роран сведе очи, за да не вижда тревогата й, помисли си за огромната армия, изправена срещу Варден, а после с дрезгав шепот отвърна:

— Можете да разчитате на мен, лейди Насуада.

Сред облаците

От Тронхайм Сапфира прелетя осемте километра до вътрешната стена на Фардън Дур, а после двамата с Ерагон влязоха в тунела, който водеше на изток на много километри в недрата на планината. Ездача можеше да притича през тунела за около десет минути, но тъй като височината на тавана не позволяваше на Сапфира да лети или да скача, тя нямаше да може да издържи на темпото, така че той се ограничи до бърз ход.

Час по-късно излязоха в Одредската долина, която се простираше от север на юг. Сред хълмовете в началото на тясната, обрасла с папрати, долина, се намираше Фернот-мерна — голямо езеро, което изглеждаше като капка мастило между извисяващите се върхове на планината Беор. От северния край на Фернот-мерна извираше Рагни Дармн, която се виеше през долината, докато не се слее с река Аз Рагни край склоновете на Молдун Гордия — най-северния връх на Беор.

Бяха напуснали Тронхайм доста преди съмване и въпреки че тунелът ги бе забавил, все още беше рано сутринта. Назъбеният отрязък небе над тях бе озарен от бледожълти лъчи там, където слънчевата светлина струеше между върховете на високата планина. По склоновете към дъното на долината пълзяха като гигантски сиви змии тежки облаци. Валма бяла мъгла се носеха над огледалната повърхност на езерото.

Ерагон и Сапфира спряха на брега на Фернот-мерна, за да пият вода и да напълнят меховете си за следващата част от пътуването им. Водата идваше от разтопения сняг и лед високо в планината. Беше толкова студена, че Ерагон го заболяха зъбите. Той стисна очи и стенейки, затропа с крака по земята, когато го прониза острата болка.

Когато болката утихна, младежът се загледа над езерото. Сред непрестанно движещата се пелена от мъгла забеляза руините на голям замък, издигащ се на гола скална тераса на склона на един от върховете. Гъст бръшлян покриваше рушащите се стени, но като се изключи това, сградата изглеждаше напълно запустяла. Ерагон потрепери. Изоставеният замък бе мрачен и зловещ, сякаш бе разлагащ се труп на някой зъл звяр.

— Готов ли си? — попита Сапфира.

— Готов съм — отвърна той и се качи в седлото.

От Фернот-мерна драконката полетя на север, следвайки Одредската долина, за да излезе от планината Беор. Долината не водеше право към Елесмера, която се намираше по на запад, но нямаха друг избор, освен да се придържат към нея, тъй като планинските проходи се намираха на височина от осем хиляди метра.

Летяха толкова високо, колкото Ерагон можеше да понесе, защото за Сапфира бе по-лесно да изминава дълги разстояния в по-разредените горни слоеве на атмосферата, вместо в гъстия и влажен въздух близо до земята. Ездача се предпазваше от студа, като носеше няколко ката дрехи и се пазеше от вятъра с магия, която разделяше потока мразовит въздух, така че да преминава от двете му страни.

Язденето на драконката съвсем не беше спокойно занимание, но тъй като тя размахваше криле бавно и равномерно, на Ерагон не му се налагаше да полага усилие да запази равновесие, както ставаше, когато Сапфира завиваше, пикираше или правеше други по-сложни маневри. Като цяло разпределяше времето си между разговори с нея, мисли за събитията от изминалите няколко седмици и разглеждане на вечно променящата се гледка под тях.

— Когато джуджетата са те нападнали, си използвал магия без древния език — каза Сапфира. — Това е много опасно.

— Зная, но нямах време да мисля за думите. Освен това ти никога не използваш езика, когато правиш заклинания.

— Това е различно. Аз съм дракон. Ние нямаме нужда от древния език, за да изразяваме намеренията си. Знаем какво искаме и не променяме мнението си толкова лесно, колкото елфите или хората.

Оранжевото слънце се намираше на няколко пръста над хоризонта, когато Сапфира се плъзна през изхода на долината и полетя над пустите равнини, обграждащи планината Беор. Ерагон изпъна гръб на седлото и се огледа наоколо, а после поклати глава, удивен от разстоянието, което бяха изминали.

— Ако първия път бяхме летели до Елесмера, щяхме да имаме много повече време за обучение при Оромис и Глаедр.

Сапфира се съгласи с мислено кимване.

Тя летя, докато слънцето залезе и звездите обсипаха небето, а планината се превърна в тъмнолилаво петно зад гърба им. Щеше да продължи до сутринта, но Ерагон настоя да спрат за почивка.

— Все още си изморена от пътуването до Фардън Дур. Можем да летим през следващата нощ, а и вдругиден, ако е необходимо, но тази нощ трябва да се наспиш.

Въпреки че не хареса предложението, драконката се съгласи и се приземи сред върбова горичка, растяща край един поток. Когато слезе, младежът откри, че краката му са изтръпнали, и известно време му бе трудно да се движи. Той свали седлото от Сапфира, а после постла одеялото си на земята до нея и се сви с гръб към топлото й тяло. Нямаше нужда от палатка, защото тя го заслони с крило като женски ястреб, защитаващ пиленцата си. Двамата скоро потънаха в сънища, които се преплитаха по странен и невероятен начин, защото умовете им дори тогава оставаха свързани.

Веднага щом първите лъчи на зората се показаха от изток, Ерагон и Сапфира продължиха пътя си, носейки се високо над зелените поля.

В късната утрин излезе насрещен вятър, който принуди драконката да намали наполовина обичайната си скорост. Колкото и да се опитваше, тя не можа да се издигне над него. Целия ден бе принудена да се бори със силния вятър. Това бе изнурителна работа и въпреки че Ездача й даде цялата сила, която посмя да отдели, до следобеда Сапфира се бе изтощила напълно. Тя се снижи и се приземи на една могилка сред полето, където седна, отпуснала криле на земята, задъхана и разтреперана.

— Трябва да останем тук за през нощта — каза Ерагон.

— Не.

— Сапфира, не си в състояние да продължиш. Ще си устроим лагер тук, докато се възстановиш. Кой знае, до довечера вятърът може да утихне.

Чу влажното шумолене на езика й, когато тя облиза зъбите си, а после отново мъчителното й дишане.

— Не — настоя тя. — Над тези равнини може да духа със седмици или дори месеци, без да спре. Не можем да чакаме.

— Но…

— Няма да се предам само защото ме боли, Ерагон. Твърде много зависи от това…

— Тогава нека ти дам енергия от Арен. Има повече от достатъчно, за да успееш да прелетиш оттук до Ду Велденварден.

— Не — повтори тя отново. — Запази Арен за когато нямаме друг избор. Мога да си почина и да се възстановя в гората. Арен обаче може да ни потрябва всеки момент; не бива да го изтощаваш само за да облекчиш неразположението ми.

— Чувствам се ужасно, като виждам, че те боли толкова.

Сапфира изръмжа леко.

— Предците ми, дивите дракони, не биха се изплашили от този нещастен бриз, така че и аз няма.

И с тези думи тя подскочи високо и го понесе към въздушното течение.

Когато наближи вечерта, а вятърът все така фучеше около тях и блъскаше Сапфира, все едно съдбата бе решила да им попречи да достигнат Ду Велденварден, Ерагон си спомни за Глумра и вярата й в нейните богове и за пръв път в живота си му се прииска да се помоли. Той се оттегли от мисловната си връзка с драконката, която бе толкова изморена, че дори не забеляза, и прошепна:

— Гунтера, кралю на боговете, ако съществуваш и ме чуваш, и ако имаш силата, моля те, спри този вятър. Зная, че не съм джудже, но крал Хротгар ме осинови в своя клан и мисля, че това ми дава правото да ти се моля. Гунтера, моля те, трябва да стигнем до Ду Велденварден възможно най-бързо не само заради доброто на Варден, но също така и заради доброто на твоя народ, кнурлан. Умолявам те, спри този вятър. Сапфира не може да продължи така още дълго.

После, чувствайки се малко глупаво, младежът отново свърза съзнанието си с това на Сапфира и потръпна съчувствено, когато усети болката в мускулите й.

По-късно през нощта, когато всичко бе потънало в студ и мрак, вятърът отслабна и след това само от време на време ги блъскаше с някой по-силен порив.

Когато утрото настъпи, Ерагон погледна надолу и видя спечената суха земя на пустинята Хадарак.

— Мътните го взели — каза той, защото не бяха стигнали толкова далече, колкото се бе надявал. — Няма да стигнем до Елесмера днес, нали?

— Не и ако вятърът не реши да задуха в обратната посока и да ни понесе на гърба си. — Сапфира продължи да лети мълчаливо още няколко минути, после добави: — Но ако не се появят други неприятни изненади, до вечерта би трябвало да пристигнем в Ду Велденварден.

Ерагон изсумтя.

Този ден се приземиха само два пъти. Веднъж, докато бяха на земята, Сапфира погълна две патици, които улови и уби с огнена струя, но ако се изключи това, не яде нищо. За да спести време, Ерагон се хранеше на седлото.

Както бе предвидила драконката, Ду Велденварден се появи на хоризонта още преди слънцето да започне да залязва. Гората приличаше на безкрайна зелена ивица. В покрайнините й преобладаваха широколистните дървета — дъбове, букове и кленове, — но Ерагон знаеше, че по-навътре те отстъпваха пред могъщите борове, които съставляваха по-голямата й част.

Докато достигнат първите дървета и Сапфира се снижи и се приземи меко под клоните на един масивен дъб, над земята бе паднал здрач. Тя сгъна криле и известно време остана неподвижна, твърде изтощена, за да продължи. Тъмночервеният й език висеше от устата. Докато драконката си почиваше, Ерагон се заслуша в шумоленето на листата над тях, крясъците на бухалите и бръмченето на вечерните насекоми.

Като си почина достатъчно, Сапфира премина между два гигантски, покрити с мъх, дъба и влезе пеша в Ду Велденварден. Елфите бяха направили така, че никой и нищо да не може да проникне в гората с магия и тъй като драконите не разчитаха само на телата си при полет, Сапфира не можеше да влезе по въздух, тъй като крилете й щяха да загубят сили и щеше да падне от небето.

— Това би трябвало да е достатъчно далече — каза тя и спря на малка полянка на неколкостотин крачки от границата.

Ерагон разхлаби каишите около краката си и се плъзна по плешката й. Огледа поляната, докато не намери малко пространство без трева. Изрови плитка дупка и призова вода, която да я изпълни, след което промълви думите на магията за свързване.

Водата заблестя с жълтеникаво сияние и Ерагон видя вътрешността на колибата на Оромис. Среброкосият елф седеше на кухненската си маса и четеше опърпан свитък. Той вдигна очи към Ездача и кимна без изненада.

— Учителю — каза младежът и изви ръка пред гърдите си.

— Привет, Ерагон. Очаквах те. Къде си?

— Двамата със Сапфира току-що пристигнахме в Ду Велденварден… Учителю, зная, че обещах да се върна в Елесмера, но Варден са само на няколко дни път от град Фейнстер и са уязвими без нас. Нямаме време да летим по целия път до Елесмера. Можеш ли да отговориш на въпросите ми тук, чрез магията за контакт?

Оромис се облегна на стола си с мрачно и замислено изражение. После отвърна:

— Няма да те обучавам от разстояние, Ерагон. Досещам се за някои от нещата, които искаш да ме питаш, и всички те са теми за разговор на четири очи.

— Учителю, моля те. Ако Муртаг и Торн…

— Не, Ерагон. Разбирам причината за настойчивостта ти, но обучението ти е не по-малко важно от защитата на Варден, а може би дори и повече. Трябва да го извършим правилно или изобщо да не продължаваме.

Младежът въздъхна и се поклони.

— Да, учителю.

Чувствайки се смазан от умора, Ездача прекъсна магията и водата попи обратно в земята. Той хвана с две ръце главата си и се загледа във влажната пръст между краката си. Сапфира дишаше тежко до него.

— Предполагам, че трябва да продължим да вървим — каза Ерагон. — Съжалявам.

Хрипливото й дишане спря за момент, когато тя облиза зъбите си.

— Няма проблем. Не съм на границата на припадъка.

Той я погледна.

— Сигурна ли си?

— Да.

Ездача с нежелание се изправи и се качи на гърба й.

— Щом така и така отиваме в Елесмера — каза той, докато затягаше каишите около краката си, — трябва отново да посетим дървото Меноа. Може би най-накрая ще разберем какво имаше предвид Солембум. Със сигурност ми трябва нов меч.

При първата му среща с котколака в Теирм, той му бе казал: „Когато дойде моментът да ти трябва оръжие, погледни под корените на дървото Меноа. После, когато всичко изглежда изгубено и силата ти е недостатъчна, иди при Камъка на Кутиан и кажи името си, за да отвориш Хранилището на душите“. Ерагон все още не знаеше къде се намира Камъкът на Кутиан, но по време на първото им посещение в Елесмера двамата със Сапфира имаха възможност на няколко пъти да огледат дървото Меноа. Не откриха никакъв знак за това къде е скрито предполагаемото оръжие. Мъх, пръст, кора и от време на време някоя мравка — това бяха единствените неща сред корените на дървото и нито едно от тях не разкриваше къде трябва да се копае.

— Солембум може да не е имал предвид меч — изтъкна Сапфира. — Котколаците обичат гатанките почти колкото драконите. Ако това оръжие изобщо съществува, то може да е парче от свитък с надраскана на него магия или книга, картина, остър камък или някакво друго опасно нещо.

— Каквото и да е, надявам се да го намерим. Кой знае кога ще имаме отново шанса да се върнем в Елесмера?

Сапфира избута едно паднало дърво от пътя си, приклекна, разпери крилете си и напрегна мускули. Ерагон изписка и сграбчи предната част на седлото си, защото тя подскочи с неочаквана сила и се издигна над върховете на дърветата с един-единствен главозамайващ скок.

Драконът закръжи над морето от люлеещи се клони, докато се ориентира къде е северозапад, а после полетя към столицата на елфите с бавни и тежки махове на крилете си.

Трудно решение

Атаката над продоволствения керван протече точно както я бе планирал Роран: три дни след като се отделиха от основната част на Варден, той и неговите конници се спуснаха от ръба на една клисура и нападнаха отстрани влачещата се колона от каруци. В същото време ургалите изскочиха иззад огромните камъни, пръснати по дъното на клисурата, и атакуваха кервана отпред, като по този начин го спряха. Войниците и каруцарите се биха смело, но нападението от засада ги бе сварило сънени и неорганизирани, така че отрядът на Роран скоро ги надви. Никой от хората или ургалите му не загина в битката и само трима бяха ранени — двама бунтовници и един ургал.

Роран уби сам няколко войника, но като цяло остана назад и се съсредоточи върху ръководенето на атаката, както изискваше постът му. Освен това все още го болеше от камшиците и не искаше да се претоварва повече от необходимото от страх да не напука коричките на раните, покрили гърба му.

До момента не бе имал проблем с дисциплината между двадесетте човека и още толкова ургали. Въпреки че двете групи очевидно нито се харесваха, нито си вярваха — нещо, което той споделяше, защото гледаше на ургалите със същото подозрение и ненавист, с които би ги гледал всеки човек, израснал в близост до Гръбнака, — те бяха успели да действат заедно през изминалите три дни, без дори да повишават тон. Това, че и двете групи си сътрудничеха така добре, не се дължеше на неговите умения като командир и той го знаеше. Насуада и Нар Гарцвог бяха подбрали изключително внимателно воините, които трябваше да тръгнат с него — бяха включени само онези, които се славеха с бойни умения и безпогрешна преценка, и най-вече със спокоен и уравновесен характер.

Въпреки това скоро след нападението на кервана, докато хората му бяха заети да събират накуп труповете и каруците, а Роран яздеше напред-назад, за да наглежда работата им, той чу вик на агония, идващ някъде от другия край на кервана. Като предположи, че може би нов отряд войници се е натъкнал на тях, младият мъж извика на Карн и неколцина други бунтовници да го последват и препусна със Снежноплам по посока на вика.

Четирима ургали бяха завързали вражески войник за дънера на една чвореста върба и се забавляваха, като го мушкаха и ръгаха с мечовете си. Роран изруга, скочи от седлото и с един удар на чука си избави човека от мъките му.

Над групата се спусна облак прах, когато Карн и другите четирима воини стигнаха до дървото. Те спряха конете си и застанаха от двете страни на Роран, вдигнали оръжия в готовност. Най-едрият ургал, овен на име Ярбог, пристъпи напред.

— Стронгхамър, защо спираш забавлението ни? Той щеше да танцува още много минути за нас.

Роран отговори със стиснати зъби:

— Докато сте под мое командване, няма да измъчвате пленници без причина. Ясен ли съм? Много от тези войници са били заставени да служат на Галбаторикс против волята си. Сред тях има наши приятели, роднини или съседи и въпреки че сме принудени да се бием с тях, няма да допусна да бъдат третирани с ненужна жестокост. Ако не бяха прищевките на съдбата, всеки един от нас можеше да се намира на тяхното място. Не те са врагът ни, а Галбаторикс, който е и ваш враг.

Гъстите вежди на ургала се свъсиха и почти скриха дълбоко разположените му жълти очи.

— Но все пак ще ги убиеш, нали? Защо да не се позабавляваме първо, като ги гледаме как се гърчат?

Роран се зачуди дали черепът на Ярбог е твърде дебел, за да се счупи с удар с чук. Докато се бореше да удържи гнева си, той каза:

— Защото не е редно! — Посочи към мъртвия войник. — Ами ако той беше някой от вашата раса, който е бил поробен от Сянката Дурза? Щеше ли и тогава да го измъчваш?

— Разбира се — отвърна Ярбог. — Той би искал да го гъделичкаме с мечовете си, за да има възможност да докаже смелостта си, преди да умре. При вас, безрогите хора, не е ли същото, или не понасяте болка?

Роран не знаеше колко сериозна обида е сред ургалите някой да бъде наречен безрог, но беше сигурен, че да се съмняваш в нечия смелост е също толкова обидно сред тях, колкото и сред хората, ако не и повече.

— Всеки от нас може да понесе повече болка, без да извика, отколкото ти, Ярбог — каза той и стисна по-здраво чука и щита си. — Сега, ако не искаш да се сблъскаш с наистина невъобразима агония, дай ми меча си, развържи трупа и го занеси при останалите. След това иди се погрижи за конете. Те са твоя отговорност, докато не се върнем при Варден.

Без да изчака съгласието на ургала, Роран се обърна, сграбчи юздите на Снежноплам и понечи да го яхне.

— Не — изръмжа Ярбог.

Роран замръзна с единия крак в стремето и тихо изруга. Беше се надявал, че ще избегне подобна ситуация по време на пътуването. Той се обърна рязко.

— Не? Отказваш да изпълниш заповедите ми?

Ургалът разтегли устни, за да разкрие късите си зъби, и каза:

— Не. Предизвиквам те за водачеството на това племе, Стронгхамър.

След това Ярбог отметна масивната си глава и изрева толкова силно, че останалите хора и ургали спряха работата си и се затичаха към върбата, докато всичките четиридесет не се струпаха около Ярбог и Роран.

— Да се погрижим ли за това създание вместо теб? — попита със силен глас Карн.

На Роран силно му се прииска да нямаше толкова много свидетели. Той поклати глава.

— Не, ще се разправя с него сам.

Въпреки думите си, Роран бе доволен, че хората му са до него срещу редицата едри, сивокожи ургали. Хората бяха по-дребни от тях, но всички с изключение на него бяха по конете си, което им даваше леко предимство, ако между двете групи се разразеше битка. Случеше ли се това, магията на Карн нямаше да помогне много, защото ургалите имаха собствен заклинател — шаман на име Дажгра — и от видяното досега, той бе много по-могъщ, дори и да нямаше същия опит с нюансите на магията.

Роран каза на Ярбог:

— При Варден не е прието да се дава команден пост само заради победа в единоборство. Ако искаш да се бием, ще се бием, но ти няма да получиш нищо. Ако аз изгубя, Карн ще поеме командването и ще отговаряш пред него, вместо пред мен.

— Ба! — изсумтя ургалът. — Не те предизвиквам за правото да водя твоята собствена раса. Предизвиквам те за правото да водя своята, бойците от племето Болвек! Не си се доказал пред нас, Стронгхамър, така че нямаш право бъдеш вожд. Ако изгубиш, аз ще стана вождът тук и ние няма да повдигаме брадви пред теб, Карн или някое друго създание, твърде слабо, за да спечели уважението ни!

Роран обмисли положението, преди да приеме неизбежното. Дори ако това му струваше живота, трябваше да се опита да запази авторитета си пред ургалите, или Варден щяха да ги изгубят като съюзници. Пое си дъх и отговори:

— Сред моята раса е прието предизвиканият да избере времето и мястото за боя, както и оръжията, които ще използват противниците.

Ярбог се изкикоти гърлено.

— Времето е сега, Стронгхамър. Мястото е тук. А сред моята раса се бием по препаска и без оръжия.

— Това е непочтено, защото аз нямам рога — изтъкна Роран. — Ще се съгласиш ли да използвам чука си като компенсация?

Ярбог помисли за момент, а после каза:

— Можеш да запазиш шлема и щита си, но не и чука. Оръжията не са позволени в съревнованието за вожд.

— Разбирам… Добре, ако не мога да запазя чука, отказвам се и от шлема, и щита си. Какви са правилата на битката и как ще определим победителя?

— Има само едно правило, Стронгхамър: ако избягаш, значи се отказваш от съревнованието и ще бъдеш прогонен от племето си. Печелиш, когато принудиш противника си да се предаде, но тъй като аз никога няма да се предам, ще се бием до смърт.

Роран кимна. „Той може и да възнамерява да се бие до смърт, но аз няма да го убия, ако мога да го избягна“.

— Да започваме — извика той и удари чука си в щита.

По негова заповед хората и ургалите разчистиха пространство в средата на клисурата, а после маркираха квадрат със страна шест метра. Роран и Ярбог се съблякоха и двама ургали намазаха своя другар с меча мас, докато Карн, Лофтен и още един воин направиха същото за Роран.

— Сложете повече на гърба ми — промърмори той. Искаше коричките на раните му да са колкото може по-меки, за да сведе до минимум броя на тези, които щяха да се отворят.

Карн се наведе близо до него.

— Защо отказа щита и шлема?

— Само биха ме забавили. Трябва да съм бърз като изплашен заек, ако искам да не ме размаже.

Докато магьосникът и Лофтен мажеха краката му, той огледа противника си, търсейки уязвимо място, което би му помогнало да надвие ургала.

Ярбог бе висок над метър и осемдесет. Имаше широк гръб, огромен гръден кош и мускулести ръце и крака. Вратът му беше дебел като на бик, както беше и нужно, за да издържи тежестта на главата и извитите рога. От лявата страна на кръста му имаше три успоредни белега, където някакво животно го бе издрало. Тялото му бе покрито с рядка, но твърда черна четина.

„Поне не е Кул — помисли си Роран. Беше уверен в собствената си сила, но въпреки това не вярваше, че само с нейна помощ ще надвие Ярбог. Рядко имаше човек, който можеше да се мери по физическа мощ с един ургалски овен в отлично здраве. Освен това Роран знаеше, че големите черни нокти, зъбите, рогата и дебелата кожа на противника му са големи предимства в битката без оръжия, която им предстоеше. — Ако мога, ще успея“ — реши той, мислейки си за всички подли номера, които би могъл да използва срещу ургала, тъй като двубоят с Ярбог нямаше да бъде като съревнование с Ерагон, Балдор или друг мъж от Карвахол. Беше сигурен, че вместо това ще бъде като свиреп бой между два диви звяра.

Очите му отново и отново се връщаха върху големите рога на противника му. Роран знаеше, че те са най-опасното оръжие на ургала. С тях Ярбог можеше да го изкорми без проблем, а освен това защитаваха страните на главата му от всякакви удари, които Роран би могъл да му нанесе с голи ръце, макар и да ограничаваха периферното му зрение. Тогава му хрумна, че както са най-голямото естествено предимство на противника му, така може да се окажат и най-слабото му място.

Той разкърши рамене и заподскача на пръсти, нетърпелив да започнат съревнованието.

Когато и двамата бяха изцяло покрити с меча мас, секундантите им се оттеглиха и те пристъпиха в маркирания квадрат. Роран леко присви колене, готов да отскочи във всяка посока при най-малкия намек за движение от страна на Ярбог. Каменистата почва беше студена, твърда и грапава под босите му крака.

Лек полъх на вятъра разлюля клоните на близката върба. Един от биволите, впрегнати в каруците, заора с копито в тревата.

Ярбог изрева гърлено и се втурна към Роран, вземайки разстоянието на три огромни скока. Младият мъж изчака, докато противникът му бе почти до него, и отскочи вдясно. Но се оказа, че е подценил бързината на ургала. Ярбог снижи глава и го блъсна с рога в лявото рамо, запращайки го в другия край на квадрата.

Остри камъни се забиха в хълбока му, когато падна. По гърба му пробягаха болезнени тръпки, проследявайки пътя на полузарасналите рани. Той изсумтя и скочи на крака. Усети, че няколко от раните му са се отворили, разкривайки чувствителната плът отдолу на студения въздух. Пръст и камъчета полепнаха по слоя мазнина върху тялото му. Стъпил стабилно на двата си крака, Роран бавно пристъпи към ръмжащия ургал, без да сваля очи от лицето му.

Ярбог отново го атакува и той пак се опита да отскочи встрани от пътя му. Този път маневрата бе успешна и се размина с ургала на няколко сантиметра. Ярбог се извъртя рязко и се затича към него за трети път, но Роран отново му се изплъзна.

Тогава ургалът смени тактиката си. Напредвайки странично като рак, той разпери дългите си ръце с остри нокти, за да сграбчи Роран и да го стисне в смъртоносна прегръдка. Младият мъж потрепери и отстъпи. Каквото и да станеше, не биваше да попада в лапите на Ярбог. С огромната си сила той щеше да го смаже за секунди.

Хората и ургалите, наобиколили квадрата, стояха мълчаливо и гледаха с безизразни лица, докато противниците се дебнеха и биеха сред пръстта.

В продължение на няколко минути Роран и Ярбог си разменяха безуспешно удари. Роран избягваше да се приближава до ургала, доколкото му беше възможно, а вместо това се мъчеше да го изтощи от разстояние, но докато битката се проточваше, а Ярбог не изглеждаше по-изморен, отколкото когато бяха започнали, той си даде сметка, че времето не е на негова страна. Ако искаше да спечели, трябваше да прекрати боя без повече забавяне.

С надеждата да провокира Ярбог да го атакува отново — тъй като стратегията му зависеше точно от това, — Роран се оттегли до далечния край на квадрата и започна да го предизвиква:

— Ха! Дебел си и си бавен като дойна крава! Не можеш ли да ме хванеш, Ярбог? Краката ти от сланина ли са направени? Трябва да си отрежеш рогата от срам, че един човек те разиграва така. Какво ще си помислят самките, когато чуят за това? Ще им кажеш ли, че…

Ревът на Ярбог заглуши думите му. Ургалът се затича към него, леко извъртян, за да го премаже с тежестта си. Роран обаче се отмести настрана и посегна към върха на десния му рог, но го пропусна и падна по средата на квадрата, като одра и двете си колена. Наруга се мислено и бързо се изправи.

Ярбог успя да спре устрема си точно преди инерцията да го запрати извън пределите на квадрата. Обърна се и малките му жълти очи затърсиха Роран.

— Ха! — извика младият мъж. Той се изплези и започна да прави всички обидни жестове, които знаеше. — Не можеш да уцелиш дори дърво, изпречило се на пътя ти!

— Умри, дребно човече! — изръмжа ургалът и се хвърли към него с протегнати ръце.

Два от ноктите му издраха кървави резки по гърдите на Роран, когато той отскочи вляво, но този път младият мъж успя да сграбчи и да увисне на единия от рогата на ургала. Тогава Роран стисна и другия рог и се задържа здраво, преди Ярбог да успее да го отхвърли. Използвайки рогата като дръжки, той завъртя главата на противника си на една страна и като напрегна докрай мускулите си, запрати ургала на земята. В резултат на това движение гърбът му пламна от болка.

Щом гърдите на Ярбог докоснаха земята, Роран притисна с коляно дясното му рамо и го прикова на място. Противникът му изсумтя и се замята, опитвайки се да се изплъзне от хватката му, но младият мъж не го изпусна. Подпря краката си в един камък и изви главата на ургала колкото можеше, дърпайки толкова силно, че ако това беше човек, щеше да му счупи врата. Заради мазнината по дланите му беше много трудно да задържи рогата.

Ярбог се отпусна за момент, а след това се отблъсна с лявата ръка от земята, с което повдигна и Роран, а после задрапа с крака, в усилие да ги свие под тялото си. Младият мъж се намръщи от усилието да притисне колкото може по-силно врата и рамото на противника си. След няколко секунди лявата ръка на ургала не издържа и той отново падна по корем.

И двамата дишаха толкова тежко, все едно са се състезавали в тичане. На местата, където се докосваха, четината на Ярбог бодеше Роран като тел. Прах покриваше телата им. Тънки кървави струйки се стичаха от драскотините по хълбока на Роран и от агонизиращия му гръб.

Щом дишането му се успокои, Ярбог продължи да рита, да се върти и да се мята в пръстта като уловена риба. На Роран му бе нужна цялата сила, за да го удържи, като същевременно трябваше да не обръща внимание на камъчетата, които се врязваха в краката му. Неспособен да се освободи по този начин, ургалът отпусна ръце и крака, а после започна да върти врат отново и отново, в опит да изтощи ръцете на противника си.

Продължиха да лежат на земята и никой от двамата не помръдваше с повече от няколко сантиметра, докато се бореха.

Една муха забръмча над тях и кацна на глезена на Роран.

Биволите мучаха.

След около десет минути лицето на Роран плувна в пот. В дробовете му сякаш не влизаше достатъчно въздух. Ръцете непоносимо го боляха. Раните по гърба му пареха, сякаш всеки миг ще се разкъсат. Драскотините на гърдите му пулсираха.

Той знаеше, че не може да издържи още дълго. „Мътните го взели! — помисли си. — Наистина ли няма да се предаде?“

И точно тогава главата на ургала потрепери, когато един от мускулите на врата му направи спазъм. Ярбог изсумтя и това беше първият звук, който бе издал за повече от минута. После промърмори така, че само Роран да го чуе:

— Убий ме, Стронгхамър. Не мога да те победя.

Роран затегна хватката си върху рогата му и изръмжа също толкова тихо:

— Не. Ако искаш да умреш, намери си някой друг да те убие. Аз се бих с теб по вашите правила, сега ти ще приемеш поражението по моите. Кажи на всички, че се предаваш. Кажи, че си сгрешил да ме предизвикаш. Направи го и ще те пусна: Ако ли не, ще те държа тук, докато не промениш решението си, колкото и време да ми отнеме.

Ярбог направи безуспешен опит да се освободи. Той изпухтя и до устата му се вдигна малко облаче прах. После измърмори:

— Срамът би бил твърде голям, Стронгхамър. Убий ме.

— Аз не принадлежа на твоята раса и няма да спазвам обичаите ви — отвърна Роран. — Ако толкова се безпокоиш за честта си, казвай на всеки, който те пита, че те е победил братовчедът на Ерагон Сенкоубиеца. Това със сигурност не е срамно.

Изминаха няколко минути, ала Ярбог все така не отговаряше, така че Роран придърпа грубо рогата му и изръмжа:

— Е?

Ургалът повиши глас, така че всички наоколо да го чуят:

— Гар! Сварвок да ме погълне, предавам се! Не трябваше да те предизвиквам, Стронгхамър. Ти си достоен за наш вожд, а аз не съм.

Като един хората нададоха радостни възгласи и започнаха да блъскат с дръжките на мечовете си по щитовете. Ургалите се размърдаха несигурно, но не издадоха звук.

Удовлетворен, Роран пусна рогата на Ярбог и се претърколи от сивия ургал. Чувстваше се така, сякаш е преживял повторно шибане с камшик, но въпреки това бавно се изправи на крака и излезе от квадрата, за да отиде при Карн.

Потръпна от болка, когато магьосникът го наметна с одеяло и платът се отърка в разранената му кожа. Карн се ухили и му подаде мях с вино.

— Като те събори на земята, бях сигурен, че ще те убие. Но досега трябваше да съм се научил да не те подценявам, а, Роран? Ха! Това май беше най-добрият бой, който съм виждал някога! Сигурно си единственият човек в историята, който се е борил с ургал.

— Вероятно не съм — отговори Роран между няколко глътки вино. — Но може да съм единственият оцелял.

Той се усмихна, когато магьосникът се засмя, и погледна към ургалите, които се бяха струпали около Ярбог и говореха с тихо сумтене, докато двама от тях бършеха мазнината и мръсотията от крайниците му. Въпреки че изглеждаха потиснати, не му се сториха ядосани или унизени, поне доколкото можеше да прецени, и беше убеден, че няма да има повече проблеми с тях.

Въпреки болката от раните, Роран бе удовлетворен от изхода на съревнованието. „Това няма да е последната битка между двете ни раси, но стига да се върнем живи при Варден, ургалите няма да се откажат от съюза, поне не и заради мен“.

След още една последна глътка, той запуши мяха и го върна на Карн, после извика:

— Добре, а сега стига сте блели като овце, ами продължавайте да описвате съдържанието на каруците! Лофтен, събери конете на войниците, ако вече не са избягали прекалено надалече! Дажгра, погрижи се за биволите! Побързайте! Торн и Муртаг може да долетят тук всеки миг. Хайде, по-чевръсто! И… Карн, къде са ми дрехите, мътните го взели?

Родословие

На четвъртия ден след напускането на Фардън Дур Ерагон и Сапфира пристигнаха в Елесмера.

Слънцето грееше ярко на небосвода, когато пред тях се появи първата сграда на града — тясна и усукана кула с блестящи прозорци, която се намираше между три високи бора и се извисяваше над преплетените им клони. Отвъд облицованата с дървесна кора постройка Ерагон зърна на пръв поглед безразборно наредени поляни, които бележеха местоположението на обширния град.

Докато Сапфира се носеше над неравната повърхност на гората, той затърси с ума си съзнанието на Гилдериен Мъдрия, който, като повелител на Белия пламък на Вандил, бе защитавал Елесмера от враговете на елфите в продължение на две и половина хилядолетия. Ездача насочи мислите си към града и попита на древния език:

— Гилдериен-елда, можем ли да преминем?

Дълбок и спокоен глас проехтя в ума му:

— Можете да преминете, Ерагон Сенкоубиец и Сапфира Ярколюспеста. Докато спазвате мира, сте добре дошли в Елесмера.

— Благодаря ти, Гилдериен-елда — каза Сапфира.

Ноктите й докоснаха короните на тъмните дървета, които се издигаха над триста стъпки над земята, докато се спускаше над боровия град и се насочваше към склона от другата страна на Елесмера. Между мрежата от клони под тях Ерагон зърна плавните форми на сгради от живи дървета, пъстри лехи с разцъфтели цветя, бълбукащи потоци, златистия блясък на фенер без пламък и веднъж или два пъти бледото лице на някой елф, погледнал нагоре.

Сапфира изви леко криле и се понесе нагоре по склона, докато не достигна зъберите Тел’наир, които се издигаха отвесно на повече от триста метра над гората в подножието на голата бяла скала и се простираха на една левга в двете посоки. После зави надясно и полетя на север по дължина на хребета, като размаха на два пъти криле, за да запази скоростта и височината си.

В края на скалата се появи зелена поляна. На фона на заобикалящите я дървета се виждаше скромна колиба, израснала между дънерите на четири бора. Весело бълбукащ поток, извиращ нейде от дълбините на гората, течеше под корените на един от боровете, преди да изчезне отново в Ду Велденварден. Свит до колибата, лежеше златният дракон Глаедр — огромен, блестящ, с бели зъби, всеки от които бе дебел колкото гръдната обиколка на Ерагон, с нокти като коси, меки като велур криле и мускулеста опашка, дълга почти колкото цялото тяло на Сапфира. Единственото му видимо от тази височина око искреше като лъчите във вътрешността на звезден сапфир. Чуканчето на липсващия му преден крак бе скрито от другата страна на тялото му. Малка кръгла маса и два стола бяха разположени пред главата му. На по-близкия до дракона стол седеше Оромис и сребристата коса на елфа блестеше като метална под слънчевата светлина.

Ерагон се наведе напред на седлото, когато Сапфира се изправи вертикално във въздуха, за да забави летежа си. Тя се спусна рязко на тревата и притича няколко крачки, извила криле назад, докато спре.

С непохватни от умората пръсти, Ездача развърза възлите на каишите, които обвиваха краката му, и се опита да слезе по десния преден крак на драконката. Докато се спускаше, коленете му се подвиха и той падна. Вдигна ръце, за да предпази лицето си, и се приземи на четири крака, като одраска пищяла си на един скрит в тревата камък. Изпъшка от болка и започна да се надига. Чувстваше се схванат като старец.

Нечия ръка се появи пред очите му.

Ерагон погледна нагоре и видя Оромис, застанал над него с лека усмивка на лицето, което бе неподвластно на времето. Той каза на древния език:

— Добре дошъл отново в Елесмера, Ерагон-финиарел. Добре дошла и ти, Сапфира Ярколюспеста. Добре дошли и на двамата.

Ерагон пое ръката му и Оромис му помогна да се изправи без видимо усилие. В началото младежът не можа да издаде и звук, защото почти не бе говорил, откакто бяха напуснали Фардън Дур, а и умората замъгляваше ума му. Докосна устните си с показалеца и средния пръст на дясната си ръка и отвърна на древния език:

— Нека добрият късмет властва над живота ти, Оромис-елда.

После изви ръка пред гърдите си — жестът на учтивост и уважение, използван от елфите.

— И нека звездите бдят над теб, Ерагон — каза Оромис.

След това Ездача повтори церемонията с Глаедр. Както винаги досегът на могъщото съзнание на дракона го удиви и изпълни със смирение.

Сапфира не поздрави нито Оромис, нито Глаедр; тя остана неподвижна, шията й бе отпусната, така че носът й докосваше земята, плешките и хълбоците й трепереха сякаш от студ. В ъгълчетата на устата й имаше засъхнала жълтеникава пяна. Грапавият й език висеше между зъбите.

— След като напуснахме Фардън Дур, налетяхме на насрещен вятър и… — понечи да обясни Ерагон, но замълча, когато Глаедр вдигна гигантската си глава и я надвеси над Сапфира. Тя не направи опит да покаже, че го е видяла. Тогава драконът издиша върху нея и от ноздрите му излязоха пламъци. Младежът изпита облекчение, когато усети как в Сапфира се излива енергия, която спря треперенето й и укрепи крайниците й.

Пламъците от ноздрите на златния дракон изчезнаха, сподирени от облаче дим.

— Тази сутрин ловувах — каза той, а гласът му отекна в цялото тяло на Ерагон. — Ще намериш остатъка от плячката ми до дървото с белия клон в другия край на поляната. Яж колкото искаш.

Сапфира излъчи тиха благодарност. Влачейки по тревата провисналата си опашка, тя изпълзя до указаното от Глаедр дърво, седна и започна да разкъсва трупа на една сърна.

— Заповядай — каза Оромис и направи жест към масата и столовете. На масата имаше поднос, върху който бяха поставени купи с плодове и ядки, половин пита кашкавал, самун хляб, гарафа вино и две кристални чаши. Когато Ездача седна, елфът посочи гарафата и попита: — Желаеш ли да пийнеш, за да отмиеш прахта от гърлото си?

— Да, моля — отвърна младежът.

Оромис напълни чашите с елегантно движение. После подаде едната на Ерагон и се настани на своя стол, като оправи полите на бялата си туника с изящните си дълги пръсти.

Ерагон отпи от виното. Беше сладко и имаше вкус на череши и сливи.

— Учителю, аз…

Оромис вдигна пръст.

— Освен ако не е нещо много спешно, бих искал да изчакаме, докато Сапфира се присъедини към нас, преди да обсъждаме какво ви води тук. Съгласен ли си?

След мимолетно колебание Ездача кимна и се съсредоточи върху храната си, наслаждавайки се на вкуса на пресните плодове. Оромис, изглежда, бе доволен да седи мълчаливо до него, да отпива от виното си и да гледа отвъд ръба на зъберите Тел’наир. Зад гърба му Глаедр наблюдаваше като жива златна статуя.

Измина почти час, преди Сапфира да се надигне и да отиде до потока, където пи вода още десетина минути. Когато се върна от потока и с въздишка се просна до Ерагон, по челюстите й още имаше капки вода, а очите й бяха полупритворени. Тя се прозя, а после поздрави Оромис и Глаедр.

— Говорете колкото желаете — каза им. — Но не очаквайте да се включа. Може да заспя всеки момент.

— Ако го направиш, ще изчакаме да се събудиш, преди да продължим — отвърна Глаедр.

— Това е много… мило — отвърна Сапфира и клепките й увиснаха още повече.

— Още вино? — попита Оромис и вдигна гарафата на сантиметър над масата. Когато Ездача поклати отрицателно глава, елфът я остави, допря върховете на пръстите си и рече: — Няма нужда да ми разказваш какво се е случило с вас през последните седмици, Ерагон. Откак Исланзади напусна гората, Аря я информираше за всичко, а на всеки три дни кралицата изпраща вестоносец от армията ни до Ду Велденварден. Така че зная за дуела ти с Муртаг и Торн в Пламтящите равнини. Зная за пътуването до Хелгринд и как си наказал касапина от селото си. Известно ми е също, че си присъствал на събранието на джуджешките вождове във Фардън Дур, както и изхода от него. Каквото и да искаш да споделиш, можеш да го кажеш без страх, че ще трябва да ми описваш неотдавнашните си дела.

Ерагон затъркаля в дланта си една голяма боровинка.

— Знаеш ли за Елва и какво се случи, когато се опитах да я освободя от моето проклятие?

— Да, дори и това. Може и да не си успял да премахнеш изцяло магията, но си платил дълга си към детето и именно това се очаква от един Драконов ездач — да изпълнява задълженията си, независимо колко незначителни или трудни може да са те.

— Тя все още чувства болката на околните.

— Но това вече е по неин избор — каза Оромис. — Магията ти не я принуждава да го прави… Не си дошъл тук, за да чуеш мнението ми относно Елва. Какво ти тежи на сърцето, Ерагон? Питай каквото желаеш и ти обещавам, че ще получиш най-добрия отговор, на който съм способен.

— Ами ако не зная правилните въпроси? — попита младежът.

В сивите очи на Оромис се появиха игриви пламъчета.

— А, започваш да мислиш като елф. Трябва да вярваш на нас, вашите наставници, че ще научим теб и Сапфира на онова, което не знаете. Както и да имаш доверие в преценката ни кога е подходящият момент да се подхващат тези теми, защото има много елементи от обучението ти, за които не бива да се говори, преди да е дошло времето им.

Ездача постави боровинката в средата на подноса и с тих, но твърд глас каза:

— Изглежда, има много неща, за които не си ми казал.

В продължение на няколко секунди единственият шум на поляната бе шумоленето на клоните, бълбукането на потока и крясъците на катерички в далечината.

— Ако имаш оплаквания към нас, Ерагон — намеси се Глаедр, — изрази ги на глас и не оставяй на гнева да те измъчва.

Сапфира се размърда и на младежа му се стори, че чу леко ръмжене. Погледна я, а после, докато се мъчеше да сдържи емоциите си, попита:

— Когато бях тук предишния път, знаехте ли кой е баща ми?

Оромис кимна.

— Да.

— А знаехте ли, че Муртаг е мой брат?

Елфът отново кимна.

— Знаехме, но…

— Тогава защо не ми каза? — възкликна Ерагон и скочи на крака, събаряйки стола си. Удари с юмрук бедрото си, отдръпна се на няколко крачки и се загледа в сенките на гъстата гора. После се обърна рязко и като видя, че Оромис е все така спокоен, гневът му се увеличи още повече. — Смяташе ли изобщо да ми кажеш? Защо запази в тайна истината за семейството ми? Смяташе, че това ще ме разсее от обучението ми? Или се боеше, че ще стана като баща си? — После му хрумна по-лоша мисъл. — Или може би си решил, че не е достатъчно важно за споменаване? Ами Бром? Той знаеше ли? Затова ли се беше скрил в Карвахол — заради мен, защото съм син на врага му? Не можеш да очакваш да повярвам, че е било съвпадение това, че живеехме едва на няколко километра един от друг, и че Аря случайно е пратила яйцето на Сапфира при мен в Гръбнака.

— Стореното от Аря беше наистина случайност — вметна елфът. — Тогава тя не знаеше за теб.

Младежът стисна дръжката на джуджешкия си меч; всеки мускул в тялото му бе твърд като желязо.

— Спомням си, че когато Бром за пръв път видя Сапфира, си промърмори как не е сигурен дали това е фарс или трагедия. Тогава си помислих, че говори за факта, че обикновено фермерче като мен е станало първият нов Ездач от повече от сто години. Но не това е имал предвид, нали? Чудел се е дали е фарс, или трагедия това, че именно за по-малкия син на Морзан се е родил дракон!

Затова ли двамата с Бром ме обучавахте? За да не съм нищо повече от оръжие срещу Галбаторикс, за да изкупя греховете на баща си? Това ли съм аз — изравняване на везните? — Преди Оромис да успее да отвърне, Ерагон изруга и продължи: — Целият ми живот е бил лъжа! От мига на раждането ми никой, освен Сапфира, не ме е искал: нито майка ми, нито Гароу, нито леля Мариан, нито дори Бром. Той е проявявал интерес към мен само заради Морзан и Сапфира. Винаги съм бил единствено неудобство. Каквото и да мислите за мен обаче, аз не съм баща си, нито пък брат си, и отказвам да следвам стъпките им. — Той постави ръце на ръба на масата и се приведе напред. — Няма да предам елфите, джуджетата или Варден на Галбаторикс, ако от това се боите. Ще сторя каквото е нужно, но от сега нататък няма да получите нито верността, нито доверието ми. Отказвам да…

Земята и въздухът потрепериха, когато Глаедр изръмжа, а горната му устна се надигна, за да разкрие цялата дължина на зъбите му.

— Имаш много повече причини да ни вярваш, отколкото на който и да е друг, пале — каза той с глас, който прокънтя като гръмотевица в ума на Ездача. — Ако не бяха усилията ни, отдавна щеше да си мъртъв.

После, за изненада на младежа, Сапфира се обърна към Оромис и златния дракон:

— Кажете му.

Той се разтревожи още повече, когато усети напрежението в мислите й.

— Сапфира? — попита, объркан. — Какво да ми кажат?

Тя не му обърна внимание.

— Този спор е безсмислен. Не удължавайте повече мъките му.

Оромис повдигна изненадано едната си вежда.

— Значи знаеш?

— Зная.

— Какво знаеш? — изрева Ерагон, готов да извади меча си и да ги заплаши с него, докато не му обяснят какво имат предвид.

Елфът посочи с тънкия си пръст падналия стол.

— Седни. — Когато младежът остана прав, твърде ядосан и разочарован, за да се подчини, Оромис въздъхна. — Разбирам, че ти е трудно, Ерагон, но ако настояваш да задаваш въпроси, а после отказваш да чуеш отговорите, ще се почувстваш още по-разочарован. Сега, моля те, седни, за да говорим цивилизовано.

Ездача го изгледа гневно, но вдигна стола и се отпусна на него.

— Защо? — попита той. — Защо не ми каза, че баща ми е Морзан, първият Клетвопрестъпник?

— На първо място — започна Оромис, — ще имаме огромен късмет, ако изобщо приличаш на баща си, а аз вярвам, че е точно така. И както щях да кажа, преди да ме прекъснеш, Муртаг не е твой брат, а полубрат.

Светът сякаш се завъртя около Ерагон. Замайването бе толкова силно, че му се наложи да сграбчи ръба на масата, за да не падне от стола.

— Полубрат… Но тогава кой…

Елфът взе една къпина от купата, гледа я известно време, а после я изяде.

— Двамата с Глаедр не искахме да пазим тази тайна от теб, но нямахме друг избор. И двамата бяхме обещали с най-обвързващи клетви, че никога няма да разкрием пред теб самоличността на твоя баща или твоя полубрат, нито ще обсъждаме семейството ти, докато не научиш сам истината, или тя не те постави в опасност. Случилото се между теб и Муртаг по време на битката в Пламтящите равнини удовлетворява тези изисквания в достатъчна степен, за да можем вече да говорим свободно по темата.

Разтреперан от едва сдържани чувства, Ездача каза:

— Оромис-елда, ако Муртаг ми е само полубрат, тогава кой е баща ми?

— Виж в сърцето си, Ерагон — отвърна Глаедр. — Вече знаеш кой е той и го знаеш от дълго време.

Той поклати глава.

— Не зная! Не зная! Моля ви…

Драконът изсумтя и от ноздрите му изригна облак дим.

— Нима не е очевидно? Баща ти е Бром.

Обречена любов

Ерагон зяпна златния дракон.

— Но как? — възкликна той. Преди Глаедр или Оромис да успеят да отговорят, младежът се завъртя рязко към Сапфира и с ума и гласа си попита: — Нима си знаела? Знаела си и ме остави през цялото време да вярвам, че Морзан е мой баща, въпреки че… въпреки че аз… аз… — той запелтечи объркан. Задъхваше се и не можеше да говори свързано.

Неканени, спомените за Бром изплуваха в ума му и отмиха всички други мисли. Започна да преосмисля значението на всяка негова дума и изражение и в същия миг го обзе усещането за правота. Все още искаше обяснения, но те не му бяха нужни, за да прецени истинността в твърдението на Глаедр, защото с костите си чувстваше, че това е така.

Той се стресна, когато Оромис го докосна по рамото.

— Ерагон, трябва да се успокоиш — каза старият елф с кротък глас. — Спомни си техниките за медитация, на които съм те учил. Контролирай дишането си и се концентрирай върху това да оставиш напрежението да се отече от крайниците ти и да потъне в земята под теб… Да, точно така. Сега го направи отново и вдишай дълбоко.

Ръцете на Ездача спряха да треперят и пулсът му се забави, докато следваше инструкциите на Оромис. Когато мислите му се проясниха, той отново погледна Сапфира и каза меко:

— Знаела си?

Тя вдигна глава от земята.

— О, Ерагон, исках да ти кажа. Болеше ме да виждам как те измъчват думите на Муртаг и все пак да не мога да ти помогна. Опитвах се — толкова много пъти, — но също като Оромис и Глаедр, се бях заклела на древния език да пазя в тайна от теб истината за Бром и не можех да наруша клетвата си.

— Ннно кога ти каза? — попита младежът, толкова потресен, че продължи да говори на глас, вместо мислено.

— В деня, след като ургалите ни атакуваха извън Теирм, докато ти още беше в безсъзнание.

— Тогава ли ти каза и как да се свържем с Варден в Гил’еад?

— Да. Преди да разбера какво иска да ми каже Бром, той ме накара да се закълна никога да не ти споменавам това, освен ако не откриеш истината сам. За мое огромно съжаление се съгласих.

— Каза ли ти и нещо друго? — попита Ерагон настойчиво и гневът му отново се разбуди. — Има ли други тайни, които трябва да знам, като например, че Муртаг не е единственият ми роднина, или може би как да надвия Галбаторикс?

— В двата дни, които прекарахме с Бром в лов на ургали, той ми разказа подробности от живота си, за да може, ако умре и ти някога научиш истината за връзката си с него, да знаеш що за човек е бил и защо е постъпил така. Също така ми даде подарък за теб.

— Подарък?

— Спомен, в който ти говори като твой баща, а не като Бром Разказвача.

— Преди обаче Сапфира да сподели спомена с теб — намеси се Оромис и Ездача осъзна, че тя е оставила елфа да чуе думите й, — смятам, че ще е най-добре да разбереш как се е случило всичко това. Ще ме изслушаш ли, Ерагон?

Той се поколеба, несигурен какво точно иска, но накрая кимна.

Елфът вдигна кристалната си чаша, отпи от виното, а после я върна на масата и рече:

— Както знаеш, и Бром, и Морзан бяха мои ученици. Бром, който беше по-малък с три години, се възхищаваше толкова много на Морзан, че му позволяваше да го унижава, да го командва и като цяло да се държи неподобаващо с него.

— Трудно ми е да си представя как Бром се оставя някой да му нарежда какво да прави — каза Ерагон с дрезгав глас.

Оромис сведе глава бързо като птица.

— И все пак беше точно така. Бром обичаше Морзан като брат, въпреки поведението му. Едва когато той предаде Ездачите на Галбаторикс и Клетвопрестъпниците убиха дракона на Бром Сапфира, по-младият ми ученик осъзна истинската природа на своя идол. Колкото и силна да бе привързаността му към Морзан, тя бе като пламък на свещ пред огнената стихия на омразата, която я замени. Бром се закле да навреди на Морзан по всякакъв възможен начин, да унищожи всичко, постигнато от него, и да превърне всичките му амбиции в горчиво съжаление. Предупредих го да не тръгва по път, изпълнен с толкова омраза и насилие, но той бе полудял от скръб заради Сапфира и не искаше да ме слуша.

През следващите десетилетия омразата на Бром не намаля и той така и не се отказа от желанието си да премахне Галбаторикс, да избие Клетвопрестъпниците, но най-вече — да плати на Морзан за болката, която му бе причинил. Беше въплъщение на упорството, а името му се превърна в кошмар за противниците му и символ на надеждата за онези, които имаха смелостта да се опълчат на Империята. — Оромис погледна към бялата линия на хоризонта и отпи от виното си. — Доста съм горд от онова, което успя да постигне сам, при това без помощта на дракон. За един учител винаги е хубаво да види как ученикът му се отличава, независимо от обстоятелствата… Но започнах да се отклонявам. Така се случи, че преди около двадесетина години Варден започнаха да получават доклади от шпионите си в Империята за действията на мистериозна жена, известна само като Черната ръка.

— Майка ми — вметна Ерагон.

— Твоята и на Муртаг — отвърна Оромис. — В началото Варден не знаеха нищо за нея, освен че е страшно опасна и е вярна на Империята. Малко по малко, след много кръвопролития, се разкри, че служи на Морзан и само на него, и че той е започнал да разчита на нея да изпълнява повелята му из Империята. Когато научи това, Бром си постави за цел да убие Черната ръка, за да удари отново своя враг, където ще го заболи най-силно. Тъй като Варден не можеха да предвидят къде ще се появи майка ти, той отиде до замъка на Морзан и го шпионира, докато не намери начин да проникне в крепостта.

— Къде беше замъкът на Морзан?

— Той е, а не беше, защото още си стои. Сега Галбаторикс го използва за собствени нужди. Намира се сред хълмовете в подножието на Гръбнака, близо до северозападния бряг на езерото Леона, добре скрит от останалата част от света.

— Джеод ми каза, че Бром се е промъкнал в замъка, представяйки се за един от слугите.

— Така е, а това не беше лесна задача. Морзан използваше стотици магии, предназначени да го защитят от враговете му. Също така принуждаваше всеки, който му служи, да дава клетви за вярност, нерядко използвайки истинските им имена. И все пак след множество опити Бром успя да намери пролука в защитата на противника си, която му позволи да се сдобие с позицията на градинар в имението, и именно под тази маскировка срещна майка ти за първи път.

Ерагон погледна към дланите си и каза:

— И после, предполагам, я е прелъстил, за да нарани Морзан.

— Не е така — възрази старият елф. — Може и да е имал такова намерение в началото, но после се случило нещо, което никой от двамата не очаквал — те се влюбили. Каквато и привързаност да е изпитвала преди майка ти към Морзан, вече я е нямало — унищожена от неговата жестокост към нея и новороденото им дете Муртаг. Не зная точно какво се е случило тогава, но в някакъв момент Бром й разкрил истинската си самоличност. Вместо да го предаде, тя започнала да дава на Варден информация за Галбаторикс, Морзан и останалата част от Империята.

— Но нали Морзан я е накарал да даде клетви на древния език? Как е могла да се обърне срещу него?

На тънките устни на Оромис се появи усмивка.

— Успяла е, защото той й позволявал повече свобода, отколкото на другите си слуги, за да може да използва собствената си хитрост и инициатива, докато изпълнява заповедите му. В своята самонадеяност Морзан вярвал, че любовта й към него ще му осигури верността й по-добре от всяка клетва. Освен това, тя вече не била същата жена, която се била обвързала с него; ставайки майка и срещата й с Бром променили личността й толкова много, че истинското й име станало различно и това я освободило от дотогавашните й клетви. Ако Морзан е бил по-внимателен — ако например е бил направил магия, която да го извести, ако тя някога не спази обещанията си, — щял да разбере в мига, в който изгуби контрола си над нея. Но той винаги е имал този недостатък — беше в състояние да създава гениални магии, но те неизменно се проваляха, защото в нетърпението си изпускаше някой жизненоважен детайл.

Ерагон се намръщи.

— Защо майка ми не го напуснала, когато е имала възможност?

— След всичко, което била извършила в негово име, тя се чувствала длъжна да помогне на Варден. Но по-важната причина е, че не можела да остави Муртаг на баща му.

— Не е ли могла да го вземе със себе си?

— Сигурен съм, че е щяла да го направи, ако е имала възможност. Морзан бил осъзнал, че детето му дава огромен контрол над майката. Той я бил принудил да предаде Муртаг на дойка и й позволявал да го посещава само от време на време. Онова, което обаче не знаел, било, че междувременно тя посещавала и Бром.

Оромис се обърна, за да се полюбува на играта на две лястовици в синьото небе. В профил неговите деликатни ъгловати черти напомниха на Ерагон за ястреб или котка. Все така загледан в небето, елфът продължи:

— Дори майка ти не можела да предвиди къде ще я прати Морзан, нито пък кога ще се върне в замъка. Така че Бром трябвало да остава в крепостта продължително време, ако искал да я вижда. В продължение на почти три години той служил като един от градинарите на своя враг. От време на време се промъквал навън, за да прати послание на Варден или да се свърже с шпионите си из Империята, но иначе не напускал територията на замъка.

— Три години! Не се ли е страхувал, че Морзан може да го види и познае?

Оромис откъсна очи от небето и погледна своя ученик.

— Бром бе много опитен в маскировката, а и бяха изминали много години, откакто двамата за последен път се бяха срещали лице в лице.

— Разбирам. — Ездача завъртя своята чаша между пръстите си, загледан в играта на светлина в кристала. — Какво стана после?

— После един от агентите на Бром в Теирм се свързал с млад учен на име Джеод, който искал да се присъедини към Варден и твърдял, че е открил доказателство за неизвестен досега таен тунел, водещ към елфическата част на замъка в Уру’баен. Бром правилно преценил, че това откритие е твърде важно, за да не бъде използвано, така че събрал багажа си, намерил извинение за пред другите слуги и потеглил за Теирм възможно най-бързо.

— Ами майка ми?

— Тя била заминала на една от мисиите на Морзан месец по-рано.

Мъчейки се да изгради в ума си обща представа от откъслечната информация, дочута от различни хора, Ерагон каза:

— Значи тогава… Бром се е срещнал с Джеод и когато се е убедил, че тунелът е истински, се е погрижил някой от Варден да се опита да открадне трите драконови яйца, скрити от Галбаторикс в Уру’баен.

Лицето на елфа потъмня.

— За съжаление поради причини, които все още не са изяснени докрай, избраният от тях за тази задача — мъж на име Хефринг от Фърност — успял да открадне само едно яйце — това на Сапфира — от съкровищницата на Галбаторикс, а след като се сдобил с него, избягал както от слугите на краля, така и от Варден. Заради предателството му на Бром му се наложило да го преследва през следващите седем месеца из цяла Алагезия, в отчаян опит да спаси Сапфира.

— А през това време майка ми е отишла тайно в Карвахол, където ме е родила пет месеца по-късно?

Оромис кимна утвърдително.

— Бил си заченат точно преди тя да потегли на последната си мисия. В резултат на това, Бром не знаел нищо за състоянието й, докато преследвал Хефринг и яйцето… Когато двамата с Морзан най-накрая се срещнали в Гил’еад, Морзан го попитал дали той е отговорен за изчезването на неговата Черна ръка. Разбираемо е, че е подозирал участието на Бром, тъй като той бе убил неколцина от Клетвопрестъпниците. Бром, разбира се, веднага заключил, че с майка ти се е случило нещо ужасно. По-късно ми каза, че именно тази вяра му е дала силата и смелостта да убие Морзан и неговия дракон. Когато те били мъртви, той взел яйцето на Сапфира от трупа на своя враг — тъй като Морзан вече бил открил Хефринг и го бил взел от него — и напуснал града, спирайки само колкото да скрие Сапфира там, където знаел, че Варден в крайна сметка ще я открият.

— Значи затова Джеод си е мислел, че Бром е умрял в Гил’еад — каза Ерагон.

Оромис отново кимна.

— Обзет от страх за нея, Бром не посмял да изчака спътниците си. Дори и майка ти да била жива и здрава, той се боял, че Галбаторикс ще реши да я направи своя собствена Черна ръка и че никога няма да има възможност да избяга от службата си на Империята.

Ездача усети сълзи в очите си. „Колко ли трябва да я е обичал Бром, за да изостави всички други, когато е разбрал, че тя е в опасност“.

— От Гил’еад Бром се насочил право към имението на Морзан, спирайки само за сън. При цялата си бързина обаче, той все пак закъснял. Когато пристигнал в замъка, открил, че майка ти се била върнала преди десет дни, болна и изтощена от мистериозното си пътуване. Лечителите на Морзан били опитали да я спасят, но въпреки усилията им тя умряла само часове преди Бром да достигне замъка.

— Значи така и не я е видял отново? — попита Ерагон и усети буца в гърлото си.

— Не. — Старият елф замълча и изражението му се смекчи. — Мисля, че загубата й е била почти толкова тежка за Бром, колкото тази на неговия дракон, но тя потушила голяма част от пламъците в душата му. Ала той не се предал, нито полудял, както стана за известно време, след като Клетвопрестъпниците убиха първата Сапфира. Вместо това решил да открие причината за смъртта на майка ти и ако може, да накаже виновниците. Разпитал лечителите на Морзан и ги принудил да опишат оплакванията на майка ти. От казаното от тях, а също и от клюките сред слугите в имението, Бром разкрил истината за бременността й. Окрилен от тази надежда, той потеглил към единственото място, за което се сетил — дома на майка ти в Карвахол. И там открил теб, оставен на грижите на леля ти и чичо ти.

Той обаче не останал в Карвахол. Веднага щом се уверил, че никой в селото не знае, че майка ти е била Черната ръка и че не те грози непосредствена опасност, Бром се върнал тайно във Фардън Дур, където се разкрил на Дейнор, който бе водач на Варден по онова време. Дейнор се удивил, като го видял, защото дотогава всички бяха вярвали, че е загинал в Гил’еад. Бром убедил Дейнор да запази присъствието му в тайна от всички, освен от малцина избрани, а после…

Ерагон вдигна пръст.

— Но защо? Защо се е представял за мъртъв?

— Бром искаше да живее достатъчно дълго, за да помогне в обучението на новия Ездач, и знаеше, че единственият начин да избегне отмъщението, че е убил Морзан, е, ако Галбаторикс вярва, че е мъртъв и погребан. Освен това се надяваше, че ще избегне излишното внимание към Карвахол. Възнамеряваше да се установи там, за да е близо до теб, както и направи, но твърдо бе решен Империята да не научи за твоето съществуване.

Докато беше във Фардън Дур, Бром помогна на Варден да се споразумеят с кралица Исланзади как хората и елфите ще си поделят грижите за яйцето и как новият Ездач ще бъде обучен, ако и когато драконът се излюпи. После той придружи Аря, докато тя отнасяше яйцето от Фардън Дур до Елесмера. Когато пристигна, разказа на мен и Глаедр това, което сега ти разказах аз, така че истината за родителите ти да не бъде забравена, дори ако той умре. Това бе последният път, в който го видях. От тук Бром се върна в Карвахол, където се представил за бард и разказвач. Случилото се след това ти знаеш по-добре от мен.

Оромис замълча и известно време никой не продума.

Загледан в земята, Ерагон обмисли всичко, което му бе разказал елфът, и се опита да осмисли чувствата си. Накрая каза:

— И Бром наистина е мой баща, а не Морзан? Имам предвид, ако майка ми е била любовница на Морзан, тогава… — той млъкна, твърде смутен, за да продължи.

— Ти си син на баща си — каза старият елф, — и баща ти е Бром. Няма съмнение за това.

— Никакво?

Оромис поклати глава.

— Никакво.

Главата на младежа се замая и той осъзна, че е сдържал дъха си. Издишайки, рече:

— Мисля, че разбирам защо… — спря се, за да поеме дъх — защо Бром не ми е казал нищо, преди да открия яйцето на Сапфира, но защо не ми каза после? И защо ви е заклел да пазите тайната?… Не е ли искал да ме припознае като свой син? Срамувал ли се е от мен?

— Няма да се преструвам, че зная причините за всичко, което Бром вършеше, Ерагон. Но в едно съм уверен: той не искаше нищо повече от това да те припознае като свой син и да те отгледа, но не смееше да разкрие, че сте свързани, за да не открие това Империята, защото тогава Галбаторикс щеше да се опита да го нарани чрез теб. Неговото благоразумие не беше безпричинно. Виж как Галбаторикс се опита да залови братовчед ти, за да го използва като принуда да се предадеш.

— Бром можеше да каже на чичо ми — възрази Ездача. — Гароу не би го предал на Империята.

— Помисли малко, Ерагон. Ако ти живееше с Бром, а мълвата, че той е оцелял, стигнеше до ушите на шпионите на краля, и двамата щяхте да бъдете принудени да избягате от Карвахол, за да спасите живота си. Скривайки истината от теб, Бром се надяваше да те опази от тези опасности.

— Е, не успя. Така или иначе ни се наложи да бягаме от Карвахол.

— Да — съгласи се елфът. — В крайна сметка грешката на Бром, макар и да смятам, че от нея произтече повече добро, отколкото лошо, беше, че не можа да понесе да се раздели изцяло с теб. Ако бе намерил сили да не се връща в Карвахол, ти никога нямаше да намериш яйцето на Сапфира, Ра’зак никога нямаше да убият чичо ти и много неща, които не се случиха, щяха да се случат. Също така много, които се случиха, не биха се случили. Той обаче не можеше да те изтръгне от сърцето си.

Ерагон стисна челюсти, когато усети, че цял се разтреперва.

— А след като научи, че Сапфира се е излюпила за мен?

Оромис се поколеба и на спокойното му лице се появи лека тревога.

— Не съм сигурен, Ерагон. Може би Бром все още е искал да те предпази от враговете си и не ти е казал поради същата причина, поради която не те отведе веднага при Варден: защото това би било повече, отколкото си готов да приемеш. Може би е планирал да ти каже точно преди да стигнете при бунтовниците. Но ако трябва да налучквам, предполагам, че е скрил истината не защото се е срамувал от теб, а защото е свикнал да живее с тайните си и не е искал да се разделя с тях. А също и защото — и това не е нищо повече от теория — не е бил сигурен как ще реагираш на разкритието му. Според собствените ти думи, ти не си познавал добре Бром, преди да напуснете заедно Карвахол. Много е вероятно да се е боял, че ще го намразиш, ако ти каже, че е истинският ти баща.

— Да го намразя? — възкликна младежът. — Не бих го намразил. Но пък… може би нямаше да му повярвам.

— А щеше ли да му се довериш след подобно разкритие?

Ездача прехапа бузата си отвътре. „Не, нямаше“.

Оромис продължи:

— Бром направи всичко възможно при тези невероятно тежки обстоятелства. Най-голямата му отговорност бе да опази двама ви живи и да те обучи и напътства, Ерагон, за да не използваш силата си за користни цели като Галбаторикс. В това отношение Бром се справи отлично. Може и да не е бил бащата, когото си искал, но ти даде възможно най-голямото наследство, на което може да се надява един син.

— Но той щеше да стори същото за който да е друг нов Ездач.

— Това не намалява стойността му — изтъкна старият елф. — Но ти грешиш, Бром направи много повече, отколкото би направил за който да е друг. Трябва само да си спомниш как се пожертва, за да спаси живота ти, и ще разбереш, че съм прав.

С нокътя на десния си показалец младежът проследи леката издатина, която очертаваше контура на един чвор на ръба на масата.

— И това, че Аря изпрати Сапфира при мен, наистина е било чиста случайност?

— Напълно — потвърди Оромис. — Но не значи, че е изцяло съвпадение. Вместо да занесе яйцето при бащата, Аря го е накарала да се появи при сина.

— Как е възможно това, ако не е знаела за мен?

Елфът сви слабите си рамене.

— Въпреки че я изучаваме хиляди години, все още не можем да предвидим или обясним всички резултати на магията.

Ерагон продължи да проследява с пръст издатината на ръба на масата. „Имам баща — помисли си той. — Видях го как умира, а не знаех какво означава той за мен“.

— Родителите ми били ли са женени? — попита след малко.

— Зная защо питаш, Ерагон, но не мога да ти дам задоволителен отговор. Бракът не е елфически обичай и неговите тънкости често ми убягват. Никой не е свързал ръцете на Бром и Селена в брак, но зная, че се смятаха за съпруг и съпруга. Ако си умен, няма да се безпокоиш дали други от расата ти може да те нарекат копеле, а ще бъдеш удовлетворен от знанието, че си дете на родителите си и че те и двамата са дали живота си, за да запазят твоя.

Младежът се изненада от спокойствието, което изпитваше. През целия си живот бе правил предположения за самоличността на баща си. Когато Муртаг бе заявил, че това е Морзан, разкритието го бе поразило толкова много, колкото и смъртта на Гароу. Твърдението на Глаедр, че баща му е Бром, също го шокира, но шокът, изглежда, отшумяваше, може би защото този път новината не бе така ужасяваща. Колкото и да бе спокоен обаче, струваше му се, че ще му трябват много години, преди да е сигурен в чувствата си към който и да е от родителите си. „Баща ми е бил Ездач, а майка ми — любовница на Морзан, и Черната ръка“.

— Мога ли да кажа на Насуада? — попита той.

Оромис разпери ръце.

— Кажи на когото поискаш. Тайната вече е твоя и ти решаваш какво да правиш с нея. Съмнявам се, че ще бъдеш в по-голяма опасност, дори ако целият свят узнае, че си наследник на Бром.

— Муртаг — каза Ерагон. — Той вярва, че сме пълнокръвни братя. Каза ми го на древния език.

— Сигурен съм, че и Галбаторикс го мисли. Близнаците разкриха, че майката на Муртаг и твоята са една и съща жена, и са го казали на краля. Но не са могли да го информират за участието на Бром, защото никой от Варден не знаеше тази информация.

Ерагон вдигна поглед, когато две лястовички прелетяха над главата му, и си позволи лека усмивка.

— Защо се усмихваш? — попита елфът.

— Не съм сигурен, че ще разбереш.

Оромис скръсти ръце в скута си.

— Може и да не разбера, така е. Но пък няма как да знаеш със сигурност, ако не се опиташ да ми обясниш.

На Ездача му отне известно време да намери нужните думи.

— Когато бях по-малък, преди… всичко това — той махна с ръка към Сапфира, Оромис, Глаедр и света като цяло, — се забавлявах с представата, че заради невероятния си ум и красота майка ми е била взета в двора на някой от благородниците на Галбаторикс. Въобразявах си, че е пътувала от град на град и е вечеряла с херцози и знатни дами в замъците им и че… ами че се е влюбила отчаяно в богат и могъщ мъж, но поради някаква причина е била принудена да ме скрие от него и заради това ме е дала на Гароу и Мариан. И че един ден ще се върне, ще ми каже кой съм и че никога не е искала да ме изостави.

— Това не е толкова различно от истината — отбеляза старият елф.

— Не, не е, но… представях си, че майка ми и баща ми са били важни хора и че аз също съм важен с нещо. Съдбата ми даде каквото исках, но истината не е нито толкова възвишена, нито толкова щастлива, колкото очаквах… Усмихвах се на собственото си невежество, предполагам, а и на това колко е невероятно всичко, което ми се случи.

Лек ветрец повя над поляната и разлюля тревата в краката им и клоните в гората наоколо. Младежът гледа люшкането на стръковете в продължение на няколко мига, а после попита бавно:

— Добър човек ли беше майка ми?

— Не мога да кажа, Ерагон. Животът й бе сложен. Би било глупаво и самонадеяно от моя страна да раздавам присъди за някой, когото познавам толкова слабо.

— Но аз трябва да зная! — Ездача стисна ръце. — Когато попитах Бром дали я е познавал, той каза, че е била горда и изпълнена с достойнство, и че винаги е помагала на бедните и онези с по-малко късмет от нея. Как би могла обаче? Как би могла да бъде едновременно това и Черната ръка? Джеод ми разказа истории за някои от нещата — ужасни, чудовищни неща, — които е правила, докато е служила на Морзан… Зла ли е била при това положение? Не я ли е било грижа, дали Галбаторикс управлява или не? Защо изобщо се е свързала с Морзан?

Оромис помълча известно време.

— Любовта може да бъде ужасяващо проклятие, Ерагон. Тя те заслепява дори за най-големите недостатъци в поведението на онзи, когото обичаш. Съмнявам се, че майка ти е била наясно с истинската природа на Морзан, когато е напуснала Карвахол с него, а щом го е направила, той не й позволил да се опълчи на желанията му. Тя е станала негова робиня във всичко, освен с името си, и само промяната на собствената й личност й е позволила да се изплъзне от контрола му.

— Но Джеод каза, че Селена се е наслаждавала на онова, което е вършела като Черната ръка.

На лицето на елфа се изписа леко презрение.

— В разказите за минали злодеяния те често се изопачават и преувеличават. Не бива да забравяш това. Никой, освен майка ти, не знае точно какво е извършила, нито защо, нито как се е чувствала, а тя самата вече не е сред живите, за да ни обясни.

— Но на кого да вярвам? — попита умоляващо Ерагон. — На Бром или Джеод?

— Когато си попитал Бром за майка ти, той ти е казал кои според него са били най-важните й достойнства. Съветът ми е да вярваш на него, защото той я е познавал. Ако това не успокоява съмненията ти, помни, че каквито и престъпления да е извършила в качеството си на дясната ръка на Морзан, в крайна сметка тя зае страната на Варден и преодоля огромни трудности, за да те защити. Знаейки това, не бива да се измъчваш повече с мисли за личността й.

Подухван от вятъра, един паяк, увиснал на прозрачна нишка паяжина, се залюля пред Ерагон, като се надигаше и спускаше от невидимите въздушни течения. Когато той изчезна от поглед, младежът каза:

— Първия път, когато посетих Тронхайм, гадателката Анджела ми каза, че съдбата на Бром е била да се проваля във всяко свое начинание, освен убийството на Морзан.

Оромис наклони леко глава.

— Някой може да мисли така. Друг може да смята, че Бром е извършил много велики и трудни неща. Зависи как си избрал да гледаш на света. Думите на гадателите рядко са лесни за разбиране. От собствен опит знам, че пророчествата никога не са източник на спокойствие. Ако искаш да бъдеш щастлив, Ерагон, не мисли какво следва или за неща, които не можеш да контролираш, а за сегашния момент и за всичко онова, което можеш да промениш, ако пожелаеш.

На младежа му хрумна нещо.

— Благден — каза той, имайки предвид белия гарван, който бе спътник на кралица Исланзади. — Той също знае за Бром, нали?

Елфът вдигна едната си вежда.

— Нима? Никога не съм говорил с него за това. Той е капризно създание и не бива да се разчита на него.

— В деня, когато потеглихме със Сапфира за Пламтящите равнини, той ми изрецитира гатанка… не си спомням всеки стих, но беше нещо за това, че едно от две си е едно, но едно може да бъде и две. Мисля, че може би е намеквал, че двамата с Муртаг имаме само един общ родител.

— Не е невъзможно — каза Оромис. — Благден беше тук в Елесмера, когато Бром ми разказа за теб. Не бих се изненадал, ако този остроклюн крадец се е криел сред клоните на някое близко дърво по време на разговора ни. Подслушването е негов неприятен навик. Също така е възможно гатанката му да е била резултат от някой от спорадичните му пристъпи на предсказания.

След малко Глаедр се размърда и елфът се обърна, за да погледне златния дракон.

Оромис стана от стола си с грациозно движение и каза:

— Плодовете, ядките и хлябът са добра храна, но след пътуването ти трябва да напълниш стомаха си с нещо по-стабилно. В колибата ми ври супа, за която трябва да се погрижа, но те моля да не ставаш. Аз ще ти я донеса, когато стане готова.

И с тихи стъпки той отиде до облицованата си с дървесна кора колиба и влезе вътре. Когато резбованата врата се затвори, Глаедр изсумтя под нос и затвори очи, привидно заспал.

Всичко потъна в тишина, ако се изключи шумоленето на клоните.

Наследство

Ерагон остана на стола си в продължение на няколко минути, а после се изправи и отиде до ръба на зъберите Тел’наир, където се загледа над приличащата на развълнувано море гора, която се простираше триста метра по-надолу. С върха на ботуша си избута едно камъче от скалата и го проследи с поглед, докато то отскачаше по наклонената скала, преди да изчезне сред короните на дърветата.

Една клонка изпука, когато Сапфира се приближи зад гърба му. Тя приклекна до Ерагон — отблясъкът от люспите й го обагри със стотици трептящи снежинки от синя светлина — и се загледа в същата посока като него.

— Сърдиш ли ми се? — попита го накрая.

— Не, разбира се, че не. Разбирам, че не си можела да нарушиш клетвата си на древния език… Просто ми се иска Бром сам да ми беше казал това и да не бе сметнал за нужно да крие истината от мен.

Тя изви глава към него.

— А как се чувстваш, Ерагон?

— Знаеш не по-зле от мен.

— Преди няколко минути — да, но не и сега. Мислите ти са застинали и да надникна в ума ти е, като да гледам в езеро, което е толкова дълбоко, че не виждам дъното. Какво изпитваш, малки мой? Омраза? Щастие? Или нямаш чувства за споделяне?

— Изпитвам примирение — отвърна той и се обърна с лице към нея. — Не мога да променя факта кои са родителите ми. Приех това след Пламтящите равнини. Истината си е истина и никакво скърцане със зъби не може да я промени. Мисля… че съм щастлив, че Бром ми е баща. Но не съм сигурен… Твърде много е, за да го осмисля изведнъж.

— Може би онова, което трябва да ти дам, ще помогне. Искаш ли да видиш спомена, който Бром ти остави, или предпочиташ да изчакаш?

— Не, стига чакане — отвърна младежът. — Ако го отложим, може никога повече да не ти се отдаде възможност.

— Тогава затвори очи и ми позволи да ти покажа миналото.

Ерагон изпълни заръката и от Сапфира се понесе поток от усещания: гледки, звуци, миризми и още — всичко, което бе преживявала в мига на спомена.

Пред себе си той видя поляна в гора някъде сред хълмовете, издигащи се край западната страна на Гръбнака. Тревата беше гъста и тучна, а от сведените клони на високите, покрити с мъх, дървета се спускаше балдахин от лишеи. Заради дъждовете, идващи от океана, горите бяха много по-зелени и влажни от онези в долината Паланкар. През очите на Сапфира зеленото и червеното бяха по-приглушени, отколкото биха се видели на Ерагон, докато всички нюанси на синьото блестяха по-наситено. Миризмата на влажна почва и гнили дървета изпълваше въздуха.

А в средата на поляната лежеше паднало дърво и на него седеше Бром.

Качулката на робата на възрастния мъж бе свалена. В скута му лежеше Зар’рок. Покритата му с руни сопа бе подпряна на дънера. Пръстенът Арен блестеше на дясната му ръка.

Бром не помръдна дълго време, а после примижа към небето. Орловият му нос хвърляше дълга сянка върху лицето. Гласът му изхриптя и Ерагон се олюля, усещайки се на две места в един и същ момент.

— Слънцето неспирно изминава пътя си от хоризонт до хоризонт и дори луната го следва, а дните се изнизват, без да ги е грижа за живота на съществата, които стъпкват едно след друго. — Бром сведе очи и се вгледа право в Сапфира, а чрез нея — и в Ерагон. — Колкото и да се опитваме, никой не избягва смъртта вечно, дори елфите или духовете. Всеки го очаква някакъв край. Ако ме виждаш, Ерагон, значи моят край е дошъл, аз съм мъртъв и ти знаеш, че съм твой баща.

Бром извади лулата си от кожената кесия на колана, напълни я и я запали с едно промърморено „Бризингър“. Изпуфтя няколко пъти, за да я разпали, а после продължи да говори:

— Ако виждаш това, Ерагон, надявам се, че си в безопасност и щастлив, а Галбаторикс е мъртъв. Обаче осъзнавам, че това е малко вероятно, ако не за друго, то защото си Драконов Ездач, а един Ездач никога не може да почива, докато по земята има несправедливост.

Бром се изкикоти и поклати глава, при което брадата му се надипли като развълнувана вода.

— Ах, нямам време да кажа дори половината от онова, което искам. Ще стана два пъти по-стар, отколкото съм сега, преди да завърша. Така че, за да бъда кратък, ще приема, че Сапфира вече ти е казала как се запознахме с майка ти, как умря Селена и как аз се озовах в Карвахол. Иска ми се да можехме да водим този разговор лице в лице, Ерагон, и може би все пак ще го направим, и на Сапфира няма да й се наложи да споделя този спомен с теб, но се съмнявам. Годините ми натежават, Ерагон, и усещам как в крайниците ми пролазва студ, какъвто не бях изпитвал досега. Мисля, че е, защото зная, че сега е твой ред да поемеш щафетата. Има още много неща, които се надявам да постигна, но не за себе си, а само за теб, а ти ще надминеш всичко, което съм направил. Сигурен съм в това. Преди гробът ми да се затвори над мен обаче, исках да успея, поне веднъж, да те нарека свой син… Синко… През цялото време копнеех да ти разкрия кой съм. Достави ми неизмеримо удоволствие да те гледам как растеш, но изпитвах и ужасна мъка заради тайната, която криех в сърцето си.

Бром се засмя грубовато и дрезгаво.

— Е, не успях точно да те опазя от Империята, а? Ако все още се чудиш кой е отговорен за смъртта на Гароу, няма нужда да търсиш повече, защото ето го тук, пред теб. Виновна е моята глупост. Не трябваше изобщо да се връщам в Карвахол. И виж какво стана: Гароу е мъртъв, а ти си Драконов ездач. Предупреждавам те, Ерагон, внимавай в кого се влюбваш, защото съдбата има нездрав интерес към нашето семейство.

Бром захапа лулата си, дръпна няколко пъти и издуха тебеширенобял облак дим. Острата миризма подразни ноздрите на Сапфира.

— Съжалявам за много неща, но ти не си сред тях, Ерагон. Може от време на време да се държиш глупаво, като например, когато позволи на онези проклети ургали да избягат, но не си по-голям глупак, отколкото бях аз на твоите години. — Той кимна. — Всъщност си по-малък. Гордея се, че си мой син повече, отколкото някога ще разбереш. Никога не съм очаквал, че ще станеш Ездач като мен, нито исках подобно бъдеще за теб, но като те виждам със Сапфира, това ме кара да ликувам като петел, приветстващ слънцето.

Бром отново дръпна от лулата си.

— Осъзнавам, че вероятно си ядосан, задето запазих това в тайна от теб. Не мога да кажа, че бих се зарадвал да науча кой е баща ми по този начин. Обаче независимо дали ти харесва или не, ние с теб сме семейство. И тъй като не можах да ти дам грижите, които ти дължах като твой баща, ще ти дам онова, което мога: съвет. Мрази ме, ако искаш, но чуй какво имам да ти казвам, защото зная за какво говоря.

Старият мъж сграбчи дръжката на меча със свободната си ръка и вените по нея изпъкнаха. Намести лулата в едното ъгълче на устата си.

— Така. Съветът ми има два елемента. Каквото и да правиш, защитавай онези, за които те е грижа. Без тях животът е по-отвратителен, отколкото можеш да си представиш. Зная, че е очевиден факт, но това не го прави по-малко верен. Това е първата част от съвета ми. Що се отнася до останалото… Ако си имал късмета да убиеш Галбаторикс — или ако някой друг е успял да пререже гърлото на тоя предател, — тогава поздравления. Ако не, значи трябва да осъзнаеш, че кралят е твоят най-голям и ужасяващ враг. Докато той не умре, нито ти, нито Сапфира ще живеете в мир. Може да избягаш в най-далечния край на света, но ако не се присъединиш към Империята, един ден ще трябва да се изправиш срещу Галбаторикс. Съжалявам, Ерагон, но това е истината. Борил съм се с много магьосници и неколцина от Клетвопрестъпниците и досега винаги съм надвивал противниците си. — Бръчките по челото на Бром се задълбочиха. — Е, всички, освен един, но тогава не бях пораснал напълно. Както и да е, причината винаги да съм побеждавал е, че за разлика от повечето, използвах ума си. Аз не съм силен заклинател, нито ти си такъв, в сравнение с Галбаторикс, но когато опре до магьоснически дуел, интелектът е по-важен от силата. Пътят към победата над друг магьосник не е да се бориш сляпо с ума му. Не! За да постигнеш поражението му, трябва да разбереш как врагът ти мисли и как реагира на света около себе си. Тогава ще узнаеш слабото му място и къде да удариш. Номерът не е да измислиш магия, за която никой досега не се е сещал, а да откриеш такава, за която противникът не се е приготвил, и да го удариш с нея. Номерът е не да си проправиш път през защитите на ума му, а да се промъкнеш между или под тях. Никой не е всезнаещ, Ерагон. Помни това. Галбаторикс може да има огромна сила, но не е способен да предвиди всяка вероятност. Каквото и да правиш, трябва да запазиш пъргав ум. Не се обвързвай с една вяра, за да не изгубиш способността да виждаш всички варианти. Галбаторикс е луд и това го прави непредвидим, но и той има пропуски в мисленето си. Ако ги намериш, Ерагон, може би двамата със Сапфира ще го победите.

Бром извади лулата от устата си и лицето му стана мрачно.

— Надявам се да успеете. Най-огромното ми желание е двамата с нея да живеете дълъг и плодотворен живот, свободен от страха от Галбаторикс и Империята. Иска ми се да можех да ви защитя от всички опасности, които ви заплашват, но уви, това не е във възможностите ми. Мога единствено да ти дам съвет и да те напътствам както мога сега, докато още съм тук… Синко. Каквото и да стане с теб, знай, че те обичам, както те обичаше и майка ти. Дано звездите бдят над теб, Ерагон Бромсон.

Когато последните думи на стареца проехтяха в ума на Ездача, споменът избледня, оставяйки празна тъмнина след себе си. Младежът отвори очи и със смущение откри, че по бузите му капят сълзи. Той се засмя задавено и избърса очи с ръкава си.

— Бром наистина се е боял, че ще го намразя — каза и подсмръкна.

— Ще се оправиш ли? — попита Сапфира.

— Да — отвърна Ерагон и вдигна глава. — Всъщност мисля, че ще се оправя. Не ми харесват някои от нещата, които е направил Бром, но се гордея да го нарека свой баща и да нося името му. Той беше велик човек… Тъжно ми е обаче, че никога нямах възможността да говоря с който и да е от родителите ми, знаейки, че те са такива.

— Ти поне прекара известно време с Бром. Аз нямам този късмет: и двамата ми родители са умрели много преди да се излюпя. Най-близката ми среща с тях е чрез мъгливите спомени на Глаедр.

Ерагон постави ръка на врата й и те се утешиха взаимно, доколкото можеха. Застанали в края на зъберите Тел’наир, двамата гледаха към гората на елфите, ширнала се под тях.

Не след дълго Оромис излезе от колибата си, понесъл две купи със супа, и Ерагон, и Сапфира обърнаха гръб на зъберите, за да се върнат бавно до малката маса пред огромното туловище на Глаедр.

Души от камък

Когато Ерагон бутна празната купа настрана, Оромис попита:

— Искаш ли да видиш фаирт на майка ти?

Младежът замръзна за миг, удивен.

— Да.

Елфът извади сред гънките на бялата си туника тънка сива плочка и я подаде на Ерагон. Камъкът бе хладен и гладък под пръстите му. Той знаеше, че от другата страна ще намери съвършено подобие на майка си, изобразено чрез магия с бои, които елфът е поставил в камъка преди много години. Изпълни го напрежение. Винаги бе искал да види майка си, но сега, когато имаше възможност, се боеше, че реалността може да го разочарова.

Той обърна плочката с усилие и видя изображението — ясно, като че ли го гледаше през прозорец — на градина с червени и бели рози, огрени от бледите лъчи на зората. Чакълена пътечка минаваше край лехите. А в средата й една жена бе коленичила и обхванала в шепи една роза, за да помирише цветето. Очите й бяха затворени и на устните й имаше лека усмивка. Беше много красива. Изражението й беше нежно, ала носеше подплатени кожени дрехи, с почернели налакътници и наколенници, а от кръста й висяха меч и кинжал. Младежът откри в лицето й някои от собствените си черти, както и известна прилика с брат й Гароу.

Образът го възхити. Той притисна длан към повърхността на фаирта. Искаше му се да може да бръкне в нея и да докосне жената по ръката.

„Мамо“.

— Бром ми даде да пазя фаирта, преди да замине за Карвахол, а сега аз я давам на теб — каза Оромис.

Без да вдигне поглед, Ездача попита:

— Ще я пазиш ли и за мен? Може да се счупи по време на всичките ни пътувания и битки.

Последвалото мълчание привлече вниманието му. Той откъсна очи от майка си и видя, че старият елф изглежда замислен и обхванат от меланхолия.

— Не, Ерагон, не мога. Ще трябва да се погрижиш по друг начин за запазването на фаирта.

„Защо?“ — искаше да попита младежът, но тъгата в очите на елфа го разубеди.

После Оромис продължи:

— Времето ти тук е ограничено и все още имаме да обсъждаме много неща. Да отгатна ли какво искаш да ме питаш сега, или ще ми кажеш сам?

Ездача с огромно нежелание постави фаирта на масата, като я обърна с лицето надолу.

— Двата пъти, когато се бихме с Муртаг и Торн, Муртаг беше по-силен, отколкото би могъл да бъде един човек. В Пламтящите равнини той ни надви със Сапфира, защото не осъзнавахме колко е силен. Ако не бе спонтанното му решение да ни пожали, сега щяхме да сме затворници в Уру’баен. Някога ти ми каза, че знаеш как Галбаторикс е станал толкова могъщ. Ще ни кажеш ли сега, учителю? Заради собствената ни безопасност трябва да знаем.

— Нямам право да ти казвам това — отвърна Оромис.

— Тогава кой има? — попита настоятелно Ерагон. — Не можеш да…

Зад гърба на елфа Глаедр отвори големите си като щитове златисти очи и каза:

— Аз… Източникът на силата на Галбаторикс е в сърцата на драконите. От нас той краде силата си. Без нашата помощ кралят щеше да е паднал пред елфите и Варден много отдавна.

Ерагон се намръщи.

— Не разбирам. Защо ще помагате на Галбаторикс? И как бихте могли? В цяла Алагезия има само четири живи дракона и едно яйце… нали?

— Много от драконите, чиито тела Галбаторикс и Клетвопрестъпниците убиха, все още са живи.

— Още са живи…?

Объркан, Ерагон погледна към Оромис, но елфът запази мълчание и лицето му остана безизразно. Нещо по-тревожно — Сапфира, изглежда, не споделяше объркването му.

Златният дракон обърна глава върху лапите си, за да вижда по-добре младежа, и люспите му изскърцаха.

— За разлика от повечето други създания — каза той — драконовото съзнание не се намира само в черепа. В гърдите ни има твърд предмет, подобен на кристал, но по-скоро е от същия материал като люспите ни. Нарича се Елдунари, което означава истинско сърце. Когато драконът се излюпи, неговият Елдунари е прозрачен и без блясък. Обикновено остава такъв през целия му живот и се разлага с трупа на дракона, когато той умре. Ала ако искаме, ние можем да пренесем съзнанието си в този Елдунари. Тогава той придобива цвета на люспите ни и започва да блести като въглен. Ако даден дракон е сторил това, Елдунари ще преживее разлагането на плътта му и същността на дракона ще живее вечно. Също така сме в състояние да извадим своя Елдунари от себе си, докато още сме живи. Така тялото и съзнанието на дракона съществуват отделно и все пак са свързани, което при определени обстоятелства е много полезно. Но това ни излага на огромна опасност, защото, който държи нашия Елдунари, държи в ръцете си самата ни душа. С него може да ни принуди да му служим, независимо колко долни са желанията му.

Значението на казаното от Глаедр удиви Ездача. Той извърна очи към Сапфира и попита:

— Знаеше ли това?

Люспите по врата й се развълнуваха като вода, когато тя направи странно змиевидно движение с глава.

— Винаги съм знаела за своето истинско сърце. Винаги съм го усещала в себе си, но никога не съм се сещала да ти го спомена.

— Как е възможно, когато то е толкова важно?

— Смяташ ли за нужно да ми споделяш, че имаш стомах, Ерагон? Или сърце, черен дроб или някой друг орган? Моят Елдунари е част от това, което съм. Никога не съм смятала за достатъчно важно да го споменавам… Поне не допреди последното ни идване в Елесмера.

— Значи си знаела!

— Само малко. Глаедр намекна, че истинското сърце е по-важно, отколкото първоначално съм вярвала, и ме предупреди да го пазя, за да не се предам несъзнателно в ръцете на своите врагове. Той не каза нищо повече, но оттогава научих много, размишлявайки над думите му.

— И все пак не реши за нужно да ми кажеш? — възкликна Ерагон.

— Исках — изръмжа тя, — но също както с Бром, бях дала дума на Глаедр, че няма да говоря с никого за това, дори и с теб.

— И ти се съгласи?

— Вярвам на Глаедр, както и на Оромис. Ти не им ли вярваш?

Ездача се намръщи и отново се обърна към елфа и златния дракон.

— Защо не ни казахте по-рано за това?

Оромис отпуши гарафата и напълни чашата си с вино.

— За да защитим Сапфира.

— Да я защитите? От какво?

— От теб — отвърна Глаедр.

Ерагон беше толкова изненадан и разгневен, че не успя да събере мислите си достатъчно бързо, за да възрази, преди Глаедр да продължи да говори:

— В дивата природа драконите научават за своя Елдунари от по-възрастните, когато са достатъчно пораснали, за да разбират как се използва. По този начин един дракон не би прехвърлил съзнанието си в своето истинско сърце, без да разбира пълното значение на действията си. При Ездачите обаче възникна различен обичай. Първите няколко години на партньорството между дракон и Ездач са жизненоважни за установяването на здравословна връзка между двамата и старите Ездачи откриха, че е по-добре да изчакат, докато новите Ездачи и техните дракони се опознаят достатъчно добре, преди да им кажат за Елдунари. Иначе в безразсъдната глупост на младостта, някой дракон може да реши да извади своето истинско сърце от тялото си само за да зарадва или впечатли своя Ездач. Когато даваме своя Елдунари, ние даваме физическо проявление на цялото си същество. И не можем да го върнем на мястото му в телата ни, щом веднъж излезе навън. Един дракон никога не бива да отделя с лека ръка съзнанието си, защото това ще промени начина му на живот до края на дните му, дори и ако живее още хиляда години.

— Твоето истинско сърце още ли е в теб? — попита младежът.

Тревата около масата се огъна под струята горещ въздух, която изригна от ноздрите на Глаедр.

— Това не е уместен въпрос за никой дракон, освен Сапфира. Не си позволявай да ми го задаваш отново, пале.

Въпреки че упрекът на дракона накара бузите му да поаленеят, Ерагон се окопити достатъчно бързо, за да отговори както подобава, покланяйки се от стола си и с думите „Няма, учителю“. След това попита:

— Какво… какво става, ако твоят Елдунари се строши?

— Ако драконът вече е прехвърлил съзнанието си в своето истинско сърце, тогава ще умре от истинска смърт. — Глаедр примигна с отчетливо щракане — вътрешните и външните му клепачи едновременно преминаха над златистата сфера на ириса му. — Преди да сключим споразумението си с елфите, пазехме своите сърца в Ду Фелс Нангорьот, планините, които се издигат в сърцето на пустинята Хадарак. По-късно, след като Ездачите се установиха на остров Вроенгард и построиха хранилище за Елдунари, и дивите дракони, и тези със свои Ездачи повериха сърцата си на ордена на Ездачите.

— Значи Галбаторикс е пленил Елдунари? — попита Ерагон.

Противно на очакванията му, отговорът дойде от Оромис:

— Така стана, но не всички наведнъж. Беше минало толкова време, откакто някой истински бе застрашавал Ездачите, че мнозина от ордена бяха станали немарливи относно защитата на Елдунари. По времето, когато Галбаторикс се обърна срещу нас, не беше необичайно за дракона на даден Ездач да извади своето сърце просто заради удобството.

— Удобство?

— Всеки, който държи някое от сърцата ни — каза Глаедр, — може да комуникира с дракона, на който е принадлежало то, независимо от разстоянието. Цяла Алагезия може да дели един дракон и неговия Ездач, и пак, ако Ездача държи Елдунари, те ще споделят мислите си с лекотата, с която го правите със Сапфира в момента.

— В добавка към това — продължи Оромис, — магьосник, който притежава Елдунари, може да черпи от силата на дракона, за да захранва собствените си магии, отново без значение къде се намира драконът. Когато…

Едно ярко оцветено колибри прекъсна разговора им, прелитайки над масата. Пляскайки толкова бързо с крилца, че те приличаха на мъгла, птичката увисна над купите с плодове, за да отпие от сока, потекъл от една смачкана къпина, а после се издигна и изчезна сред дърветата в гората.

Старият елф отново заговори:

— Когато Галбаторикс уби първия Ездач, той открадна и сърцето на неговия дракон. През годините, които след това прекара в криене сред пустошта, той сломи съзнанието на дракона и го покори на волята си, вероятно с помощта на Дурза. А когато започна преврата си с Морзан до себе си, Галбаторикс вече беше по-силен от почти всеки друг Ездач. Силата му не беше само магическа, но и умствена, защото силата на съзнанието на Елдунари увеличаваше неговата собствена.

Той не се опита просто да убие Ездачите и драконите. Беше си поставил за цел да се сдобие с колкото може повече Елдунари — или като ги открадне от Ездачите, или като ги измъчва, — докато драконите им не извадят от себе си своето истинско сърце. Докато осъзнаем какво върши Галбаторикс, той вече беше станал твърде могъщ, за да го спрем. Помогна му и фактът, че мнозина Ездачи пътуваха не само с Елдунари на своя дракон, но и с тези на дракони, чиито тела вече бяха мъртви, защото те често се отегчаваха в хранилището и копнееха за приключения. И разбира се, когато Галбаторикс и Клетвопрестъпниците плячкосаха град Дору Ареаба на остров Вроенгард, той се сдоби с цялото хранилище.

Успехът на краля се дължи на могъществото и мъдростта на драконите, които използва срещу цяла Алагезия. В началото той не можеше да контролира повече от една шепа Елдунари, които бе пленил. Не е лесно да принудиш дракон да ти се покори, колкото и могъщ да си. Но щом смаза Ездачите и се обяви за крал в Уру’баен, Галбаторикс се посвети на това да подчини останалите сърца едно по едно.

Смятаме, че тази задача го е занимавала през по-голямата част от следващите четиридесет години, защото през това време той почти не обръщаше внимание на делата на Алагезия. Само поради тази причина народът на Сурда успя да се отдели от Империята. Когато приключи, Галбаторикс излезе от уединението си и започна да си връща контрола над Империята и земите отвъд нея. Поради някаква причина след две и половина години на още кланета и мъка, той отново се оттегли в Уру’баен и оттогава не е излизал от там. Вече не е толкова изолиран, колкото преди, но очевидно се е съсредоточил върху някакъв проект, известен само на него. Пороците му са много, но не се е отдал на разврат и чревоугодничество, доколкото са открили шпионите на Варден. Ала нищо повече не ни е известно.

Потънал в мислите си, Ерагон се загледа в далечината. За пръв път всички истории, които бе чувал за неестествената сила на Галбаторикс, имаха някакъв смисъл. Усети, че в него се заражда лек оптимизъм, и си каза: „Не съм сигурен как, но ако можем да освободим Елдунари от контрола на Галбаторикс, той няма да бъде по-силен от всеки редови Драконов ездач“. Колкото и малко вероятна да изглеждаше тази перспектива, тя даде на младежа надежда. Сега, когато знаеше, че кралят не е неуязвим, всичко се променяше.

Докато продължаваше да размишлява, му хрумна нов въпрос.

— Защо никога не съм чувал за истинските сърца на драконите в старите истории? Ако са толкова важни, бардовете и учените със сигурност биха ги споменали.

Оромис сложи длан върху масата и отговори:

— От всички тайни в Алагезия, тази за Елдунари е една от най-ревниво пазените, дори сред моя собствен народ. През цялата история драконите са се борили да крият сърцата си от останалата част на света. Разкриха ни съществуването им едва след като бе сключен магическият договор между расите ни, но дори и тогава — само на малцина избрани.

— Но защо?

— Е — намеси се Глаедр, — и ние често сме презирали нуждата от потайност, но ако Елдунари станат обществено достояние, всеки слабоумен авантюрист по света ще се опита да открадне едно истинско сърце и накрая все някой ще постигне целта си. Направихме всичко по силите си да предотвратим подобно нещо.

— Няма ли начин един дракон да се предпазва чрез своя Елдунари? — попита Ерагон.

Окото на Глаедр сякаш заблестя по-силно отпреди.

— Уместен въпрос. Дракон, който е извадил своя Елдунари, но все още се наслаждава на живото си тяло, може, разбира се, да защитава сърцето си с нокти, зъби, опашка и криле. Обаче дракон, чието тяло е мъртво, няма нито едно от тези предимства. Единственото оръжие, с което разполага, е неговият ум, а ако моментът е подходящ, може би и с магията си, която не може да командва волево. Това е една от причините много дракони да предпочитат да не продължават съществуването си след смъртта на плътта. Да не можеш да се движиш сам, да не си в състояние да възприемаш света около себе си, освен чрез чуждите умове, и да можеш да влияеш на събитията само с мислите си и с редки и непредсказуеми приливи на магия… за почти всяко живо същество подобно съществуване би било трудно, но за драконите, които са най-свободолюбивите от всички живи създания, е наистина непоносимо.

— Защо тогава изобщо са го правили? — попита Ерагон.

— Понякога се случва случайно. Когато тялото на един дракон умира, той може в паниката си да избяга в своя Елдунари. Или ако е извадил своето истинско сърце, преди тялото му да умре, после няма да има друг избор, освен да продължи да съществува. Но като цяло драконите, избрали да живеят вечно в своите Елдунари, са ужасно древни — по-стари дори отколкото сме ние с Оромис сега, — достатъчно стари, така че тревогите на плътта са спрели да имат значение за тях. Те са се затворили в себе си и искат да прекарат вечността в размисъл над въпроси, които са неразбираеми за по-младите създания. Ние ценяхме и почитахме сърцата на подобни дракони заради всеобхватната им мъдрост и интелигентност. Както за дивите, така и за онези дракони с Ездачи, а и за самите Ездачи беше чест обичай да търсят съвета им по важни въпроси. Това, че Галбаторикс ги пороби, е неописуемо с жестокостта и злодейството си престъпление.

— Сега аз имам въпрос — каза Сапфира и богатият регистър на мислите й изпълни ума на Ерагон. — Щом някой от расата ни се обвърже със своя Елдунари, трябва ли да продължи да съществува, или е възможно, ако повече не може да понесе това състояние, да се оттегли от света и да потъне в мрака отвъд?

— Не и по своя воля — отговори Оромис. — Не и ако не го обземе вдъхновението да използва магия, което ще му позволи да строши своето истинско сърце отвътре, което, доколкото зная, се е случвало много рядко. Единственият друг вариант за такъв дракон би бил да убеди някой да строши неговия Елдунари вместо него. Тази липса на контрол е другата причина драконите да са толкова внимателни при прехвърлянето на същността си в своите истински сърца. Рискът да се затвориш в клетка, от която няма излизане, е твърде голям.

Ерагон усети отвращението на Сапфира при тази перспектива. Тя обаче не го изрази, а попита:

— Колко Елдунари е поробил Галбаторикс?

— Не знаем точния им брой — отвърна елфът, — но смятаме, че са стотици.

През тялото на Сапфира премина студена тръпка.

— Значи в крайна сметка расата ни не е на прага на унищожението?

Оромис се поколеба, ала Глаедр отговори вместо него:

— Малка моя — каза той и младежът се удиви на обръщението, — дори и земята да бе покрита с Елдунари, расата ни пак щеше да е обречена. Един дракон, запазен в своето истинско сърце, си остава дракон, но не притежава нито копнежите на плътта, нито органите, нужни, за да им се подчини. Той не може да се възпроизвежда.

Връхчето на опашката на Сапфира потрепери.

— Не съм толкова глупава, че да очаквам Елдунари да имат потомство. Ала все пак ме успокоява мисълта, че не съм толкова сама, колкото си мислех… Расата ни може да е обречена, но на света поне има повече от четири живи дракона, независимо дали те са облечени в плът или не.

— Така е — каза елфът, — но те са не по-малко роби на Галбаторикс, от Муртаг или Торн.

— Освобождаването им обаче ми дава нова цел, за която да се боря, освен спасяването на последното яйце — заяви Сапфира.

— И двамата трябва да се стремим към това — каза Ерагон. — Ние сме единствената им надежда. — Той потърка чело с десния си палец, а после добави: — Има още нещо, което не разбирам.

— О? Къде се корени объркването ти? — попита Оромис.

— Ако Галбаторикс черпи силата си от тези сърца, те откъде вземат енергията, която той използва? — Ерагон млъкна, търсейки по-добър начин да зададе въпроса си. Накрая посочи лястовиците, летящи насам-натам в небето. — Всяко живо същество яде и пие, за да оцелее, дори растенията. Храната доставя енергията, нужна на телата ни да функционират правилно. Дава ни и енергията, която използваме за магията, независимо дали разчитаме на собствената си сила, или използваме тази на другите. Как тогава действат Елдунари? Те нямат кости, мускули и кожа, нали? Не ядат, нали? Как тогава оцеляват? Откъде идва енергията им?

Старият елф се усмихна и дългите му зъби блеснаха като бял порцелан.

— От магия.

— Магия?

— Ако дефинираме магията като манипулация на енергията, което в крайна сметка е правилно, тогава, да, магия. Откъде точно Елдунари добиват енергията си, е мистерия и за нас, и за драконите. Никой никога не е открил източника. Може би те поглъщат слънчева светлина като растенията, или се хранят от жизнените сили на създанията, които са най-близо до тях. Каквато и да е истината, доказано е, че когато един дракон умре физически и съзнанието му остане единствено в истинското му сърце, той прехвърля със себе си цялата енергия, която е останала в тялото му, в мига в който то е спряло да функционира. След това запасът му от енергия се увеличава постепенно през следващите пет до седем години, докато не достигне пълната си сила, която наистина е огромна. Капацитетът на Елдунари зависи от размера на сърцето. Колкото по-стар е драконът, толкова по-голям е неговият Елдунари и толкова повече енергия може да натрупа, докато се зареди изцяло. Ездача си спомни битките си с Торн и Муртаг.

— Галбаторикс трябва да е дал на Муртаг няколко Елдунари. Това е единственото обяснение за силата му.

Оромис кимна.

— Имаш късмет, че кралят не му е дал повече сърца, иначе за Муртаг щеше да е лесно да надвие вас, Аря и всички други заклинатели от Варден.

Ерагон си спомни как и двата пъти, когато със Сапфира се бяха сблъскали с Муртаг и Торн, умът на брат му беше като съставен от множество съзнания. Той сподели спомена със Сапфира и каза:

— Това трябва да са били Елдунари… Чудя се къде ги държи Муртаг? Торн не носеше дисаги, а не видях никакви странни издутини по дрехите на брат ми.

— Не зная — отвърна Сапфира. — Ала сигурно си даваш сметка, че Муртаг трябва да е говорил за своите Елдунари, когато каза, че вместо да изтръгваш своето сърце, ще е по-добре да изтръгнеш неговите. Сърца, каза той, не сърце.

— Права си! Може би се е опитвал да ме предупреди.

Младежът въздъхна и се отпусна на стола си, за да успокои напрежението между плешките си.

— Освен истинското сърце на Сапфира и това на Глаедр, има ли други, които Галбаторикс не е заловил?

Край увисналите ъгълчета на устата на Оромис се появиха бръчки.

— Не и такива, за които да зная. След падането на Ездачите Бром се опита да открие Елдунари, които Галбаторикс е пропуснал, но без успех. А и през всичките години на претърсване на Алагезия с ума си не съм успял да доловя дори шепот от мисъл от Елдунари. Местоположението на всяко истинско сърце бе добре известно, когато Галбаторикс и Морзан започнаха атаката си, и никое от тях не е изчезнало без обяснение. Малко вероятно е някъде да лежи скрито хранилище на Елдунари, което чака да ни помогне, ако само успеем да го намерим.

Въпреки че Ерагон не бе очаквал друг отговор, това все пак го разочарова.

— Един последен въпрос. Когато някой Ездач или неговият дракон умре, оцелелият член на двойката често умира или се самоубива скоро след това. А онези, които не го правят, най-често полудяват от загубата. Прав ли съм?

— Прав си — отговори Глаедр.

— Какво става, ако един дракон е пренесъл съзнанието си в своето сърце, а после тялото му умре?

През подметките на ботушите си младежът усети лекото разтърсване, когато Глаедр се размърда. Златният дракон каза:

— Ако един дракон умре физически, а Ездача му още е жив, заедно те приемат името Индлварн. Промяната не е приятна за дракона, но мнозина Ездачи и драконите им са се адаптирали успешно към нея и са продължавали да служат достойно на ордена. Ако обаче умре Ездач, тогава драконът често разбива своето сърце или уговаря друг да го стори вместо него, ако тялото му вече не съществува, като по този начин съпровожда своя Ездач в бездната. Ала не всички го правят. Някои дракони успяваха да преодолеят загубата си — както и някои Ездачи като Бром — и да продължат да служат на ордена в продължение на много години, независимо дали с телата си или чрез своето истинско сърце.

— Дадохте ни много храна за размисъл, Оромис-елда — обади се Сапфира.

Ерагон кимна, но не каза нищо, защото бе твърде зает да обмисля чутото досега.

Ръце на воин

Ерагон ядеше сладка ягода, докато гледаше безкрайните дълбини на небето. Когато приключи с плода, остави дръжчицата на подноса пред него и отвори уста да заговори.

Преди да успее обаче, Оромис попита:

— И сега какво, Ерагон?

— Какво сега?

— Говорихме дълго за нещата, които те интересуваха. Какво искате да постигнете оттук нататък със Сапфира? Не можете да останете в Елесмера, така че се чудя какво още очакваш да свършиш с посещението си, или намерението ти е да потеглите утре сутрин?

— Надявахме се, че като се върнем, ще можем да продължим обучението си както преди — отвърна Ездача. — Очевидно сега нямаме време за това, но има нещо друго, което искам да свърша.

— И какво е то?

— Учителю, не съм ти казал всичко, което ми се случи, когато с Бром посетихме Теирм. — И младежът му разказа как любопитството го бе подтикнало да влезе в магазинчето на Анджела и как тя му бе предсказала бъдещето, както и за съветите, дадени му след това от Солембум.

Оромис прокара пръст по горната си устна, а лицето му доби замислен вид.

— През изминалата година все по-често чувам да се споменава тази гадателка както от теб, така и от докладите на Аря от Варден. Тази Анджела изглежда много добра в това да се появява винаги точно във времето и мястото на значими събития.

— Такава е — потвърди Сапфира.

Елфът продължи:

— Поведението й ми напомня за една заклинателка, която някога посети Елесмера, само че не се наричаше Анджела. Как изглежда тази гадателка — ниска, с гъста къдрава кестенява коса, блестящи очи и чувство за хумор, което е толкова остро, колкото е и странно?

— Описа я идеално — каза Ерагон. — Дали е един и същи човек?

Оромис махна леко с лявата си ръка.

— Ако е, значи е невероятна личност… Що се отнася до предсказанията й, не бих мислил много над тях. Те или ще се сбъднат, или няма, и без да знаем повече, никой от нас не може да повлияе на развоя на събитията.

Казаното от котколака обаче заслужава много по-голямо внимание. За съжаление не мога да хвърля светлина върху никое от двете му твърдения. Никога не съм чувал за място на име Хранилището на душите, а макар и Камъкът на Кутиан да ми звучи познато, не мога да си спомня къде съм срещал името му. Ще прегледам свитъците си, но инстинктът ми подсказва, че няма да намеря нищо за него в елфическите писания.

— Ами оръжието под дървото Меноа?

— Не зная за такова оръжие, Ерагон, а съм много добре запознат с тайните на тази гора. В цялата Ду Велденварден има може би само двама елфи, чието знание надвишава моето относно гората. Ще попитам и тях, но подозирам, че опитът ми ще е безплоден. — Когато Ездача изрази разочарованието си, Оромис добави: — Разбирам, че ти трябва подходящ заместител на Зар’рок, и мисля, че мога да ти помогна. Като изключим моя собствен меч, Наеглинг, ние, елфите, сме запазили два други меча на Драконови ездачи. Това са Арвиндр и Тамерлин. В момента Арвиндр се намира в град Нейдиндел, който нямаш време да посещаваш. Ала Тамерлин е тук, в Елесмера. Той е притежание на рода Валтарос и макар да зная, че главата на семейството, лорд Фиолр, няма да се раздели с него с лека ръка, мисля, че ще ти го даде, ако го помолиш с уважение. Ще уредя да се срещнете утре сутрин.

— Ами ако мечът не ми пасне? — попита Ерагон.

— Да се надяваме, че няма да стане така. И все пак ще пратя вест на ковачката Руньон да те очаква по-късно през деня.

— Но тя се е заклела, че никога повече няма да изкове нов меч.

Оромис въздъхна.

— Така е, но съветът й все пак може да ти бъде полезен. Ако някой може да ти препоръча правилното за теб оръжие, това е тя. Освен това, дори и да ти хареса Тамерлин, сигурен съм, че Руньон ще иска да прегледа меча, преди да заминеш с него. Изминали са повече от сто години, откакто Тамерлин е бил използван за последно в битка, и може да му е потребно малко постягане.

— Може ли друг елф да ми изкове меч? — попита младежът.

— Не — отвърна Оромис. — Не и ако искаш да се равнява на качеството на Зар’рок или на откраднатия от някой Ездач меч, който използва Галбаторикс. Руньон е сред най-древните от расата ни и само тя е ковала мечовете на ордена ни.

— Значи е древна колкото Ездачите? — възкликна учудено Ерагон.

— Дори по-древна.

Младежът помълча, после попита:

— Какво ще правим до утре, учителю?

Оромис погледна него и Сапфира и отговори:

— Идете да посетите дървото Меноа. Зная, че няма да намерите покой, докато не го направите. Вижте дали можете да намерите оръжието, с което ви е омаял котколакът. Когато удовлетворите любопитството си, идете във вашата дървесна къща, която слугите на Исланзади поддържат винаги готова за теб и Сапфира. Утре ще направим каквото можем.

— Но учителю, имаме толкова малко време…

— И двамата сте твърде уморени за още вълнения днес. Повярвай ми, Ерагон, по-добре ще е да си починеш. Смятам, че тези часове ще ти помогнат да осмислиш всичко, за което говорихме. Дори и според критериите на кралете, кралиците и драконите този наш разговор не беше лек.

Въпреки уверенията на елфа, Ездача се чувстваше неудобно да прекара остатъка от деня в почивка. Усещането му за спешност бе толкова силно, че искаше да продължи да работи, макар да знаеше, че трябва да се възстанови от пътуването.

Той се размърда на стола си и с движението си явно разкри колебанието си, защото Оромис се усмихна и каза:

— Ако това ще ти помогне да се отпуснеш, обещавам ти, че преди двамата със Сапфира да потеглите към Варден, можеш да си избереш която пожелаеш форма на магия и в краткото време, с което разполагаме, ще те науча на всичко, което зная за нея.

Ерагон започна да върти пръстена на дясната си ръка, докато обмисляше предложението на стария елф, опитвайки се да реши коя от всички области би искал най-много да научи. Накрая каза:

— Бих искал да зная как да призовавам духове.

По лицето на Оромис премина сянка.

— Ще спазя обещанието си, Ерагон, но чародейството е мрачно и непристойно изкуство. Не бива да търсиш контрол над други същества за собствена изгода. Дори ако изключим аморалността на чародейството, това е ужасно опасна и сложна дисциплина. На един магьосник са нужни поне три години интензивно обучение, преди да успее да призове духове и те да не го обладаят.

Това не е като другите видове магия. С чародейството ти се опитваш да принудиш неизразимо могъщи и враждебни създания да се подчинят на командите ти — създания, които посвещават всеки миг на пленничеството си в търсене на недостатъци във веригите, с които си ги оковал, за да се обърнат срещу теб и да те поробят за отмъщение. През цялата история никога не е имало Сянка, която да е била и Ездач, а от всички ужаси, които са се стоварвали върху тази красива земя, подобно извращение сигурно би било най-ужасяващото, по-чудовищно дори от Галбаторикс. Моля те, избери друга тема: някоя не толкова опасна за теб и каузата ти.

— Тогава можеш ли да ме научиш на истинското ми име? — попита младежът.

— Молбите ти стават все по-сложни, Ерагон-финиарел — каза среброкосият елф. — Бих могъл да разкрия истинското ти име, ако пожелая. — Той огледа съсредоточено младежа, а очите му сякаш станаха още по-напрегнати. — Да, мисля, че мога. Но няма. Истинското име има огромна магическа важност, но то не е магия само по себе си и съответно е изключено от обещанието ми. Ако искаш да разбереш по-добре себе си, открий сам истинското си име. Ако аз ти го дам, може и да имаш полза от това, но тя ще дойде без мъдростта, която иначе би придобил в процеса на търсене. Просвещението трябва да се заслужи. Не да ти се даде от други, независимо колко много ги уважаваш.

Ерагон си поигра с пръстена още няколко мига, а после се прокашля и поклати глава.

— Не зная… въпросите ми май се изчерпаха.

— Силно се съмнявам в това.

Младежът откри, че му е трудно да се концентрира върху обсъжданата тема; мислите му постоянно се връщаха към Елдунари и Бром. Той отново се удиви на странната последователност от събития, която бе довела до пристигането на баща му в Карвахол, и в крайна сметка до превръщането на самия Ерагон в Драконов ездач. „Ако Аря не беше…“ Той се сепна и се усмихна, когато мисълта се появи в ума му.

— Ще ме научиш ли как незабавно да местя предмет от едно място на друго, както е направила Аря с яйцето на Сапфира?

Оромис кимна утвърдително.

— Чудесен избор. Магията е изтощителна, но има много възможни приложения. Сигурен съм, че ще ти бъде полезна в борбата с Галбаторикс и Империята. И Аря може да потвърди ефикасността й.

Елфът взе чашата си от масата и я вдигна към слънцето, така че от светлината виното стана прозрачно. Той гледа течността известно време, а после свали чашата и каза:

— Преди да тръгнеш към града, трябва да знаеш, че онзи, когото прати да живее сред нас, пристигна тук преди известно време.

Изминаха няколко мига, преди Ерагон да осъзнае за кого говори Оромис.

— Слоун е в Елесмера? — възкликна удивено той.

— Сега живее сам в малко жилище до един поток в западните покрайнини на града. Беше на крачка от смъртта, когато излезе с препъване от гората, но ние се погрижихме за раните му и сега той е здрав. Елфите в града му носят храна и дрехи и се грижат за него. Съпровождат го навсякъде, където иска да иде, и понякога му четат, но като цяло той предпочита да стои сам и не разговаря с онези, които се приближават до него. На два пъти се опита да напусне, но заклинанията ти не му позволяват.

— Изненадан съм, че е стигнал толкова бързо — каза Ерагон на Сапфира.

— Магията ти сигурно е била по-силна, отколкото си мислел.

— Да.

После попита с тих глас:

— Счетохте ли за уместно да възстановите зрението му?

— Не.

— Плачещият мъж е вътрешно сломен — каза Глаедр. — Той не може да вижда достатъчно ясно, за да са от полза очите му.

— Да отида ли да го посетя? — попита Ерагон, несигурен какво се очаква от него.

— Сам трябва да решиш — отвърна Оромис. — Срещата с теб може и да го разстрои. Ти обаче си отговорен за наказанието му. Би било грешно да го забравиш.

— Не, учителю. Няма да го забравя.

Елфът кимна отсечено, върна чашата си на масата и приближи стола си до Ерагон.

— Денят остарява и аз няма да те задържам повече тук, за да не попреча на почивката ти, но има още нещо, за което искам да се погрижа, преди да тръгнеш: мога ли да огледам ръцете ти? Искам да видя какво говорят за теб сега. — И Оромис протегна своите ръце към Ерагон.

Младежът постави ръцете си с дланите надолу върху неговите, потрепервайки от досега с тънките пръсти на елфа. Мазолите по кокалчетата му хвърляха дълги сенки по опакото на дланите му, докато Оромис ги въртеше на различни страни. После с лек, но твърд натиск, елфът обърна ръцете му и огледа дланите и вътрешната страна на пръстите.

— Какво виждаш? — попита Ерагон.

Учителят му отново обърна дланите и посочи към мазолите.

— Сега имаш ръцете на воин, Ерагон. Внимавай да не се превърнат в ръце на човек, който се наслаждава на клането и войната.

Дървото на живота

Сапфира излетя от зъберите Тел’наир и се понесе ниско над разлюляната гора, докато не пристигна на поляната, където се издигаше дървото Меноа. По-дебело дори от сто от гигантските борове, които го обкръжаваха, то се извисяваше към небето като могъщ стълб, а короната бе разперена на хиляди стъпки във всички посоки. Възлестата мрежа на корените му излизаше от масивния и покрит с мъх дънер и се простираше на повече от десет акра, преди да потъне в меката почва и да изчезне под корените на по-малките дървета. Край дървото Меноа въздухът бе влажен и хладен и от балдахина от иглички над тях се спускаше лека, но постоянна мъгла, която навлажняваше едрите папрати, растящи в основата на дънера. Червени катерички се надпреварваха сред клоните на древното дърво и стотици видове птици чуруликаха сред гъсталака на короната му. А из цялата поляна човек имаше чувството, че някой го наблюдава, защото дървото съдържаше в себе си останките на елфка на име Линеа, чието съзнание сега направляваше растежа на Меноа и на гората отвъд пределите му.

Ерагон огледа неравната плетеница от корени за какъвто и да е знак за оръжие, но също както преди, не намери никакъв предмет, който би решил да вземе със себе си в битка. Той измъкна парче кора от мъха в краката си и го вдигна към Сапфира.

— Какво мислиш? — попита я. — Ако го обвия с достатъчно магия, мога ли да убия войник с него?

— Можеш да убиеш войник и със стрък трева, ако пожелаеш — отвърна тя. — Но срещу Муртаг, Торн или краля и неговия черен дракон ще е все едно да си ги нападнал с мокър вълнен конец.

— Права си — каза младежът и хвърли кората.

— Струва ми се, че не трябва да се правиш на глупак, за да се окаже истина съветът на Солембум.

— Не, но може би трябва да погледна проблема под различен ъгъл, ако искам да открия това оръжие. Както казах и преди, възможно е това да е камък или книга, а не някакво острие. Тояга, издялана от клон на дървото Меноа, би била силно оръжие, струва ми се.

— Но не и равностойна на меч.

— Не… Пък и не бих посмял да отсека клон без позволение от самото дърво, а нямам представа как точно мога да го убедя да изпълни молбата ми.

Сапфира протегна дългия си врат и се загледа нагоре към дървото, а после разтърси глава и рамене, за да се отърси от капките, събрали се по острите ръбове на люспите й. Когато водата го опръска, Ерагон изписка и отскочи назад, заслонявайки с ръка лицето си.

— Ако някое създание се опита да нарани дървото Меноа, съмнявам се да оцелее достатъчно дълго, за да съжали за грешката си — отбеляза драконката.

В продължение на още няколко часа двамата обикаляха поляната. Ерагон не спираше да се надява, че ще се натъкнат на някоя хралупа или цепнатина между усуканите корени, където ще видят да се подава ъгълчето на заровен сандък, съдържащ меч.

— След като Муртаг има Зар’рок, който е мечът на баща му — помисли младежът, — би било редно аз да притежавам меча, който Руньон е направила за Бром.

— А той щеше да е и в правилния цвят — добави Сапфира. — Неговият дракон също е бил син.

Накрая в отчаянието си Ерагон насочи ума си към дървото Меноа и се опита да привлече вниманието на бавното му съзнание, да обясни какво търси и да го помоли за помощ. Но със същия успех можеше да се опита да общува с вятъра или дъжда, защото дървото го забелязваше толкова, колкото той би забелязал мравка, която го бута с антенките си.

Разочаровани, двамата със Сапфира оставиха Меноа точно когато слънцето целуна хоризонта. От поляната те прелетяха до центъра на Елесмера, където Сапфира се приземи в спалнята на дървесния дом, даден им от елфите. Къщата представляваше грозд от няколко сферични стаи, построени в короната на голямо дърво на неколкостотин крачки над земята.

В трапезарията Ездача откри вечеря от плодове, зеленчуци и ядки. След като хапна малко, младежът се сви до Сапфира на покритото с одеяла гнездо в средата на стаята, предпочитайки компанията й пред леглото в съседната стая. Той остана да лежи там, осъзнавайки изцяло заобикалящия го свят, докато драконката до него потъна в дълбок сън. От мястото си до нея, Ерагон гледаше как звездите изгряват на небосвода над огряната от луната гора и се замисли за Бром и тайната на майка си. Късно през нощта потъна в транса на будните си сънища и в тях разговаря с родителите си. Не можеше да чуе какво му казват, защото както неговият, така и техните гласове бяха приглушени и далечни, но по някакъв начин почувства обичта и гордостта, която изпитваха към него, и макар да знаеше, че това са само привидения, родени в ума му, до края на дните си запази спомена за техните чувства.

Призори една слабичка елфическа девойка отведе Ерагон и Сапфира по пътеките на Елесмера до владенията на рода Валтарос. Докато вървяха между тъмните дънери на мрачните борове, младежът изведнъж осъзна колко празен и тих е градът в сравнение с последното им посещение. Сред клоните видя само трима елфи: високи и грациозни фигури, които отминаха с тихи стъпки.

— Когато елфите потеглят на война — отбеляза Сапфира, — малцина остават в градовете им.

— Да.

Лорд Фиолр ги очакваше в зала с висок таван, озарена от няколко носещи се из въздуха светлинки. Лицето му бе дълго и сурово, и дори по-остро от тези на повечето елфи, така че чертите му напомниха на Ерагон за острието на копие. Носеше роба в зелено и златно, чиято яка се издигаше високо зад главата му като перата на екзотична птица. В лявата си ръка носеше жезъл от бяло дърво, по който бяха гравирани глифове от Лидуен Кваеди. На върха му бе поставена голяма перла.

Лорд Фиолр направи лек поклон и младежът последва примера му. После те размениха традиционните поздрави на елфите и Ездача благодари на домакина за великодушието да му позволи да види меча Тамерлин.

Лорд Фиолр каза:

— Тамерлин отдавна е безценно притежание на моя род и е особено скъп на сърцето ми. Знаеш ли историята му, Сенкоубиецо?

— Не — отвърна Ерагон.

— Моята партньорка бе мъдрата и прекрасна Наудра, а брат й Арва беше Драконов ездач по време на Разгрома. Наудра му беше на гости в Илиреа, когато Галбаторикс и Клетвопрестъпниците връхлетели върху града като буря от севера. Арва се борил редом с другите Ездачи да защити Илиреа, но Киаланди от Клетвопрестъпниците му нанесъл смъртоносен удар. И докато умирал на крепостната стена на града, Арва дал меча си Тамерлин на Наудра, за да се защити от врага. С помощта на Тамерлин тя избяга от Клетвопрестъпниците и се върна тук с друг дракон и Ездач, макар и да умря скоро след това от раните си.

Лорд Фиолр погали жезъла си с един пръст и перлата присветна в отговор.

— Тамерлин е безценен за мен като въздуха в дробовете ми. По-скоро бих се разделил с живота си, отколкото с него. За съжаление нито аз, нито близките ми сме достойни за него. Мечът бе изкован за Ездач, а ние не сме Ездачи. Склонен съм да ти го дам, Сенкоубиецо, ако той ще ти помогне в битката с Галбаторикс. Тамерлин обаче ще остане собственост на рода Валтарос и ти трябва да обещаеш, че ще ни го върнеш, ако аз или наследниците ми го пожелаем.

Ерагон даде дума, а после елфическият лорд отведе него и Сапфира до дълга полирана маса, израснала от живото дърво на пода. В единия й край се издигаше красива поставка, а върху нея лежеше мечът Тамерлин в ножницата му.

Острието на Тамерлин беше оцветено в наситен тъмнозелен цвят, както и ножницата. Голям изумруд красеше главата на ефеса. Дръжката беше изработена от синя стомана. Предпазителят бе украсен с глифове. Те гласяха на елфически: „Аз съм Тамерлин, носител на последния сън“. Като дължина мечът бе равен на Зар’рок, но острието бе по-широко, а върхът — по-объл. Дръжката също изглеждаше по-тежка. Това бе красиво и смъртоносно оръжие, но само като го погледна, Ерагон видя, че Руньон е изковала Тамерлин за Ездач с много различен от неговия боен стил — техника, която разчиташе повече на сечене и тежки удари в сравнение с по-бързите и елегантни движения, на които го беше научил Бром.

Още щом пръстите му се сключиха около дръжката, той осъзна, че е прекалено голяма за дланта му и в този миг разбра със сигурност, че Тамерлин не е неговият меч. Не го усещаше като продължение на ръката си, както беше със Зар’рок. И все пак въпреки това осъзнаване, младежът се поколеба, защото къде другаде можеше да се надява да намери толкова добър меч. Арвиндр, другото оръжие, споменато от Оромис, се намираше в град, отдалечен на стотици километри.

Тогава Сапфира каза:

— Не го вземай. Ако трябва да носиш меч в битка, ако твоят и моят живот зависят от него, тогава той трябва да е съвършен. Нищо друго не ти върши работа. Освен това не ми харесват условията, които лорд Фиолр прибави към своя дар.

Така че Ездача върна Тамерлин на поставката и се извини на елфа, обяснявайки защо не може да приеме меча. Тесноликият лорд не изглеждаше особено разочарован; всъщност тъкмо обратното, на младежа му се строи, че видя мимолетен проблясък на удовлетворение в свирепите очи на Фиолр.

Като излязоха от имението на рода Валтарос, двамата със Сапфира поеха по мрачните пътеки на гората към тунела, образуван от клоните на дрянови дървета, който водеше към открития атриум насред дома на Руньон. Когато излязоха от тунела, Ерагон чу дрънченето на чук върху длето и видя елфката, седнала на пейка до пещта в средата на атриума. Жената обработваше парче шлифована стомана, разположено пред нея. Младежът не можа да предположи какво майстори, защото формата на предмета още беше груба и неразличима.

— Е, Сенкоубиецо, още си жив — каза Руньон, без да отмества очи от работата си. Гласът й скърцаше като стържещи един в друг воденични камъни. — Оромис ми каза, че синът на Морзан ти е отнел Зар’рок.

Ерагон потръпна болезнено и кимна утвърдително, въпреки че тя не го гледаше.

— Да, Руньон-елда. Отне ми го в Пламтящите равнини.

— Хммм. — Елфката се съсредоточи върху ударите на чука си, движейки длетото с нечовешка скорост. После спря и каза: — Значи мечът е намерил правилния си притежател. Не ми се нрави това, за което… — как му беше името, а, да, Муртаг — използва Зар’рок, но всеки Ездач заслужава подходящ меч, а аз не мога да си представя по-добро оръжие за сина на Морзан от това на собствения му баща. — Руньон погледна към Ерагон изпод свъсеното си чело. — Разбери ме, Сенкоубиецо, бих предпочела да бе успял да задържиш Зар’рок, но би ми доставило още по-голяма радост да имаш меч, направен за теб. Оръжието на Морзан може и да ти е служило добре, но нямаше правилната форма за твоето тяло. И дори не ми споменавай Тамерлин. Трябва да си пълен глупак, ако си мислиш, че можеш да го използваш.

— Както виждаш, не го взех със себе си от лорд Фиолр — каза младежът.

Елфката кимна и продължи работата си.

— Е, това е добре.

— Ако Зар’рок е правилният меч за Муртаг — продължи той, — не е ли оръжието на Бром най-подходящо за мен?

Руньон се намръщи.

— Ундбитр? Защо мислиш за меча на Бром?

— Защото той е мой баща — отвърна Ерагон и усети тръпката от това, че може да го каже.

— Така ли? — Руньон остави чука и длетото на земята и излезе изпод навеса на ковачницата си, за да застане срещу Ерагон. Стойката й бе леко изгърбена от вековете, прекарани над работата, и заради това изглеждаше няколко сантиметра по-ниска от него. — Ммм, да, виждам приликата. Бром беше рязък; казваше каквото мисли и не хабеше време в излишни приказки. Това ми допадаше. Не мога да понасям това, в което се превърна собствената ми раса. Твърде са учтиви, твърде изтънчени, прекалено крехки. Ха! Спомням си времето, когато елфите се смееха и биеха като нормални създания. Сега са станали толкова затворени и сдържани, че някои сякаш имат чувства колкото мраморна статуя!

— За времето преди двете ни раси да се съберат ли говориш? — попита Сапфира.

Руньон обърна намръщеното си лице към нея.

— Ярколюспеста. Добре дошла. Да, говорех за времето преди връзката между елфите и драконите. Промените, които виждам в расата ни оттогава, ще ти се сторят невъобразими, но са такива, а аз съм тук — една от малцината живи, които си спомнят какви бяхме някога. — После Руньон погледна обратно към младежа. — Ундбитр не е отговор на нуждите ти. Бром изгуби меча си по време на разгрома на Ездачите. Ако не се намира в колекцията на Галбаторикс, той може и да е бил унищожен или погребан някъде под разпадащите се кости на някое отдавна забравено бойно поле. Дори и да може да бъде намерен, няма да си в състояние да си го върнеш, преди да ти се наложи отново да се изправиш срещу враговете си.

— Какво да направя тогава, Руньон-елда? — попита Ерагон.

После й разказа за ятагана, който бе избрал, когато беше сред Варден, и магиите, с които го бе подсилил, а също и как той го беше предал в тунелите под Фардън Дур.

Руньон изсумтя.

— Не, това никога не би сработило. Щом едно острие е изковано и закалено, можеш да го защитиш с безброй магии, но самият метал си остава слаб. Ездача се нуждае от нещо повече: от меч, който може да издържи и на най-свирепия удар и който да не се повлиява от почти никаква магия. Не, нужно е да изричаш заклинания над горещия метал още докато го извличаш от рудата и докато го ковеш, така че да се измени и подобри структурата му.

— Но как мога да намеря подобен меч? — попита младежът. — Ще ми го направиш ли ти, Руньон-елда?

Тънките като копринени нишки бръчки по лицето на елфката се задълбочиха. Тя потърка левия си лакът и мускулите на дясната й предмишница се издуха и извиха като змия.

— Знаеш, че се заклех да не създавам ново оръжие, докато съм жива.

— Зная.

— Клетвата ме обвързва, не мога да я наруша, дори и да искам. — Тя се върна при пейката си и отново седна пред скулптурата. — А и защо бих искала, Драконов ездачо? Кажи ми. Защо да отприщвам още един душегубец срещу света?

Ерагон подбра думите си внимателно:

— Защото, ако го сториш, ще помогнеш да се сложи край на господството на Галбаторикс. Няма ли да е подобаващо, ако го убия с острие, което ти си изковала, след като именно твоите мечове той и Клетвопрестъпниците са използвали, за да избият толкова много дракони и Ездачи? Ти ненавиждаш онова, което те са извършили с оръжията ти. Тогава какъв по-добър начин да изравниш везните, освен като изковеш инструмента за унищожението на Галбаторикс?

Руньон скръсти ръце и погледна небето.

— Меч… нов меч. След толкова дълго време отново да практикувам занаята си… — тя сведе очи и посочи Ерагон с брадичката си. — Възможно е, но само хипотетично, да има начин да ти помогна, но е безсмислено да го обмисляме, защото просто не мога да го направя.

— Защо не? — попита Сапфира.

— Защото нямам нужния метал! — изръмжа Руньон. — Нали не мислиш, че съм изковала мечовете на Ездачите от обикновена стомана? Не! Много отдавна, докато бродех из Ду Велденварден, намерих късове от падащи звезди, достигнали земята. Те съдържаха руда, каквато никога не бях виждала преди, така че аз ги занесох в ковачницата си и ги пречистих, а след това открих, че при смесването им с метал се получава сплав — по-силна, здрава и гъвкава от всяка друга на този свят. Нарекох метала ярка стомана заради необичайния му блясък, а когато кралица Тармунора ме помоли да изкова първите мечове на Ездачите, реших да използвам него. Оттам насетне, винаги щом имах възможност, претърсвах гората за още парчета от звездния метал. Рядко намирах такива, но винаги ги запазвах за Ездачите.

През вековете късовете ставаха все по-редки, докато накрая започнах да мисля, че не е останало нито едно. Отне ми двадесет и четири години да намеря последното находище. От него изковах седем меча, сред които Ундбитр и Зар’рок. Откакто Ездачите паднаха, съм търсила ярка стомана само веднъж и това бе миналата нощ, след като Оромис ми каза за теб. — Елфката наклони глава и воднистите й очи се впиха в младежа. — Бродих нашир и длъж и направих много магии за търсене и обвързване, но не намерих и прашинка ярка стомана. Ако намерим такава, можем да обмислим създаването на меч, Сенкоубиецо. Иначе този разговор няма повече смисъл от блеенето на овце.

Ерагон се поклони на Руньон и й благодари за отделеното време, а после двамата със Сапфира напуснаха атриума през зеления тунел.

Докато вървяха един до друг към някоя поляна, от която драконката да може да излети, Ездача каза:

— Ярка стомана; това трябва да е имал предвид Солембум. Трябва да има такова нещо под дървото Меноа.

— Но откъде би могъл да знае той?

— Може би дървото му е казало. Какво значение има?

— Звезден метал или не, как се очаква да извадим каквото и да е изпод корените на Меноа? Не можем да ги сечем. Дори не знаем къде да сечем, ако можехме.

— Трябва да помисля над това.

От поляната до дома на Руньон двамата полетяха над Елесмера обратно към зъберите Тел’наир, където ги чакаха Оромис и Глаедр. Щом Сапфира се приземи и Ерагон слезе от гърба й, двата дракона скочиха от ръба на скалата и се понесоха в небето не с някаква конкретна цел, а просто да се насладят на взаимната си компания.

Докато те танцуваха сред облаците, среброкосият елф научи Ездача как един магьосник може да пренася предмет от едно място до друго, без да трябва да се изминава разстоянието между двете.

— Повечето форми на магия изискват все повече енергия, колкото по-голямо става разстоянието между теб и целта — каза Оромис. — Не такъв обаче е случаят в тази ситуация. Ще е нужно едно и също усилие, за да се пренесе камъкът в ръката ми до другия край на потока и за да се изпрати до Южните острови. Поради тази причина магията е особено полезна, когато искаш да пренесеш нещо на далечно разстояние, което би те убило, ако се опиташ да го придвижиш по обичайния начин. Дори и така обаче, магията е тежка и трябва да я използваш само когато всичко друго се е провалило. Да преместиш, например, нещо голямо колкото яйцето на Сапфира, ще те изтощи толкова, че няма да можеш да се движиш.

После елфът научи Ерагон на думите на магията и няколко техни варианта. Щом младежът показа, че ги е запомнил, Оромис го накара да се опита да премести малкото камъче, което той държеше.

Веднага щом Ездача промълви и последната дума от заклинанието, камъчето изчезна от дланта на елфа и се появи насред поляната, съпроводено от ярка синя светлина, силен тътен и изблик на горещ въздух. Младежът се дръпна инстинктивно при шума и сграбчи клона на близкото дърво, за да не падне, тъй като коленете му се подгънаха и го полазиха студени тръпки. Косата му настръхна, като погледна към камъка, който лежеше насред кръг от овъглена и смачкана трева, спомняйки си момента, в който за пръв път бе съзрял яйцето на Сапфира.

— Добра работа — каза елфът. — А сега можеш ли да ми кажеш защо камъчето издаде този звук, когато се материализира в тревата?

Ерагон внимаваше във всичко, което учителят му казваше, но през целия урок продължи да обмисля въпроса за дървото Меноа, както знаеше, че прави и Сапфира, докато се рееше високо в небето. Колкото повече разсъждаваше, толкова повече се отчайваше от мисълта, че никога няма да намери отговор.

Когато приключи с урока, Оромис попита:

— След като си отказал предложението на лорд Фиолр да вземеш Тамерлин, ще останете ли още известно време в Елесмера?

— Не зная, учителю — отвърна Ездача. — Има още нещо, което искам да опитам с дървото Меноа, но ако не успея, предполагам, че няма да имам друг избор, освен да се върна при Варден с празни ръце.

Среброкосият елф кимна.

— Преди да потеглите, елате още веднъж тук със Сапфира.

— Добре, учителю.

Докато летеше към дървото Меноа с Ерагон на гърба си, Сапфира каза:

— Не се получи нищо преди. Защо смяташ, че ще се получи сега?

— Ще се получи, защото трябва. Освен това, имаш ли по-добра идея?

— Не, но и тази не ми харесва. Не знаем как може да реагира. Спомняш си, че преди да се влее чрез песните си в дървото, Линеа е убила младеж, който е предал чувствата й. Може отново да прибегне до насилие.

— Няма да посмее, не и докато ти ме защитаваш.

— Хм.

С почти недоловимо шумолене на крилата Сапфира се приземи върху един корен на неколкостотин крачки от основата на дървото Меноа. Катеричките сред короната на огромния бор възбудено започнаха да предупреждават себеподобните си за пристигането й.

Ерагон се спусна плавно върху корена и потърка длани в панталона си, а после промърмори:

— Добре, да не губим време.

С леки крачки той притича по корена до дънера на дървото, разперил ръце, за да запази равновесие. Сапфира го последва по-бавно, оставяйки с ноктите си пукнатини и резки по кората, върху която стъпваше.

Младежът приклекна върху едно хлъзгаво място и впи пръсти в една пукнатина в дънера, за да не падне. Изчака, докато драконката се извиси над него, а после затвори очи, вдиша дълбоко хладния, влажен въздух и насочи мислите си към дървото.

Меноа не направи опит да го спре да докосне ума му, защото съзнанието му бе толкова неограничено и чуждо по природа, и така преплетено с тези на другите растения в гората, че нямаше нужда да се защитава. Всеки, който се опиташе да поеме контрола над дървото, щеше да получи пълна мисловна власт над голяма част от Ду Велденварден, а никой сам човек, елф или дракон нямаше шанс да извърши подобен подвиг.

От контакта с дървото Ерагон изпита усещането за топлина и светлина, както и за пръстта, притисната между корените му в периметър от стотици метри. Почувства движението на вятъра през преплетените клони и потока лепкав сок, изтичащ от малка пукнатина в кората, както и множество други подобни усещания от другите растения, над които бдеше дървото Меноа. В сравнение със съзнанието, което бе демонстрирало по време на Празненството на Кръвната клетва, дървото изглеждаше почти заспало; единствената съзнателна мисъл, която Ерагон успяваше да долови, бе толкова дълга и бавна, че беше невъзможна за разчитане.

Той призова цялата си сила и запрати мисления си вик към Меноа.

— Моля те, чуй ме, о, велико дърво! Нужна ми е помощта ти! Цялата земя е във война, елфите напуснаха безопасния Ду Велденварден, а аз нямам меч, с който да се бия! Котколакът Солембум ми каза да търся под дървото Меноа, ако ми трябва оръжие. Е, този миг дойде! Моля те, чуй ме, о, майко на гората! Помогни ми в търсенето!

Докато говореше, Ерагон вливаше в съзнанието на дървото образи на Торн, Муртаг и армиите на Империята. Сапфира добави още спомени към смесицата и подсили усилията му със силата на ума си.

Ездача не разчиташе само на думи и картини. От себе си и Сапфира той заизлива плътен енергиен поток: дар на добра воля, който се надяваше да събуди любопитството на дървото.

Изминаха няколко минути, ала Меноа все така не им обръщаше внимание. Ерагон обаче не изостави опита си. Той си даваше сметка, че съзнанието на дървото функционира по-бавно от това на хората или елфите; беше напълно нормално да не отговори веднага на молбата му.

— Не можем да жертваме повече от силата си — каза Сапфира, — не и ако искаме да се върнем достатъчно бързо при Варден.

Ездача се съгласи и с нежелание прекрати енергийния поток.

Докато те неспирно се молеха на дървото Меноа, слънцето достигна зенита си и започна да се спуска. По небето се носеха на талази облаци, появяваха се и изчезваха. Птици се стрелкаха над дърветата, гневни катерички писукаха, пеперуди пърхаха от място на място, а по ботуша на Ерагон маршируваше колона червени мравки, които носеха в щипците си малки бели ларви.

После Сапфира изръмжа и всички птици наоколо избягаха уплашени.

— Достатъчно с това унизително молене! — обяви тя. — Аз съм дракон и няма да позволя да бъда игнорирана, дори и от дърво!

— Не, чакай! — извика Ерагон, предусетил намеренията й, ала тя не му обърна внимание.

Сапфира отстъпи от дънера на дървото Меноа, приклекна, заби нокти в корена под себе си и с едно мощно движение изтръгна три огромни ивици кора.

— Ела и говори с нас, елфско дърво! — изрева тя. После изтегли назад глава като змия, готвеща се да удари, и между челюстите й избликна огнен стълб, който окъпа дънера във вихър от син и бял огън.

Младежът прикри лице и отскочи настрана, за да избяга от горещината.

— Сапфира, спри! — извика той, ужасен.

— Ще спра, когато ни отговори.

Плътен облак водни капки падна на земята. Младежът вдигна очи и видя, че клоните на бора треперят и се люлеят все по-силно. Стонът на дърво, търкащо се в дърво, изпълни въздуха. В същото време леденостуден вятър ужили бузата на Ерагон и му се стори, че усеща тътен под краката си. Той се огледа и видя, че дърветата, обграждащи поляната, изглеждат по-високи и гъсти отпреди, и че сякаш са се привели навътре, а извитите им клони посягат към него като нокти.

И Ездача изпита страх.

— Сапфира… — каза той и приклекна, готов или да побегне, или да се бие.

Тя затвори челюсти и по този начин прекъсна пламъка, а после погледна встрани от дървото Меноа. Когато видя пръстена от заплашителни стволове, люспите й се наежиха и кожата й заприлича на козината на настръхнала котка. Изръмжа към гората, въртейки глава на всички страни, а после разпери криле и се приготви да отлети от корена.

— Бързо, качи се на гърба ми.

Преди Ерагон да направи и една крачка, друг корен, дебел колкото ръката му, се стрелна от земята и се уви около левия му глезен, с което го обездвижи напълно. Още по-дебели клони се появиха от двете страни на Сапфира и сграбчиха краката и опашката й, за да я задържат на място. Тя изрева яростно и изви шия, за да избълва още огън.

Пламъците в устата й обаче само присветнаха и изгаснаха, когато в ума на младежа зазвуча бавен и шептящ глас, който напомняше на шумолящи листа:

— Кой смее да нарушава покоя ми? Кой смее да ме хапе и гори? Дайте ми имената си, за да зная кого съм убило.

Ерагон примижа от болка, когато коренът се стегна около глезена му. Още малко натиск и костта щеше да се строши.

— Аз съм Ерагон Сенкоубиец, а това е драконът, с когото съм обвързан, Сапфира Ярколюспеста.

— Умрете достойно, Ерагон Сенкоубиец и Сапфира Ярколюспеста.

— Чакай! — извика младежът. — Не съм приключил с имената ни.

Последва дълга тишина, а после гласът каза:

— Продължавай.

— Аз съм последният свободен Драконов ездач в Алагезия, а Сапфира е последният женски дракон на света. Ние сме може би единствените, които могат да надвият Галбаторикс — предателя, който унищожи Ездачите и завладя половин Алагезия.

— Защо ме нарани, драконе? — въздъхна гласът.

Сапфира оголи зъби, докато отговаряше:

— Защото не желаеше да говориш с нас, елфско дърво, и защото Ерагон изгуби меча си, а един котколак ни каза да търсим под твоите корени, когато ни е нужно оръжие. Ние търсихме и търсихме, ала не можахме да го открием сами.

— Тогава ще умреш напразно, драконе, защото под корените ми няма оръжие.

Отчаяно искащ да накара дървото да продължи да говори, младежът каза:

— Ние вярваме, че котколакът е имал предвид ярка стомана, звездния метал, който Руньон използва, за да изковава остриетата на Ездачите. Без него тя не може да замени меча ми.

Повърхността на земята потрепери, когато мрежата от корени, покриваща поляната, се раздвижи леко. Стотици паникьосани зайци, мишки, земеровки и други малки животни се разбягаха от бърлогите и хралупите си и се защураха по откритата поляна към другите дървета в гората.

С крайчеца на окото си Ерагон видя десетки елфи, които тичаха към поляната, а косите им се вееха зад тях като копринени знамена. Тихи като привидения, те спряха под клоните на околните дървета и загледаха ставащото с него и Сапфира, но не понечиха да им помогнат.

Ездача тъкмо щеше да повика с ума си Оромис и Глаедр, когато гласът се върна:

— Котколакът е знаел за какво говори; в самия край на корените ми има заровен звезден метал, ала няма да го получите. Вие ме ухапахте и изгорихте и аз няма да ви го простя.

Въодушевлението на Ерагон от откритието бе потушено от тревогата при последните думи на дървото.

— Но Сапфира е последният женски дракон! — възкликна той. — Не би я убило!

— Драконите издишват огън — прошепна гласът и сред дърветата около поляната пробяга видима тръпка. — Огънят трябва да се потушава.

Сапфира изръмжа отново и каза:

— Ако не спрем човека, който унищожи Драконовите ездачи, той ще дойде тук и ще изгори гората наоколо, а после ще унищожи дори теб, елфско дърво. Ако ни помогнеш, ние може би ще успеем да го спрем.

Сред дърветата се чу стържене, когато клоните започнаха да се търкат едни в други.

— Ако той се опита да унищожи моите семена, ще умре — каза гласът. — Никой не е силен колкото цялата гора. Никой не може да надвие гората, а аз говоря от нейно име.

— Енергията, която ти дадохме, не е ли достатъчна да излекуваш раните си? — попита младежът. — Не е ли това достатъчна компенсация?

Дървото Меноа не отговори, а вместо това проучи ума му, преминавайки през мислите му като повей на вятъра.

— Какво си ти, Ездачо? — попита то. — Познавам всяко създание, което живее сред дърветата, ала никога не съм срещала такова като теб.

— Аз не съм нито елф, нито човек — отвърна Ерагон, — а нещо по средата. Драконите ме промениха по време на Празненството на Кръвната клетва.

— Защо те промениха, Ездачо?

— За да мога да се боря по-добре с Галбаторикс и империята му.

— Спомням си, че усетих изкривяване на света по време на празненството, но не го счетох за важно… Сега толкова малко неща ми изглеждат важни, освен слънцето и дъжда.

— Ние ще излекуваме корена и дънера ти, ако това те удовлетворява, но моля те, ще ни дадеш ли ярката стомана? — попита Ерагон.

Другите дървета скърцаха и стенеха като изоставени души, а после гласът долетя отново, мек и ефирен:

— Ще ми дадеш ли каквото ти поискам в замяна, Драконови ездачо?

— Да — отговори той без колебание. Каквато и да беше цената, с радост щеше да я плати в замяна на меч, достоен за Ездач.

Короната на Меноа застина и в продължение на няколко минути поляната потъна в тишина. После земята започна да трепери и корените пред Ерагон се заизвиваха един около друг сред стърготини от дървесна кора, докато се отместваха, за да разкрият място в земята, от което започна да се подава нещо, което приличаше на парче ръждиво желязо, дълго около две стъпки и широко половин. Докато рудата излизаше от богатата черна почва, Ездача усети леко потрепване в долната част от корема си. Потръпна и потърка мястото, ала мимолетното неудобство вече бе изчезнало. После коренът около глезена му се разхлаби и се върна в земята, както и онези, държащи Сапфира на мястото й.

— Ето го металът ти — прошепна дървото Меноа. — Вземи го и си върви…

— Но… — понечи да каже Ерагон.

— Върви… — Гласът вече отшумяваше. — Върви…

И съзнанието на дървото се отдръпна от него и Сапфира, потъвайки толкова надълбоко, че накрая младежът едва долавяше съществуването му. Надвисналите борове около тях се успокоиха и заеха обичайните си места.

— Но… — каза Ездача на глас, озадачен, че Меноа не му бе казало какво иска.

Все още объркан, той отиде до рудата, хвана изпъстрения с метални жили безформен камък и го вдигна, пъхтейки под тежестта му. Притисна го до гърдите си, обърна гръб на елфическото дърво и тръгна по дългия път към дома на Руньон.

Сапфира подуши ярката стомана, когато го настигна.

— Прав беше — каза тя. — Не биваше да го нападам.

— Поне взехме каквото искахме — отвърна Ерагон. — А дървото Меноа… е, не знам какво точно взе то, но ние получихме каквото ни трябваше и само това има значение.

Елфите се струпаха край пътеката, по която бяха поели Ездача и драконът, и ги гледаха напрегнато, което накара Ерагон да ускори крачка, а кожата на врата му настръхна. Никой от наблюдателите не продума, а само продължиха да ги гледат със скосените си очи, сякаш следяха опасно животно, влязло в дома им.

Облаче дим излезе от ноздрите на Сапфира.

— Ако Галбаторикс не ни убие пръв — каза тя, — мисля, че накрая ще съжаляваме за това.

Да покориш метала

— Къде намерихте това? — попита напрегнато Руньон, когато Ерагон влезе, залитайки, в атриума на дома й и пусна парчето руда на земята в краката й.

Той разказа с възможно най-малко думи за Солембум и дървото Меноа. Приклекнала до парчето камък, Руньон погали грапавата повърхност, а пръстите й се застояха над металните жилки, пръснати по него.

— Или си бил много глупав, или много смел да предизвикаш дървото Меноа по този начин. То не търпи вмешателство.

— Има ли достатъчно руда за меч? — попита Сапфира.

— Има за няколко меча, ако съдя по предишния ми опит — отговори елфката и се изправи. Тя погледна към ковачницата си в средата на атриума, а после сключи пръсти и очите й се озариха от някаква смесица от нетърпение и решителност. — Да го направим тогава! Трябва ти меч, Сенкоубиецо? Добре, ще ти дам меч, какъвто никой досега не е виждал в Алагезия.

— Ами клетвата ти? — попита той.

— Не мисли за нея в момента. Кога трябва да се върнете при Варден?

— Трябваше да сме тръгнали в деня, когато пристигнахме — отговори Ерагон.

Руньон замълча и изражението й стана замислено.

— Значи трябва да избързам в онова, с което обикновено не прибързвам, и да използвам магия, за да изработя онова, което иначе би ми отнело седмици работа на ръка. Двамата с Ярколюспеста ще ми помогнете. — Това не беше въпрос, но младежът кимна в знак на съгласие. — Тази нощ няма да се спи, но ти обещавам, Сенкоубиецо, че до утре сутрин ще имаш своя меч.

Руньон коленичи, вдигна без видимо усилие парчето руда от земята и го отнесе до масата със скулптурата.

Младежът съблече туниката и ризата си, за да не ги изцапа по време на предстоящата работа, а на тяхно място Руньон му даде прилепнал елек и устойчива на огън престилка. Тя носеше същата. Когато Ерагон я попита за ръкавици, тя се засмя и поклати глава.

— Само калпавият ковач използва ръкавици.

После елфката го поведе към ниска стая, разположена в дънера на едно от дърветата, от които бе израснала къщата й. Вътре имаше чували с въглища и купчини бели глинени тухли. С помощта на магия двамата с Ерагон вдигнаха неколкостотин тухли и ги отнесоха навън до откритата пещ на ковачницата, а после направиха същото с чувалите с въглища, всеки от които бе голям колкото човек.

Щом подредиха тези неща, така че Руньон да е доволна, двамата с младежа построиха пещ за топене на рудата. Това бе сложна конструкция и Руньон отказа да използва много магия за създаването й, така че задачата им отне по-голямата част от следобеда. Първо изкопаха квадратна дупка, дълбока пет стъпки, която напълниха с няколко слоя пясък, чакъл, глина, въглища и прах, а в тях оставиха няколко канала и кухини, които да отвеждат влагата, защото иначе тя щеше да намали температурата на топене. Когато съдържанието на ямата стигна до нивото на земята, иззидаха над нея корито от тухли. Елфката влезе за момент в къщата и се върна с две духала, които прикрепиха към дупките в основата на коритото.

След това спряха работа, за да пийнат и да хапнат няколко залъка хляб и сирене.

Когато кратката почивка приключи, Руньон сложи малко съчки в коритото, запали ги с една прошепната дума и когато пламъците се разгоряха, добави сухи дъбови дърва. В продължение на почти цял час елфката наглеждаше огъня с вниманието, с което градинар се грижи за розите си, докато дървата не изгоряха, образувайки равномерен слой жарава. Тогава Руньон кимна на Ерагон и каза:

— Сега.

Младежът вдигна парчето руда и внимателно взе да го спуска в коритото. Когато горещината върху пръстите му стана нетърпима, той пусна буцата и отскочи, за да избегне фонтана от искри, които се разхвърчаха като рояк светулки. Върху рудата и жарта насипа плътен пласт въглища, за да поддържат огъня.

Ездача изтупа прахта от дланите си, а после сграбчи дръжките на едното духало и започна равномерно да ги стиска и отпуска. Руньон направи същото от другата страна на пещта. Заедно те подаваха на огъня постоянен поток свеж въздух, за да гори по-силно.

Люспите по гърдите и шията на Сапфира блестяха омайващо на светлината на танцуващите пламъци. Тя коленичи на няколко метра встрани, вперила очи в пламтящото сърце на огъня.

— Мога да помогна за това — каза драконката. — Ще ми трябва минута, за да разтопя рудата.

— Да — отвърна елфката. — Но ще я стопиш твърде бързо, металът няма да се смеси с въглена и да стане достатъчно твърд и гъвкав за меч. Спести си огъня, Сапфира. Ще ни е нужен по-късно.

От горещината на топилната пещ и от усилената работа с духалото тялото на Ерагон скоро плувна в пот и голите му ръце лъщяха на светлината на огъня.

От време на време двамата с Руньон пускаха духалата и добавяха въглища в коритото.

Работата беше монотонна и в резултат младежът скоро изгуби представа за времето. Постоянният рев на огъня, усещането за дръжките на духалото в ръцете му, свистенето на въздуха и бдителното присъствие на Сапфира бяха единственото, което възприемаше.

Затова се изненада, когато Руньон каза:

— Това трябва да е достатъчно. Остави духалото.

Ездача избърса чело и й помогна да изгребат с лопати жарта от коритото и да я изсипят в бъчва с вода. Въглените зацвърчаха при досега със студената течност и наоколо се разнесе лютива миризма.

Когато най-накрая разкриха блестящата локва нажежен до бяло метал на дъното на коритото — шлаката и другите нечистотии бяха изтекли по време на процеса, — елфката го покри с пласт ситен бял прах, подпря лопатата на ръба на коритото и седна на пейката до пещта.

— Сега какво ще правим? — попита Ерагон, като се присъедини към нея.

— Ще чакаме.

— Какво ще чакаме?

Руньон посочи към небето, където лъчите на залязващото слънце обагряха разпокъсаните облаци в червено, лилаво и златисто.

— Трябва да бъде тъмно, когато обработваме метала, ако искаме да преценим точно цвета му. Също така ярката стомана се нуждае от време за охлаждане, за да е мека и лесна за оформяне. — Елфката развърза връвта, която придържаше косата й на тила, а после събра отново косата си и пак я завърза. — През това време да поговорим за меча ти. Как се биеш — с една или с две ръце?

Ерагон помисли около минута и отговори:

— Зависи. Ако имам избор, предпочитам да нося меч в едната си ръка и щит в другата. Обстоятелствата обаче невинаги ми го позволяват и често ми се е налагало да се бия без щит. Тогава предпочитам да хвана дръжката с две ръце, за да нанасям по-силни удари. Дръжката на Зар’рок беше достатъчно голяма, за да мога да я хвана и с лявата си ръка, ако се наложи, но обковът на рубина ме убиваше и ми пречеше да я държа стабилно. Ще е добре да имам малко по-дълга дръжка.

— Да разбирам ли, че не желаеш истински двуръчен меч? — попита елфката.

Младежът поклати глава.

— Да, ще бъде твърде дълъг за битка на закрито.

— Това зависи от размера на дръжката и острието, взети заедно, но като цяло си прав. Ще те задоволи ли меч за ръка и половина?

В ума на Ерагон изникна някогашният меч на Муртаг и той се усмихна. „Защо не?“ — помисли си.

— Да, смятам, че такъв ще бъде идеален за мен.

— А колко дълго желаеш да е острието?

— Не по-дълго от това на Зар’рок.

— Аха. Право или извито?

— Право.

— Имаш ли предпочитания за предпазителя?

— По-скоро не.

Руньон скръсти ръце и поседя известно време неподвижна, с брадичка, опряна в гърдите, и премрежен поглед. Устните й потрепнаха.

— Ами широчината на острието? Не забравяй, че колкото и да е тясно, мечът няма да се счупи.

— Би могло да бъде малко по-широко при предпазителя от това на Зар’рок.

— Защо?

— Мисля, че така ще изглежда по-добре.

Елфката се засмя дрезгаво.

— И как това ще подобри качествата на меча?

Смутен, младежът се размърда на пейката, не знаейки какво да каже.

— Никога не искай от мен да променям оръжие само за да подобря вида му — порица го Руньон. — Мечът е инструмент и ако е красив, то е, защото е полезен. Меч, който не може да изпълнява функцията си, ще е грозен в очите ми, независимо колко великолепна е формата му, даже и да е инкрустиран с най-прекрасните скъпоценни камъни и украсен с изящна резба. — Елфката облиза устни и със замислено изражение продължи: — Значи меч, подходящ за неограниченото пространство на бойното поле и за защита в тесните тунели под Фардън Дур. Меч за всяка ситуация със средна дължина, ако се изключи дръжката, която да е по-дълга от обичайното.

— Меч, който да убие Галбаторикс — добави Ерагон.

Руньон кимна.

— И като такъв, той трябва да е добре защитен срещу магия. — Брадичката й отново се опря в гърдите. — През последния век бронята се подобри значително, така че върхът ще трябва да е по-тесен, отколкото ги правех преди, за да пронизва плочести и плетени ризници и да се плъзга в пролуките между различните части на нагръдниците. Хммм.

Тя извади от една кесия на кръста си парче канап, с което измери ръцете и дланите на Ерагон. След това взе ръжена от ковачницата и му го хвърли. Той го хвана с една ръка и вдигна въпросително вежда към елфката. Тя го посочи с пръст и каза:

— Хайде, хайде. Ставай да ми покажеш как боравиш с меч.

Ездача излезе изпод навеса и изпълни заръката, демонстрирайки няколко от движенията, на които го бе научил Бром. След около минута чу дрънченето на метал в камък, а после Руньон се изкашля и каза:

— О, това е безнадеждно. — Тя застана пред него, хванала друг ръжен. Като свъси вежди, елфката го вдигна пред себе си в знак на поздрав и извика: — Защитавай се, Сенкоубиецо!

Тежкият й ръжен изсвистя във въздуха, когато тя замахна силно с него. Ерагон отскочи настрани и парира атаката. Ръженът подскочи в дланта му, когато двете метални пръчки се сблъскаха една в друга. В продължение на няколко кратки минути двамата с Руньон си разменяха удари. Макар да бе очевидно, че скоро не е практикувала уменията си с меча, младежът все пак установи, че елфката е сериозен противник. Накрая бяха принудени да спрат, защото мекото желязо на ръжените бе огънато до такава степен, че те приличаха на клоните на тис.

Ковачката взе ръжена на Ерагон и отнесе двете парчета изкривен метал до една купчина счупени сечива. Когато се върна, вирна брадичка и заяви:

— Сега зная точно каква форма трябва да има мечът ти.

— Но как ще го направиш?

В очите й проблеснаха весели искрици.

— Няма да го правя аз. Ти ще го изработиш вместо мен, Сенкоубиецо.

Ездача зяпна за миг, а после запелтечи:

— Аз? Но аз никога не съм чиракувал при ковач. Нямам умението да изкова дори обикновен кухненски нож!

Искриците в очите й станаха по-ярки.

— При все това ти ще си този, който ще направи меча.

— Но как? Ще стоиш до мен и ще ми даваш нареждания, докато кова метала?

— О, не — отвърна елфката. — Аз ще направлявам действията ти чрез ума ти, така че ръцете ти да вършат онова, което моите не могат. Не е идеалното разрешение на проблема, но не мога да измисля друг начин да практикувам занаята си, без да наруша клетвата си.

Ерагон се намръщи.

— Каква е разликата между това да ръководиш движенията ми и да го изковеш сама?

Лицето на Руньон помръкна и тя отговори рязко:

— Искаш ли този меч или не, Сенкоубиецо?

— Искам го.

— Тогава гледай да не ми досаждаш с подобни въпроси. Изковаването на меча чрез теб е различно, защото аз мисля, че е различно. Ако започна да вярвам в друго, моята клетва ще ми попречи да участвам в работата. Така че, ако не искаш да се върнеш при Варден с празни ръце, ще е по-добре да си мълчиш по въпроса.

— Добре, Руньон-елда.

После те отидоха до пещта и елфката и Сапфира извадиха все още топлата маса от втвърдена ярка стомана от дъното на коритото.

— Начупи я на парчета с размера на юмрук! — нареди Руньон и се оттегли на безопасно разстояние.

Сапфира вдигна крак и стъпи с цялата си тежест върху грапавия къс звезден метал. Земята потрепери и ярката стомана се напука на няколко места. Драконката удари метала още три пъти, преди елфката да бъде доволна от резултата.

Руньон събра острите парчета метал в престилката си и ги отнесе до ниската маса до ковачницата. Там ги сортира според твърдостта, която — както обясни на Ерагон — можеше да определи по цвета и структурата на парчето.

— Някои са прекалено твърди, а други — прекалено меки — каза тя, — и макар да мога да поправя това, ако поискам, ще се наложи да ги нагорещявам наново. Затова сега ще използваме само парчетата, които вече са подходящи за меч. За ръбовете на острието ще използваме малко по-твърда стомана — тя докосна няколко парчета, които блестяха ярко, — за да са по-остри. Ала преди металът да може да се изкове в правилната форма, трябва да се прочисти от останалите примеси.

— Как се прави това? — полюбопитства Сапфира.

— Сега ще видиш. — Елфката отиде до един от подпорните стълбове на навеса на ковачницата, седна на земята, облягайки гръб на него, кръстоса крака и затвори очи със спокойно и уверено лице. — Готов ли си, Сенкоубиецо?

— Да — отвърна Ерагон, въпреки че стомахът му се бе свил от напрежение.

Първото, което усети у Руньон, когато умовете им се срещнаха, бяха ниските тонове, които ехтяха из тъмния и заплетен лабиринт на мислите й. Музиката беше бавна и отмерена, но звучеше в странна и объркваща тоналност, която лазеше по нервите му. Ездача не беше сигурен какво подсказва тя за личността на елфката, но призрачната мелодия го накара да преосмисли доколко бе мъдро да й позволи да контролира тялото му. Ала веднага си спомни за Сапфира, седнала до ковачницата и бдяща над него, и тревогата му изчезна, така че махна последните защити около съзнанието си.

Сякаш парче сурова вълна се плъзна по кожата му, когато Руньон обви ума му със своя и се промъкна в най-интимните кътчета на съзнанието му. Той потрепери при контакта и понечи да се отдръпне, но после в черепа му проехтя грубият глас на елфката:

— Отпусни се, Сенкоубиецо, и всичко ще бъде наред.

— Добре, Руньон-елда.

Тогава елфката започна да вдига ръцете му, да мести краката му и да върти главата му, за да пробва уменията на тялото му. Колкото странно да бе за младежа да се движи, без да го иска, когато очите му взеха да шарят наляво-надясно, привидно по своя воля, той се почувства още по-странно. Усещането за безпомощност предизвика пристъп на паника у него. Когато Руньон го накара да тръгне напред и кракът му се блъсна в ъгъла на пещта, стори му се, че ще падне и той веднага възвърна контрола над крайниците си, като сграбчи наковалнята, за да се задържи.

— Не се меси — сопна се елфката. — Ако нервите ти не издържат в неподходящ момент по време на работата, може лошо да пострадаш.

— И ти ще ме нараниш, ако не внимаваш — не й остана длъжен Ерагон.

— Имай търпение, Сенкоубиецо. Докато се стъмни, ще овладея движенията на тялото ти.

Докато чакаха и последната светлинка да изчезне от кадифеното небе, Руньон приготви ковачницата и изпробва боравенето с различни сечива. Първоначалната й непохватност с тялото на Ездача скоро изчезна, въпреки че веднъж посегна за чук, а вместо това заби върховете на пръстите му в ръба на масата. От болката очите му се овлажниха. Елфката побърза да се извини:

— Ръцете ти са по-дълги от моите.

Няколко минути по-късно, когато се канеха да започват, тя отбеляза:

— Добре е, че разполагаш с бързината и силата на елф, Сенкоубиецо, иначе нямаше да имаме шанс да приключим тази нощ.

Руньон взе чрез него парчетата мека и твърда ярка стомана, които бе решила да използва, и ги постави в топилнята. По нейна молба Сапфира нагорещи стоманата, разтваряйки челюсти само около три сантиметра, така че синьо-белите пламъци, излизащи от устата й, да бъдат ограничени в тесен поток, а да не се разлеят върху останалата част от ковачницата. Бучащата огнена струя озари целия атриум с ярка синя светлина и накара люспите на драконката да заблестят ослепително.

Когато металът засвети в черешовочервено, елфката накара Ерагон да извади с клещи ярката стомана от огнения поток. Сложи я върху наковалнята и с поредица бързи удари с чука сплеска парчетата метал до плочи, малко по-дебели от половин сантиметър. По повърхността на нажежения метал блестяха бели прашинки. Когато приключваше с отделните парчета, тя ги пускаше в едно съседно корито със солен воден разтвор.

Щом разплеска и последното, Руньон извади плочите от коритото — капките вода парнаха кожата на Ерагон — и остърга всяка от тях с парче пясъчник, за да махне черните люспи, които се бяха образували по повърхността им. При изстъргването се разкри кристалната структура на стоманата, която елфката огледа много внимателно. После тя отново сортира метала по относителна твърдост и чистота според качествата на кристала.

Ерагон бе осведомен за всяка мисъл и чувство на елфката заради близостта на умовете им. Дълбочината на знанията й го удиви; тя виждаше в метала неща, които той дори не подозираше, че съществуват, а изчисленията, които правеше относно това как да го обработи, бяха абсолютно неразбираеми за него. Младежът почувства и че не е удовлетворена от начина, по който се е справила с разплескването на стоманата с чука.

Неудовлетвореността й продължи да расте, докато накрая тя не каза:

— Ха! Погледни тези вдлъбнатини в метала! Не мога да изкова такова острие. Контролът ми върху ръцете и дланите ти не е достатъчно точен, за да изработя достоен меч.

Преди Ерагон да намери правилните думи да я разубеди, Сапфира каза:

— Не сечивата правят майстора, Руньон-елда. Със сигурност можеш да намериш начин да компенсираш неудобството.

— Неудобство? — изсумтя Руньон. — Координацията ми е като на новородено. Чувствам се като натрапник в чужд дом. — Все още мърморейки, тя започна отново да разсъждава наум с напълно неясни за Ерагон категории, а после каза: — Е, може и да имам разрешение, но те предупреждавам, че няма да продължа, ако съм неспособна да достигна обичайното си ниво на майсторство.

Тя не обясни разрешението нито на него, нито на драконката, но въпреки това постави стоманените плочи една по една върху наковалнята и ги разби на парчета не по-големи от розови листенца. После събра половината от по-твърдите люспи и ги оформи като тухла, която покри с глина и брезова кора, за да запази целостта й. Тухлата се озова върху дебела стоманена лопата с двуметрова дръжка, подобна на онези, които използваха пекарите, за да мушкат и изваждат самуните хляб от горещата фурна.

Руньон постави лопатата в центъра на пещта и накара Ездача да отстъпи възможно най-далече, без да пуска дръжката. После помоли Сапфира да продължи да бълва огън и атриумът отново заблестя с яркосиньо сияние. Горещината бе толкова силна, че Ерагон усети как голата му кожа става все по-суха, и видя, че гранитните плочи, от които бе изградена пещта, бяха започнали да светят в жълто.

При нормален огън на ярката стомана щеше да й е необходим половин час, за да достигне подходящата температура, но под адските пламъци на Сапфира й трябваха само няколко минути, за да побелее. В мига, в който това стана, Руньон нареди на драконката да спре огъня. Мрак погълна ковачницата, щом Сапфира стисна челюсти.

Под командването на елфката Ерагон се втурна да пренесе светещата метална тухла до наковалнята, където сграбчи чука и започна да удря, споявайки отделните стоманени люспи в едно неделимо цяло. Продължи да кове метала, докато не го източи в прът, после го сряза по средата, сгъна го на две и спои двете части. Звънтенето на метала ехтеше сред древните дървета, обградили атриума.

Руньон накара младежа да върне ярката стомана в пещта, когато цветът й избледня от бяло до жълто, и Сапфира отново окъпа метала с огъня от корема си. Шест пъти се наложи да нагорещяват и сгъват звездния метал и всеки път той ставаше по-гладък и по-гъвкав, докато накрая можеше да се огъва, без да се счупи.

Докато Ерагон удряше с чука по стоманата, направляван от елфката, тя започна да пее едновременно на своя и неговия език. Гласовете им зазвучаха в приятна хармония, която се усилваше и затихваше в синхрон с ударите на чука. По гърба на младежа полазиха тръпки, когато усети, че Руньон влива постоянен поток от енергия в думите, които изговаряха, и осъзна, че песента съдържа магия за съзидание, оформяне и обвързване. С двата им гласа тя пееше на метала, който лежеше на наковалнята, като описваше качествата му, променяйки ги по начин, който Ерагон не можеше да разбере, и вплиташе в ярката стомана сложна мрежа от заклинания, предвидени да й дадат сила и издръжливост, каквито никой нормален метал не притежаваше. Елфката пееше и за ръката на Ездача, държаща чука, и под нежното влияние на напева всеки удар попадаше точно там, където трябва.

Руньон закали пръта ярка стомана, след като шестото и последно сгъване приключи. Тя повтори целия процес с другата половина от твърдата ярка стомана и изкова от нея почти същия прът. После събра парчетата мека стомана, които сгъна и спои десет пъти, преди да направи от тях къс, тежък клин.

След това елфката помоли Сапфира да нагорещи наново двата пръта от твърда стомана. Тя положи блестящите пръти един до друг на наковалнята, хвана ги с клещи в двата края и ги усука седем пъти един около друг. Във въздуха се разхвърчаха искри, докато удряше върху извивките, за да ги спои в едно цяло парче метал. После Руньон сгъна получилата се маса още шест пъти. Когато бе доволна от качеството на метала, тя сплеска ярката стомана на един плътен, правоъгълен лист, сряза го наполовина по дължината с остър секач и прегъна всяка от двете половини през средата, така че да образуват дълги, но плитки V-образни форми.

Ерагон изчисли, че елфката е постигнала всичко това за около час и половина. Той се дивеше на бързината й, въпреки че неговото тяло изпълняваше задачите. Никога преди не бе виждал ковач, който да оформя метал с такава лекота. Нещо, което би отнело часове на Хорст, на нея отнемаше няколко минути. И все пак, независимо колко изтощителна беше работата, Руньон не спираше да пее, вплитайки нови и нови магии в ярката стомана, докато направляваше ръката на Ездача с безпогрешна точност.

Сред вихъра на шума, огъня, искрите и умората, на младежа му се стори, че зърна в момента, в който Руньон огледа ковачницата, три крехки фигури, застанали до стената на атриума. Сапфира потвърди подозрението му миг по-късно, когато каза:

— Ерагон, не сме сами.

— Кои са те?

Драконката му изпрати образа на ниската и сбръчкана котколачка Мауд в човешката й форма, застанала между два бледи елфа, не по-високи от нея. Единият от тях бе от мъжки пол, а другият — от женски, и двамата бяха невъобразимо красиви дори по елфическите стандарти. Сериозните им капковидни лица изглеждаха едновременно мъдри и невинни, което не позволяваше на Ерагон да прецени възрастта им. Кожата им излъчваше лек сребрист блясък, сякаш двамата елфи бяха така изпълнени с енергия, че тя буквално струеше от плътта им.

Когато Руньон спря работа, за да даде на тялото му кратка почивка, Ездача попита кои са те. Елфката насочи поглед към тях, с което му позволи да ги огледа по-добре, а после, без да прекъсва песента си, отговори мислено:

— Това са Алана и Дусан, единствените елфически деца в Елесмера. Голяма бе радостта ни, когато те бяха заченати преди дванадесет години.

— Не приличат на другите елфи, които съм виждал — каза той.

— Нашите деца са специални, Сенкоубиецо. Те са благословени с определени дарби: изящество и сила, които никой възрастен елф не може да притежава в такава степен. Докато остаряваме, младостта ни донякъде повяхва, макар и магията на детските ни години никога да не ни изоставя напълно.

Руньон не прахоса повече време в приказки. Тя накара Ерагон да постави клина от ярка стомана между двете V-образни ивици по-твърд метал и да ги удря с чука, докато те почти напълно обгърнаха клина. После елфката ги спои в едно цяло и докато металът беше още горещ, започна да го изтегля в грубо подобие на меч. Мекият клин се превърна в гръбнака на острието, докато двете по-твърди ивици се превърнаха в плоскости, ръбове и връх. Щом формата стана почти толкова дълга, колкото се очакваше да бъде завършеният меч, работата се забави, защото Руньон се съсредоточи върху фината обработка, като внимателно взе да чука по дължина на острието, придавайки му окончателната форма.

Тя накара Сапфира да нагорещява острието на отделни сегменти не по-дълги от десетина сантиметра, което се получаваше, като Ерагон държеше меча под една от ноздрите на драконката, през която тя блъвваше единична струйка пламък. Рояк гърчещи се сенки пробягваха по стените на атриума всеки път, щом огънят се покажеше.

Младежът гледаше удивен, докато ръцете му преобразяваха безформената буца метал в елегантен боен инструмент. С всеки удар очертанията на острието ставаха по-ясни, сякаш ярката стомана искаше да се превърне в меч и нямаше търпение да придобие желаната от Руньон форма.

Накрая коването приключи и върху наковалнята лежеше дълго черно острие, което, макар и все още да изглеждаше грубовато и незавършено, вече излъчваше смъртоносна целеустременост.

Елфката позволи на изморените ръце на Ерагон да починат, докато острието изстиваше под хладния въздух, а после го накара да го занесе в друг ъгъл на работилницата й, където бе подредила шест различни точила, а на една малка маса — разнообразни пили, шмиргели и шлифовъчни камъни. Тя пристегна острието между две дървени блокчета и прекара следващия час в изглаждане на страните на меча с рокан[9], както и в полиране на ръбовете на острието с пили. Също както при употребата на чука, всяко стъргане на рокана и всяко потъркване на пилата сякаш имаха двойно по-голям ефект от нормалното. Все едно сечивата знаеха точно колко стомана да отнемат и не отнемаха повече от нужното.

Когато приключи с пиленето, Руньон запали огън от въглища в пещта и докато чакаше да се разгори добре, направи рядка смес от тъмна дребнозърнеста глина, пепел, пемза на прах и кристализирал сок от хвойна. Тя намаза острието със сместа, полагайки двойно по-дебел слой върху гръбнака, отколкото по ръбовете и върха. Колкото по-гъста бе сместа, толкова по-бавно щеше да изстине металът под нея, когато бъдеше охладен, и съответно тази част от меча щеше да стане по-мека.

Глината изсветля, когато Руньон я изсуши с бързо заклинание. Под наставленията на елфката Ерагон отиде до пещта. Той положи меча върху пукащите въглени и докато с едната ръка надуваше духалото, с другата бавно го придърпа към бедрото си. Когато върхът на острието излезе от огъня, Руньон го обърна и повтори процедурата. Тя продължи да прокарва острието през въглените, докато и двата ръба не добиха равен оранжев цвят, а гръбнакът не заблестя в яркочервено. Тогава с едно плавно движение елфката вдигна меча от въглените, завъртя светещата стомана във въздуха и я потопи в коритото с вода до пещта.

От водната повърхност се вдигна огромен облак пара, а самата вода зацвърча и забълбука около острието. След около минута водната повърхност се успокои и Руньон извади меча, придобил перленосив цвят. Тя го върна при огъня и отново повтори процедурата, за да намали чупливостта на ръбовете му, а после пак го охлади.

Ерагон очакваше елфката да напусне тялото му, след като изковаха и калиха меча, но за негова изненада тя остана в ума му и продължи да контролира крайниците му.

Руньон му нареди да изгаси пещта и да отиде обратно до масата с пилите, точилата и шмиргелите. Там го накара да седне и да използва все по-фини камъни, за да полира острието. От спомените й Ездача научи, че обикновено е прекарвала по седмица и нещо в лъскане, но благодарение на песента, която пееха, елфката успя да завърши тази част от работата само за четири часа, като в добавка издълба тесен канал по дължината на всяка страна на острието. Докато ярката стомана ставаше по-гладка, истинската красота на метала се разкри; в него Ерагон виждаше блещукаща мрежа от нишки, всяка от които бележеше прехода между два слоя от кадифената стомана. А по всеки ръб на меча пробягваше накъдрена сребристобяла ивица, широка колкото палеца му, която караше ръбовете да изглеждат така, като че ли горяха със сини пламъци.

Мускулите на дясната ръка на младежа поддадоха, докато Руньон гравираше напречни щрихи върху основата на острието, и пилата, която държеше, се изплъзна от пръстите му. Силното изтощение го изненада, защото така се бе съсредоточил върху меча, че бе изключил всичко останало.

— Достатъчно — каза елфката и се оттегли от ума му без предупреждение.

Шокиран от внезапното й отсъствие, той се олюля на пейката и едва не падна, преди да си върне контрола върху разбунтувалите се крайници.

— Но още не сме готови! — възрази Ерагон.

Нощта му се струваше неестествено тиха без мелодията на неспирния им дует.

Тя стана от мястото, където бе седяла с кръстосани крака, облегната на стълба, и поклати глава.

— Повече не си ми необходим, Сенкоубиецо. Върви и поспи до утрото.

— Но…

— Ти си изморен и дори с помощта на магията ми рискуваш да развалиш меча, ако продължиш работата си върху него. Сега, когато острието е готово, мога да се погрижа за останалото, без да се тревожа за клетвата си, така че върви. Ще намериш легло на втория етаж на къщата ми. Ако си гладен, в килера има храна.

Ездача се поколеба, защото не искаше да си тръгне, но после кимна и се отдалечи от пейката, влачейки крака по земята. Докато минаваше край Сапфира, той погали с ръка крилото й и й пожела лека нощ, твърде изтощен, за да каже нещо повече. В замяна тя разроши косата му със струйка горещ въздух и каза:

— Аз ще гледам и ще запомня всичко за теб, малки мой.

Ерагон се спря на прага на къщата и погледна към отсрещния край на сенчестия атриум, където Мауд и двете елфически деца все още стояха и гледаха. Вдигна ръка за поздрав и Мауд се усмихна в отговор оголвайки остри зъби. По врата на Ездача пробяга хладна тръпка, когато двете деца насочиха поглед към него. Големите им скосени очи светеха леко в мрака. Тъй като те не помръднаха, той сведе глава и побърза да влезе вътре, нетърпелив да легне в мекото легло.

Пълноправен Ездач

— Събуди се, малки мой — каза Сапфира. — Слънцето изгря и Руньон е нетърпелива.

Ерагон седна рязко и отметна одеялото със същата лекота, с която бе отхвърлил будните си сънища. Ръцете и раменете го боляха от усилията от предния ден. Той обу ботушите си, като от възбуда едва успя да завърже връзките им, сграбчи мръсната престилка от пода и се втурна надолу по богато резбованите стълби към изхода на извитата къща на елфката.

Навън небето бе озарено от първите лъчи на зората, въпреки че атриумът все още тънеше в сянка. Ерагон видя Руньон и Сапфира до ковачницата и отиде при тях, сресвайки с пръсти косата си.

Елфката се бе облегнала на ръба на пейката. Под очите й имаше тъмни торбички, а бръчките по лицето й изглеждаха по-дълбоки отпреди.

Мечът лежеше пред нея, скрит под парче бял плат.

— Постигнах невъзможното — каза тя с пресипнал глас. — Изработих меч, след като се бях заклела, че няма да го правя. Нещо повече, изработих го за по-малко от ден с ръце, които не ми принадлежаха. И все пак мечът не е груб и неизпипан. Не! Това е най-доброто острие, което някога съм изковавала. Иска ми се да бях използвала по-малко магия в процеса, но това е единственото ми оплакване и то е нищожно в сравнение със съвършенството на резултата. Ето го!

Руньон сграбчи ъгълчето на плата и го отметна, разкривайки меча.

Ерагон ахна.

Беше очаквал, че в няколкото часа, откакто я бе оставил, Руньон ще има време само да направи обикновена дръжка и предпазител на меча, а може би и проста дървена ножница. Вместо това оръжието, което се разкри пред очите му, бе не по-малко впечатляващо от Зар’рок, Наеглинг и Тамерлин, а по негово мнение превъзхождаше по красота и трите.

Острието беше покрито от лъскава ножница в същия тъмносин цвят като люспите по гърба на Сапфира. Цветът се менеше леко, като светлината на дъното на чисто горско езерце. Листо, изработено от синкава ярка стомана, покриваше върха на ножницата, а горният й край бе украсен с бордюр от стилизирани лози. Извитият предпазител също бе направен от оксидиран звезден метал, както и четириребреният обков на големия сапфир, оформящ ефеса. Дългата ръка и половина дръжка бе направена от твърдо черно дърво.

Обзет от огромно благоговение, младежът посегна към меча, а после се спря и погледна Руньон.

— Може ли? — попита той.

Тя кимна утвърдително.

— Може. Подарявам ти го, Сенкоубиецо.

Ерагон вдигна меча от пейката. Ножницата и дървото на дръжката бяха хладни при досег. В продължение на няколко минути младежът се диви на детайлите по ножницата, предпазителя и ефеса. После стисна пръсти около дръжката и измъкна острието.

Както и останалата част на меча, то бе синьо, ала малко по-светло; това бе синьото на шията на Сапфира, а не на гърба й. И също като при Зар’рок, цветът отразяваше целия спектър на дъгата. Докато Ездача го въртеше в различни посоки, нюансите се меняха и потрепваха, разкривайки всички аспекти на синьото, които се виждаха и по люспите на драконката. Под този цвят мрежата от нишки в ярката стомана и бледите вълнисти ивици по ръба все още се виждаха.

Ерагон размаха с една ръка меча във въздуха и се засмя, когато усети колко бързо може да го движи. Оръжието беше като живо. Тогава той го сграбчи с две ръце и с радост откри, че дръжката все така му пасва идеално. Скачайки напред, младежът прониза въображаем враг и бе уверен, че ако беше истински, противникът му вече щеше да е мъртъв.

— Ето — каза елфката и посочи към три железни пръта, забити в земята встрани от ковачницата. — Опитай го върху тях.

Ерагон изчака за момент, за да фокусира мислите си, а после направи една-единствена крачка към прътите. Той извика и замахна надолу, прерязвайки и трите с един удар. Острието иззвънтя чисто и звукът бавно заглъхна. Когато младежът погледна ръба на мястото, където той бе срещнал желязото, видя, че ударът изобщо не му е навредил.

— Удовлетворен ли си, Драконови ездачо? — попита елфката.

— Повече от удовлетворен, Руньон-елда — отвърна Ерагон и се поклони. — Не зная как мога да ти се отблагодаря за подобен дар.

— Можеш да ми се отблагодариш, като убиеш Галбаторикс. Ако има меч, чиято съдба е да убие този луд крал, това определено е този.

— Ще сторя всичко по силите си, Руньон-елда.

Елфката кимна доволно.

— Е, най-накрая имаш свой собствен меч, както е и редно. Вече си истински Драконов ездач!

— Да — каза Ерагон и вдигна меча към небето, докато му се възхищаваше. — Вече съм истински Ездач.

— Преди да си тръгнеш, остава едно последно нещо, което трябва да направиш — каза тя.

— О?

Руньон посочи меча.

— Трябва да му дадеш име, за да бележа острието и ножницата с подходящия глиф.

Ерагон отиде до Сапфира и попита:

— Какво мислиш?

— Не съм аз тази, която ще го носи. Дай му каквото име пожелаеш.

— Да, но не може да нямаш идеи!

Тя сведе глава към него и подуши меча, а после каза:

— Син кристален зъб е името, което бих му дала. Или Синьо-червен нокът.

— Това би звучало смешно на хората.

— Ами Унищожител или Изкормвач? Или може би Боен нокът, или Светлотрън, или Съсичащ крайници? Можеш да му дадеш името Ужас или Болка, или Отхапващ ръце, или Вечноостър, или Вълнистолюспест; това последното заради линиите в стоманата. Може също и Смъртоносен език или Звездно острие, а и много други.

Внезапният порой от предложения изненада младежа.

— Имаш талант за това — каза той.

— Лесно е да се измислят случайни имена. Истинското име обаче може да изчерпи търпението дори на елф.

— Какво ще кажеш за Кралеубиец? — попита той.

— Ами ако наистина убием Галбаторикс? Тогава какво? Нима няма да направиш нищо повече с този меч?

— Хммм. — Той положи меча до левия преден крак на Сапфира и каза:

— Има съвсем същия цвят като теб… Мога да му дам твоето име.

Тя изръмжа леко.

— Не.

Ерагон потисна усмивката си.

— Сигурна ли си? Само си представи как, ако сме в битка и…

Ноктите й потънаха в пръстта.

— Не. Аз не съм нещо, което да размахваш и на което да се присмиваш.

— Не, права си. Извинявай… Ами какво ще кажеш да го наречем Надежда на древния език? Зар’рок означава „нещастие“, така че ще бъде подобаващо, ако аз имам меч, който със самото си име се бори с нещастието, не мислиш ли?

— Достойна идея — отвърна Сапфира. — Но наистина ли искаш да даваш надежда на враговете си? Искаш ли да пронижеш Галбаторикс с надежда?

— Забавна игра на думи е — каза той и се изкикоти.

— Но не и повече от веднъж.

Изпаднал в безизходица, Ерагон потърка брадичка, загледан в играта на светлината по блестящото острие. Докато гледаше в дълбините на стоманата, очите му се спряха на шарка с формата на пламък, която бележеше преминаването между по-мекия метал на гръбнака и този на ръбовете, и си спомни думата, която Бром бе използвал, за да запали лулата си в спомена, който Сапфира сподели с него. После си помисли за Язуак, където бе използвал магия за първи път, а също и за дуела си с Дурза във Фардън Дур. В този миг разбра без капка съмнение, че е намерил правилното име на меча си.

Той се допита до Сапфира и когато тя се съгласи с избора му, вдигна острието на нивото на рамото си и каза:

— Реших. Ще го нарека Бризингър!

И с фученето на свиреп вихър острието избухна в сапфиреносини пламъци, които затанцуваха по острите му ръбове.

Ерагон извика стреснато, изпусна меча и отскочи назад, за да не се изгори. Острието продължи да пламти на земята, а прозрачните огнени езици изпепелиха близката туфа трева. Едва тогава младежът осъзна, че самият той предоставя енергията за неестествения огън. Бързо прекрати магията и острието угасна. Объркан и несигурен как точно е направил магия, без да го е искал, Ездача вдигна отново меча и почука острието с върха на пръста си. Не беше по-горещо от преди.

Руньон пристъпи напред с гневна гримаса, изтръгна меча от ръцете му и го огледа от върха до ефеса.

— Имаш късмет, че вече съм го защитила от горещина и удари, иначе щеше да издраскаш предпазителя и да развалиш закалката на острието. Никога повече не хвърляй меча си, Сенкоубиецо — ако ще да се е превърнал в змия, — или ще си го взема обратно и ще ти дам вместо него някой стар чук. — Ерагон се извини и с донякъде омилостивен вид тя му подаде оръжието. — Нарочно ли го запали?

— Не — отвърна той, неспособен да обясни станалото.

— Кажи го пак — нареди елфката.

— Кое?

— Името, името, кажи го пак.

Държейки меча възможно най-далеч от тялото си, младежът извика:

— Бризингър!

Стълб блестящ пламък погълна острието на меча и Ездача усети горещината по лицето си. Този път той забеляза лекия спад в силата си от магията. След няколко мига потуши бездимния огън.

Ерагон отново извика „Бризингър!“ и острието пак присветна със синкави призрачни пламъци.

— Ето това е подходящ меч за Ездач и дракон! — каза Сапфира с огромно удоволствие. — Той бълва огън със същата лекота, с която бълвам аз.

— Но аз не се опитвах да направя магия! — възрази младежът. — Само казах Бризингър и… — той извика и изруга, когато мечът отново се запали и му се наложи да го гаси за четвърти път.

— Може ли? — попита Руньон и протегна ръка към Ерагон.

Той й даде меча и тя също каза „Бризингър!“ По острието сякаш премина тръпка, но ако се изключи това, не се случи нищо повече.

Елфката върна оръжието на младежа със замислено изражение и каза:

— Идват ми наум само две обяснения за това чудо. Едното е, че тъй като си участвал в изковаването, ти си вложил в острието част от собствената си личност и съответно то се е настроило към желанията ти. Другото ми обяснение е, че си открил истинското име на своя меч. Може би и двете са верни. Във всеки случай направи добър избор, Сенкоубиецо. Бризингър! Да, харесва ми. Добро име за меч.

— Много добро — съгласи се Сапфира.

Тогава Руньон положи ръка върху средата на острието на меча и замърмори неразбираема магия. Елфическият глиф за огън се появи от двете страни на меча. Тя стори същото и с едната страна на ножницата.

Ерагон отново се поклони на елфката и двамата със Сапфира изразиха огромната си признателност. На състареното лице на Руньон се появи усмивка и тя ги докосна с палец по челото един след друг.

— Радвам се, че успях да помогна на Ездачите още веднъж. Върви, Сенкоубиецо. Върви, Ярколюспеста. Върнете се при Варден и нека враговете ви се разбягат от страх, когато видят меча, който сега притежавате.

И така двамата се сбогуваха и заедно напуснаха дома на Руньон, като Ерагон бе прегърнал Бризингър, както би сторил с новородено дете.

Пълно бойно снаряжение

Една-единствена свещ мъждукаше в сивата вълнена палатка — слаб заместител на слънчевата светлина.

Роран стоеше с разперени встрани ръце, докато Катрина пристягаше връзките отстрани на подплатената кожена туника, която му бе ушила. Когато привърши, тя го подръпна в долния край, за да приглади гънките, и каза:

— Ето, готово. Много ли е стегнат?

Той поклати глава.

— Не.

Младата жена взе наколенниците му от леглото, което споделяха, и коленичи пред него под мъждукащата светлина. Роран я наблюдаваше, докато тя ги поставяше на краката му. Като закопчаваше единия, Катрина обхвана в шепа прасеца му и той усети топлината на ръцете й през панталоните.

Тя се изправи, отново се върна до леглото и взе налакътниците му. Роран протегна ръце към нея и се загледа в очите й. Катрина отвърна на погледа му. С бавни и отмерени движения тя закопча предпазителите на ръцете му, а после прокара пръсти от вътрешната страна на лакътя до китката. Той хвана деликатната й ръка между дланите си.

Жена му се усмихна и издърпа ръката си.

След това тя взе от леглото плетената му ризница. Вдигна се на пръсти и я разположи над главата му, за да може той да пъхне ръце в ръкавите. Бронята иззвънтя като лед, когато Катрина я пусна по раменете му и тя се свлече почти до коленете.

На главата му нахлупи кожена шапка, която завърза под брадичката. Обхвана с длани лицето му, целуна го по устните и взе островърхия му шлем, който внимателно нахлузи върху шапката.

Роран плъзна ръка около наедрялата й талия, когато тя понечи да се върне до леглото, и я спря.

— Чуй ме — каза той. — Всичко ще бъде наред. — Опита се да предаде цялата си обич с гласа и погледа си. — Недей да стоиш тук сама. Обещай ми. Иди при Илейн, ще можеш да й помагаш. Болна е, а детето й вече е преносено.

Катрина вдигна брадичка и той видя, че очите й са плувнали в сълзи, които нямаше да пролее, преди той да е тръгнал.

— Трябва ли да бъдеш на предната линия? — прошепна тя.

— Някой трябва да бъде там и защо не аз? Кого би пратила на мое място?

— Всеки… всеки друг. — Младата жена сведе поглед и помълча малко, а после извади една червена носна кърпа от джоба на роклята си и каза: — Ето, носи този знак за любовта ми, така че целият свят да знае колко се гордея с теб.

И тя завърза кърпичката на колана му.

Роран я целуна два пъти и я пусна, а тя взе щита и копието му от леглото. Той я целуна трети път, докато ги взимаше от нея, след което мушна ръката си под каишката на щита.

— Ако нещо се случи с мен… — започна да казва.

Катрина постави пръст на устните му.

— Шшшт. Не говори за това, за да не се случи.

— Добре. — Роран я прегърна за последно. — Пази се.

— Ти също.

Вече му бе мъчно, че я напуска. Той вдигна щита си и излезе от палатката насред бледата утринна светлина. Хора, джуджета и ургали вървяха на запад през лагера, насочили се към отъпканото поле, където се строяваха Варден.

Роран пое дълбоко от хладния утринен въздух и последва примера на другите, знаейки, че неговият отряд го очаква. Когато пристигна на полето, потърси подразделението на Йормундур и след като докладва на командира, тръгна към предната част на армията, където застана до Ярбог.

Ургалът го погледна и изсумтя.

— Добър ден за битка.

— Добър е.

Щом слънцето се вдигна над хоризонта, от предните редици проехтя рог. Роран стисна копието си и затича напред като всички други около него, викайки с пълно гърло, докато върху тях валяха стрели, а над главите им свистяха камъни и в двете посоки. Пред него се извисяваше двадесет и пет метрова каменна стена.

Обсадата на Фейнстер бе започнала.

Сбогуване

От дома на Руньон Сапфира и Ерагон отлетяха до дървесната си къща. Младежът събра вещите си от леглото, оседла драконката и се настани на обичайното си място между раменете й.

— Преди да идем до зъберите Тел’наир, има още нещо, което трябва да свърша в Елесмера — каза той.

— Нужно ли е?

— Няма да намеря покой, ако не го сторя.

Сапфира скочи от площадката на дървесния дом. Тя се понесе на запад, докато сградите не започнаха да се разреждат, а после се снижи, за да се приземи меко на една тясна, покрита с мъх, пътека. След като помолиха да ги упъти един елф, седящ сред клоните на близко дърво, двамата продължиха пеша пътя си през гората, докато не стигнаха до едностайна къщичка, израснала от ствола на една ела, която бе наклонена под остър ъгъл, сякаш я притискаше постоянен ураганен вятър.

Вляво от къщата се издигаше малък насип, с няколко стъпки по-висок от Ерагон. Струйка вода се стичаше от върха му и се събираше в бистро езерце, преди, лъкатушейки, да продължи към дълбините на гората. Около езерцето растяха бели орхидеи. Един дебел корен се подаваше от земята между стройните цветя, а върху него, кръстосал крака, седеше Слоун.

Ездача затаи дъх, за да не издаде присъствието си на касапина.

Мъжът носеше роба в кафяво и оранжево, ушита по елфическата мода. Около главата му бе вързана тънка ивица черен плат, която скриваше зеещите ями на мястото на очите му. В скута си държеше парче сухо дърво, което дялкаше с малък извит нож. Бръчките по лицето му бяха много повече, отколкото Ерагон помнеше, а на ръцете и дланите му личаха нови белези.

— Чакай тук — каза младежът на Сапфира и се плъзна от гърба й.

Когато Ездача го приближи, Слоун спря работата си и наклони глава на една страна.

— Махайте се — изхриптя той.

Несигурен как да реагира, Ерагон спря на място и не продума.

Мускулите по челюстта на касапина се стегнаха, но той дялна още няколко люспи от дървото, а после почука с ножа си по корена и каза:

— Проклети да сте. Не можете ли да ме оставите сам с нещастието ми за няколко часа? Не искам да слушам никакви бардове и разказвачи и колкото и пъти да ме питате, няма да промените решението ми. А сега се махайте. Да ви няма.

В Ездача се надигнаха жалост и гняв, а също и усещане за нередност, като видя мъжа, с когото бе израснал и от когото често се бе боял почти толкова, колкото го бе мразил, докаран до това състояние.

— Удобно ли ти е? — попита той на древния език, придавайки на гласа си лек и весел тон.

Слоун изръмжа с отвращение.

— Знаеш, че не говоря езика ви и не искам да го уча. Думите звънтят в ушите ми по-дълго, отколкото е редно. Ако не желаеш да говориш на езика на моя народ, изобщо недей да ми приказваш.

Въпреки думите на Слоун, Ерагон не повтори въпроса си на общия им език, нито пък си тръгна.

Касапинът изруга и продължи да дялка. На всеки няколко движения прокарваше палец по повърхността на дървото, за да усети докъде е стигнал. Изминаха няколко минути, а после Слоун каза по-меко:

— Прави бяхте, когато имам нещо, което да майсторя с ръцете си, мислите ми се успокояват. Понякога… понякога почти мога да забравя какво съм изгубил, но спомените винаги се връщат и имам чувството, че се давя с тях… Радвам се, че наточихте ножа. Ножовете на един мъж трябва винаги да са остри.

Ездача го погледа още около минута, а после му обърна гръб и се върна при Сапфира. Докато се качваше на седлото, той каза:

— Слоун не изглежда много променен.

— Не можеш да очакваш да стане друг човек за толкова кратко време — отвърна Сапфира.

— Не, но се надявах да е помъдрял малко тук, в Елесмера, и може би да е започнал да съжалява за престъпленията си.

— Ако не желае да признае грешките си, Ерагон, нищо няма да го принуди. Във всеки случай ти стори всичко по силите си за него. Сега той трябва да намери начин да се примири със съдбата си. Ако не може, тогава нека търси утеха в гроба.

От поляната до къщурката на Слоун Сапфира се понесе към небето над околните дървета и се насочи на север към зъберите Тел’наир, махайки с криле колкото можеше по-силно и бързо. Утринното слънце бе изгряло над хоризонта и лъчите му караха короните на дърветата да хвърлят дълги сенки, които приличаха на лилави знамена, сочещи на запад.

Спуснаха се на поляната до боровата къща на Оромис, където Глаедр и старият елф ги очакваха. Ерагон с удивление видя, че Глаедр носи седло между два от огромните шипове на гърба си, а Оромис е облечен в тежка пътническа роба в синьо и зелено, над която носеше златна люспеста броня, както и златни налакътници. Висок щит във формата на диамант бе провесен на гърба му, а в свивката на лявата си ръка държеше архаичен шлем. На кръста си бе препасал меча с цвят на бронз, Наеглинг.

Сапфира се приземи, разлюлявайки тревата с вятъра от крилете си. Тя стрелна език, за да вкуси въздуха, докато Ерагон слизаше на земята.

— С нас ли ще дойдете при Варден? — попита драконката. Връхчето на опашката й трепереше от възбуда.

— Ще летим с вас до покрайнините на Ду Велденварден, но там пътищата ни се разделят — отвърна Оромис.

Разочарован, младият Ездач попита:

— После ще се върнеш ли в Елесмера?

Елфът поклати глава.

— Не, Ерагон. Оттам ще продължим към град Гил’еад.

Сапфира изсъска от изненада — чувство, което младежът споделяше.

— Защо към Гил’еад? — възкликна удивено той.

— Защото Исланзади и армията й са потеглили натам от Сеунон и се готвят да обсадят града — отвърна Глаедр. Странните бляскави структури на съзнанието му се докоснаха за миг до ума на Ерагон.

— Но нали вие с Оромис искахте да криете съществуването си от Империята? — попита Сапфира.

Елфът затвори очи за момент, а изражението му стана неразгадаемо.

— Времето за криене отмина, Сапфира. Двамата с Глаедр ви научихме на всичко, което можахме, за краткото време, което имахме. Това е нищожно образование в сравнение с онова, което ние получихме някога, но предвид обстоятелствата, имаме късмет, че успяхме да ви научим и на толкова. Двамата с Глаедр смятаме, че сега вие знаете всичко, което ви е нужно, за да надвиете Галбаторикс.

И понеже е малко вероятно да имате възможност да се върнете отново тук, преди тази война да приключи, а и понеже е още по-малко вероятно да се появят нов дракон и Ездач, които да обучаваме, докато Галбаторикс е още жив, решихме, че няма причина да оставаме скрити в Ду Велденварден. По-важно е да помогнем на Исланзади и Варден да отхвърлят краля, отколкото да стоим бездейно в гората, докато чакаме друг Ездач или дракон да ни потърси.

Когато Галбаторикс научи, че сме живи, това ще подкопае увереността му, защото няма да знае дали и други Ездачи и дракони не са оцелели при опита му да ги изтреби. Освен това знанието за нашето съществуване ще повдигне духа на джуджетата и Варден и ще подкопае ефекта, който имаха Муртаг и Торн, когато се появиха над Пламтящите равнини. А може и да увеличи броя на доброволците, които ще се присъединят към Насуада, от Империята.

Ерагон погледна към Наеглинг и каза:

— Нали не възнамеряваш да влизаш в битка, учителю?

— А защо не? — попита Оромис и наклони глава на една страна.

Младежът не искаше да обиди стария елф и затова не знаеше как точно да отговори. Накрая каза:

— Прости ми, учителю, но как ще се биеш, след като не можеш да правиш магии, изискващи голяма енергия? Ами спазмите, които понякога получаваш? Ако те поразят точно насред битка, това ще се окаже фатално.

Оромис отвърна:

— Както вече би следвало да знаеш, обикновената сила не решава кой ще победи в един магически дуел. И въпреки това аз имам цялата сила, от която се нуждая, тук, в камъка на меча ми. — И той се пресегна и постави дясната си длан върху жълтия диамант, който оформяше ефеса на Наеглинг. — В продължение на повече от сто години двамата с Глаедр складирахме всяка частица от излишната ни сила в този диамант, а и други са добавяли своята — два пъти седмично неколцина елфи от Елесмера ме посещаваха и прехвърляха колкото могат от енергията си в кристала, без това да ги убие. Количеството, което в момента се съдържа в него, е огромно, Ерагон. Мога да преместя цяла планина, ако пожелая. Така че няма да имам проблем да защитавам себе си и Глаедр от мечове, копия и стрели или дори от някой камък, запратен от катапулт. Що се отнася до гърчовете, в камъка на Наеглинг има вградени определени заклинания, които ще ме предпазят, ако не мога сам да се погрижа за себе си на бойното поле. Тъй че и сам виждаш, Ерагон, двамата с Глаедр далеч не сме безпомощни.

Младежът смутено сведе глава и промърмори:

— Да, учителю.

Изражението на Оромис се смекчи.

— Оценявам загрижеността ти, Ерагон, и ти имаш право да си загрижен, защото войната е опасно начинание и дори най-опитният воин може да намери смъртта си в ожесточено сражение. Нашата кауза обаче е достойна. Ако двамата с Глаедр отиваме към своя край, то го правим доброволно, защото със саможертвата си ще помогнем за освобождаването на Алагезия от сянката на тиранията на Галбаторикс.

— Но ако загинете — каза младежът, чувствайки се съвсем малък, — и все пак успеем да убием краля и да освободим последното драконово яйце, кой ще обучи новия дракон и неговия Ездач?

Оромис го изненада, като го стисна за рамото.

— Ако това стане — каза елфът със сериозно лице, — тогава отговорността ще бъде твоя и на Сапфира да въведете новите дракон и Ездач в правилата на нашия орден. О, не изглеждай толкова изплашен, Ерагон. Няма да си сам в това начинание. Без съмнение Исланзади и Насуада ще се погрижат най-мъдрите учени от двете ни раси да ти помагат.

Младежът изпита странно безпокойство. Често бе копнял да го третират като възрастен, ала въпреки това не се чувстваше готов да заеме мястото на Оромис. Струваше му се грешно дори да размишлява за това. За пръв път разбра, че един ден ще стане част от по-старото поколение и че когато това се случи, няма да има ментор, на когото да разчита за напътствия. Гърлото му се стегна.

Оромис пусна рамото му и посочи Бризингър, който младият Ездач още стискаше в ръце.

— Цялата гора потрепери, когато Сапфира събуди дървото Меноа, и половината елфи в Елесмера се свързаха с мен и Глаедр с неистови молби да му отидем на помощ. Нещо повече, трябваше да се намесим във ваша защита пред Гилдериен Мъдрия, за да му попречим да ви накаже за насилствените ви методи.

— Няма да се извинявам — заяви Сапфира. — Нямахме време да чакаме да проработи по-нежното убеждение.

Оромис кимна.

— Разбирам и не те критикувам. Исках само да сте наясно с последиците от действията си.

По негова молба Ерагон му подаде новоизкования меч и подържа шлема на учителя си, докато елфът разглеждаше оръжието.

— Руньон е надминала себе си — обяви Оромис. — Малко оръжия, мечове или други могат да се мерят с това. Имаш късмет да притежаваш толкова впечатляващо острие, Ерагон. — Една от веждите на елфа се повдигна леко, когато прочете глифа на острието. — Бризингър… много подходящо име за меча на Драконов ездач.

— Да — каза младежът. — Но по някаква причина винаги, когато кажа името му, мечът избухва в… — той се поколеба и вместо да каже огън — което естествено беше Бризингър на древния език, — каза — … пламъци.

Веждата се вдигна още по-високо.

— Нима? Руньон имаше ли обяснение за този уникален феномен?

Докато говореше, той върна меча на притежателя му и си взе шлема.

— Да, учителю — отвърна Ерагон и му предаде двете теории на ковачката.

Когато приключи, Оромис промърмори:

— Чудя се… — погледът му се отклони от събеседника му и се насочи към хоризонта. После той поклати леко глава и отново впери очи в младежа и драконката. Лицето му стана още по-сериозно отпреди. — Боя се, че допуснах гордостта ми да говори вместо мен. Двамата с Глаедр може и да не сме безпомощни, но както ти изтъкна, не сме и напълно цели. Глаедр има раната си, а аз — моите… наранявания. Неслучайно съм наречен Сакатия, който е цял.

Нашите дефекти няма да са проблем, ако враговете ни са само смъртни хора. Дори и в сегашното си състояние с лекота можем да убием сто обикновени човека — сто или хиляда, няма да има никакво значение. Врагът ни обаче е най-ужасяващата напаст, която тази земя някога е виждала. Колкото и да не ми се иска да го призная, двамата с Глаедр сме в неизгодно положение и е много вероятно да не преживеем предстоящите битки. И двамата сме живели дълъг и плодотворен живот и мъките на вековете ни притискат, но вие двамата сте млади, свежи и пълни с надежда. Аз вярвам, че никой няма по-голям шанс от вас да убие Галбаторикс.

Елфът погледна към Глаедр и лицето му се изкриви от тревога.

— Поради тази причина, за да ви помогнем както можем, а и като предпазна мярка срещу евентуалната ни гибел, Глаедр реши с моята благословия…

— Реших да ви дам своето истинско сърце, Сапфира Ярколюспеста, Ерагон Сенкоубиец — каза Глаедр.

Удивлението на Сапфира не бе по-малко от това на Ерагон. Двамата зяпнаха величествения златен дракон, извисяващ се над тях. Накрая Сапфира каза:

— Учителю, това е чест, за която не мога да намеря думи, но… сигурен ли си, че искаш да повериш сърцето си на нас?

— Сигурен съм — отговори Глаедр и снижи огромната си глава, докато тя не стигна почти до нивото на Ерагон. — Сигурен съм, и то поради много причини. Ако държите сърцето ми, ще можете да общувате с мен и Оромис — независимо на какво разстояние сме, — а аз ще мога да ви помогна със силата си, когато изпитвате трудност. Ако пък двамата с Оромис паднем в битка, знанието и опитът ни, а също и моята сила, ще бъдат на ваше разположение. Дълго обмислях този избор и вярвам, че е правилен.

— Но ако Оромис загине — каза меко Ерагон, — наистина ли ще искаш да живееш без него като Елдунари?

Глаедр обърна глава и насочи едно от огромните си очи към него.

— Не желая да се разделям с Оромис, но каквото и да стане, ще продължа да правя всичко по силите си да сваля Галбаторикс от неговия трон. Това е целта ни и дори смъртта няма да ни отклони от нея. Мисълта да изгубиш Сапфира те ужасява, Ерагон, и с право. Ние с Оромис обаче имахме векове да се примирим с факта, че подобна раздяла е неизбежна. Независимо колко сме внимателни, ако живеем достатъчно дълго, рано или късно един от двама ни ще умре. Това не е радостна мисъл, но е истината. Такива са законите на природата.

Старият елф се размърда и добави:

— Не мога да се преструвам, че се радвам на това, но целта на живота не е да правим каквото искаме, а каквото е нужно. Това изисква от нас съдбата.

— Така че сега ви питам — каза Глаедр, — Сапфира Ярколюспеста и Ерагон Сенкоубиец, ще приемете ли моя дар и всичко, с което е обвързан?

— Приемам — отговори Сапфира.

— Приемам — отвърна и Ерагон след кратко колебание.

Тогава златният дракон отметна глава назад. Мускулите на гърдите му се стегнаха и отпуснаха няколко пъти, а гърлото му се сгърчи в конвулсии, сякаш нещо бе заседнало там. Глаедр се разкрачи и изпъна врат право напред. Всички жили и мускули по тялото му изпъкнаха под бронята на блестящите му люспи. Гърлото му продължи да се стяга и отпуска с все по-голяма бързина, докато накрая не сведе глава, така че да се изравни с Ерагон, и отвори челюсти, от които се изля горещ и лютив въздух. Младежът примижа и се опита да не отскочи назад. Когато се вгледа в дълбините на устата на Глаедр, той видя как гърлото на дракона се сви за последен път, а после между гънките кървавочервена тъкан се появи златиста светлина. Секунда по-късно един кръгъл предмет, голям около тридесет сантиметра, се плъзна по аления език на Глаедр и изхвърча от устата му толкова бързо, че Ездача едва успя да го улови.

Когато хвана хлъзгавия от слюнката Елдунари, Ерагон ахна и залитна назад, защото внезапно усети всички мисли, чувства и усещания на тялото на Глаедр. Количеството информация бе зашеметяващо, както и близостта на контакта им. Младежът го очакваше, ала все пак се шокира, осъзнавайки, че държи в ръцете си цялата същност на златния дракон.

Глаедр се отдръпна, разтърси глава, сякаш някой го е ужилил, и бързо заслони ума си от Ерагон, въпреки че младежът все още можеше да долови стрелкащите се мисли и цялостната палитра на емоциите му.

Самият Елдунари представляваше огромен златист скъпоценен камък. Повърхността му бе топла и покрита със стотици остри фасетки, които бяха различни по големина и понякога изпъкваха под странни ъгли. Центърът на истинското сърце светеше с приглушена светлина, подобна на заслонен фенер, и пулсираше с бавен и постоянен ритъм. Първоначално цветът на светлинката изглеждаше един и същ, но колкото по-дълго я гледаше Ерагон, толкова повече детайли виждаше в нея: малки течения и вихри, които се извиваха и усукваха в привидно случайни посоки, по-тъмни петънца, които почти не се движеха, и ярки проблясъци, не по-големи от връхче на топлийка, които присветваха за миг, а после потъваха в полето от светлина. Тя беше жива.

— Ето — каза Оромис и подаде на младежа здрава торба.

За облекчение на Ездача връзката му с Глаедр изчезна в мига, в който постави Елдунари в торбата и ръцете му вече не докосваха скъпоценния камък. Все още разтърсен от преживяването, той притисна покритото с плат сърце към гърдите си, смаян от знанието, че ръцете му са обвити около същността на златния дракон, и изплашен какво би се случило, ако изпусне Елдунари.

— Благодаря ти, учителю — успя да каже Ерагон и сведе глава към Глаедр.

— Ще пазим сърцето ти с живота си — добави Сапфира.

— Не! — възкликна Оромис със свиреп глас. — Не с живота си! Именно това искаме да избегнем. Не позволявайте небрежността ви да навреди на сърцето на Глаедр, но и не бива да се жертвате, за да защитите него, мен или който и да е друг. Трябва да останете живи на всяка цена, иначе всяка надежда, която имаме, ще изчезне в мрака.

— Добре, учителю — казаха Ерагон и Сапфира едновременно, той с гласа си, а тя — с мислите.

— Тъй като си се заклел във вярност на Насуада и й дължиш почтеност и подчинение, можеш да й кажеш за сърцето ми, ако се налага, но само ако се налага. В името на драконите по света, колкото и малко от нас да са останали, истината за Елдунари не трябва да става всеобщо достояние.

— А можем ли да кажем на Аря? — попита Сапфира.

— Ами на Бльодгарм и другите елфи, пратени от Исланзади да ме защитават? — добави Ерагон. — Аз ги допуснах в ума си, когато двамата със Сапфира се борихме с Муртаг. Те ще забележат присъствието ти, Глаедр, ако ни помагаш по време на битка.

— Можеш да информираш Бльодгарм и другите заклинатели за Елдунари — отговори Глаедр, — но само след като са положили пред теб клетви на древния език, че ще го пазят в тайна.

Оромис постави шлема на главата си.

— Аря е дъщеря на Исланзади и предполагам, че е редно да знае. Но също като при Насуада, не й казвай, освен ако не е абсолютно необходимо. Една споделена тайна неизменно спира да бъде тайна. Ако можете да бъдете толкова дисциплинирани, дори не мислете за сърцето, нито по принцип за истината за Елдунари, така че никой да не може да открадне информацията от умовете ви.

— Добре, учителю.

— Сега да потегляме — каза Оромис и постави чифт дебели ръкавици на ръцете си. — Чух от Исланзади, че Насуада е обсадила град Фейнстер и Варден имат огромна нужда от вас.

— Останахме твърде дълго в Елесмера — каза Сапфира.

— Може би — съгласи се Глаедр, — но времето бе прекарано добре.

Оромис се затича леко и скочи на единствения преден крак на дракона, а оттам на назъбения му гръб, където елфът се разположи в седлото и започна да пристяга каишите на краката си.

— Докато летим — извика той отвисоко на Ерагон, — можем да прегледаме списъка с истински имена, които научи по време на последното си посещение.

Младият Ездач отиде до Сапфира и внимателно се качи на гърба й. Там уви сърцето на Глаедр в едно от одеялата си и го прибра в дисагите си. После закопча краката си по същия начин като Оромис. Зад себе си усещаше постоянната пулсация на енергията, излъчвана от Елдунари.

Глаедр пристъпи към ръба на зъберите Тел’наир и разпери огромните си криле. Земята потрепери, когато златният дракон скочи напред и въздухът завибрира при първото спускане на крилете му, с което той се издигна високо над океана от дървета долу. Ерагон стисна шипа пред себе си и Сапфира последва учителя си, хвърляйки се в откритото пространство и падайки неколкостотин крачки, преди да се издигне до Глаедр.

Златният дракон пое водачеството и двамата се понесоха на югозапад. Всеки от тях движеше криле с различна скорост, ала и двамата летяха шеметно над развълнуваната гора.

Сапфира изви врат и изрева силно. Пред нея Глаедр отговори по същия начин. Свирепите им викове проехтяха в обширния небесен купол и подплашиха птиците и зверовете долу.

Полет

От Елесмера Сапфира и Глаедр полетяха над древната елфическа гора, носейки се високо над могъщите тъмни борове. От време на време имаше пролуки между дърветата и Ерагон виждаше някое езеро или река, виеща се на земята. Често около водата имаше събрани сърни и елени и животните спираха водопоя си и вдигаха глави, за да погледнат летящите над тях дракони. Като цяло обаче младежът не обръщаше внимание на терена, защото беше твърде зает да рецитира в ума си всяка дума на древния език, на която го бе научил Оромис, и ако забравеше някоя или направеше грешка в произношението, елфът го караше да я повтаря, докато не я запомни.

Пристигнаха в покрайнините на Ду Велденварден късно следобед на първия ден. Там, над сенчестата граница между дърветата и полята отвъд тях, Глаедр и Сапфира закръжиха един около друг и златният дракон каза:

— Пази сърцето си, Сапфира, а и моето.

— Ще ги пазя, учителю — отвърна тя.

А Оромис извика от гърба на дракона:

— Попътни ветрове, Ерагон, Сапфира! Когато отново се срещнем, нека е пред портите на Уру’баен.

— Попътни ветрове и на вас! — извика в отговор Ерагон.

После Глаедр зави и последва линията на гората на запад, която щеше да го отведе до най-северния край на езерото Исенстар, а оттам — до Гил’еад. Междувременно Сапфира продължи в югозападна посока както преди.

Тя летя през цялата нощ, приземявайки се само да пийне вода и да позволи на Ерагон да раздвижи краката си и да се облекчи. За разлика от полета им към Елесмера, този път нямаше насрещен вятър; въздухът остана свеж и неподвижен, сякаш дори природата нямаше търпение те да се върнат при Варден. Когато слънцето изгря на следващия ден, то ги завари дълбоко над вътрешността на пустинята Хадарак, движещи се право на юг, така че да преминат край източната граница на Империята. И докато мракът отново погълне земята и небето в студената си прегръдка, Ерагон и Сапфира се намираха отвъд пясъчната пустош и отново летяха над плодородните поля на Империята в посока, която щеше да ги преведе между Уру’баен и езерото Тюдостен по пътя към Фейнстер.

След като бе летяла два дни и две нощи без сън, Сапфира не можеше да продължи повече. Тя се спусна в малка брезова горичка край едно езерце, сви се в сянката им и поспа няколко часа, докато Ездача стоеше на пост и упражняваше бойните си умения с Бризингър.

Откакто се бяха разделили с Оромис и Глаедр, той се чувстваше изнервен, докато размишляваше какво ги очаква със Сапфира във Фейнстер. Знаеше, че са защитени по-добре от почти всеки друг от смърт или нараняване, ала когато си спомнеше Пламтящите равнини и битката за Фардън Дур, а и когато си представеше кръвта, бликаща от отрязани ръце, или писъците на ранени бойци и заслепяващата болка от меч, срязал плътта му, стомахът му се свиваше и мускулите му затреперваха от едва удържана енергия. Не знаеше дали иска да убие всички войници по света, или да избяга в обратната посока и да се скрие в някоя тъмна, тъмна дупка.

Ужасът му само се усили, когато двамата със Сапфира подновиха пътуването и видяха колони от мъже в брони, които маршируваха сред полята долу. Тук-там от опустошени села се издигаха стълбове бял пушек. Гледката на толкова ненужна разруха го отврати. Той отмести поглед и стисна шипа пред себе си, мижейки, докато единственото нещо, което виждаше през премрежените си клепачи, бяха мазолите на кокалчетата му.

— Малки мой — каза Сапфира, мислите й бяха мудни от умората. — Правили сме това и преди. Не му позволявай да те тревожи толкова.

Съжалявайки, че я е разсеял от летенето, той отвърна:

— Извинявай… Ще се оправя, щом стигнем. Просто искам всичко да приключи.

— Зная.

Ерагон подсмръкна и избърса студения си нос с ръкава на туниката си.

— Понякога ми се иска да се наслаждавах на битките толкова, колкото ти. Тогава щеше да ми е по-лесно.

— Ако го правеше — каза тя, — целият свят щеше да трепери в краката ни, включително Галбаторикс. Не, добре е, че не споделяш любовта ми към кръвта. Ние се балансираме, Ерагон… Разделени, сме непълноценни, но заедно сме едно цяло. Сега прочисти ума си от тези отровни мисли и ми кажи гатанка, която да ме задържи будна.

— Добре — рече той след малко. — Оцветен съм в червено, синьо и жълто, и всички други цветове на дъгата. Дълъг съм и съм къс, дебел и тънък, и често почивам свит на кравай. Мога да изям сто овце наведнъж и още да съм гладен. Какво съм аз?

— Дракон, разбира се — отговори тя без колебание.

— Не, вълнена черга.

— Ха!

Третият ден от пътя пълзеше ужасно бавно. Единствените звуци идваха от махането на крилете на Сапфира, ритмичното хриптене на дробовете й и глухото фучене на въздуха край ушите на Ерагон. Краката и долната част на гърба го боляха от продължителното седене, ала дискомфортът му бе нищожен в сравнение с този на Сапфира — летателните й мускули горяха от почти нетърпима болка. Все пак тя продължаваше да лети и не се оплакваше, а също така отказваше предложението му да я облекчи с магия, казвайки:

— Силата ще ти е нужна, когато пристигнем.

Часове след здрачаване Сапфира се олюля и се спусна няколко стъпки надолу с рязко падане, от което на Ерагон му се догади. Той се сепна, разтревожен, и погледна наоколо за признаци какво е причинило това, но видя само чернота отдолу и блестящите звезди горе.

— Мисля, че стигнахме река Джийт — каза Сапфира. — Въздухът тук е хладен и влажен, както е над вода.

— Значи и Фейнстер трябва да е наблизо. Сигурна ли си, че можеш да откриеш града в тъмното? Може да се намираме на стотици мили северно или южно от него!

— Не, не може. Чувството ми за посока може да не е безгрешно, но определено е по-добро от твоето или от това на кое да е приковано към земята създание. Ако елфическите карти, които видяхме, са точни, не може да се намираме на повече от петдесет мили северно или южно от Фейнстер и при тази височина с лекота ще видим града от подобно разстояние. Може дори да успеем да подушим дима от комините му.

И точно така стана. По-късно през нощта, когато до зората оставаха само няколко часа, на западния хоризонт се появи приглушена червена светлина. Когато я видя, Ездача се обърна и извади бронята от дисагите си, а после си сложи ризницата, шапката, шлема, налакътниците и наколенниците, а накрая и ръкавиците. Искаше му се да имаше и щит, но го бе оставил при Варден, преди да потегли към връх Тардюр с Гар Нарцвог.

После той взе да рови с една ръка из съдържанието на дисагите си, докато не намери сребърната манерка с фаелнирв, дадена му от Оромис. Металният съд бе хладен на досег. Ерагон отпи малка глътка от омагьосаната течност, ухаеща на горски плодове, медовина и подгрято ябълково вино, която опари устата му. Лицето му се сгорещи. Само след секунди умората му започна да се стапя, под въздействието на магичния фаелнирв.

Ерагон разлюля манерката. За негова тревога, изглежда, една трета от безценната течност вече липсваше, въпреки че бе отпивал само веднъж преди. „В бъдеще трябва повече да внимавам с нея“ — помисли си той.

Докато двамата със Сапфира се приближаваха, отблясъкът на хоризонта се превърна в хиляди отделни точици светлина, хвърляна от малки фенери, огньове, големи казани с горящ катран, който бълваше черен дим в нощното небе. На яркочервената светлина на огньовете Ерагон видя море от проблясващи върхове на копия и шлемове, което се носеше към големия и добре укрепен град, чиито стени гъмжаха от дребни фигурки, които бързо стреляха с лъковете си по армията долу, изливаха врящо олио между пролуките на парапета, режеха хвърлените над него въжета и блъскаха паянтовите дървени стълби, които обсадителите неспирно подпираха на стената. От земята се разнасяха викове, както и тътенът на таран, блъскащ се в желязната порта на града.

Последните остатъци от умората на младежа изчезнаха, докато гледаше бойното поле и отбелязваше разположението на хората, сградите и различните бойни машини. Извън стените на Фейнстер имаше стотици паянтови колиби, притиснати една в друга, между които почти нямаше място да мине кон — жилищата на онези, които бяха твърде бедни, за да си позволят къща в града. Повечето съборетини изглеждаха изоставени и голяма част от тях бяха разрушени, за да могат Варден да приближат с лекота стените на града. Двадесетина от колибите горяха и пред погледа на Ездача огънят се разпростря, прескачайки от един сламен покрив на друг. Източно от колибите се виждаха извити черни линии на окопите, защитаващи лагера на бунтовниците. От другата страна на Фейнстер се намираше пристанището, подобно на онова на Теирм, а отвъд него се ширеше мракът на буйния океан, който сякаш се простираше до края на вечността.

Ерагон изпита свирепа възбуда и усети, че в същото време Сапфира потреперва под него. Той стисна дръжката на Бризингър.

— Изглежда, още не са ни забелязали. Да обявим ли пристигането си?

Сапфира отговори с чудовищен рев, който накара зъбите му да затракат, а после озари небето пред тях с гъста струя син пламък.

Под тях бунтовниците, намиращи се в основата на града, и защитниците по стената спряха битката за момент и бойното поле потъна в тишина. После Варден нададоха радостни възгласи и заудряха копията и мечовете си в щитовете, докато откъм града се разнесоха стонове на отчаяние.

— Ох! — възкликна Ездача и примигна. — Иска ми се да не го беше правила. Сега не виждам нищо.

— Извинявай.

Все така мигайки, той каза:

— Първо, трябва да намерим някой току-що умрял кон или друго животно, за да възвърнем силата ти.

— Няма нужда да…

Сапфира спря да говори, защото някой друг докосна умовете им. След секундна паника, младежът разпозна съзнанието на Триана.

— Ерагон, Сапфира! — извика магьосницата. — Точно навреме! Аря и още един елф преодоляха стените, но са хванати в капан от голяма група войници. Няма да оцелеят повече от минута, ако някой не им помогне! Побързайте!

Бризингър!

Сапфира сви криле до тялото си и се спусна стремително към тъмните сгради на града. Ерагон сведе глава, за да се предпази от свирепия вятър, който блъскаше лицето му. Светът се завъртя около тях, когато драконката сви надясно, за да не могат да я уцелят стрелците от земята.

Крайниците на Ездача натежаха в мига, в който Сапфира спря падането си. После тя възвърна равновесие и тежестта, която го притискаше, изчезна. Като странни пищящи ястреби стрелите свистяха край тях. Някои пропускаха целта си, а защитите на Ерагон отблъснаха останалите.

Сапфира пикира ниско над външните стени на града и отново изрева, след което замахна с нокти и опашка, събаряйки групи крещящи мъже от парапета към твърдата земя осемдесет стъпки по-надолу.

Висока квадратна кула, защитена от четири балисти, се издигаше в другия край на южната стена. Големите метателни машини изстрелваха четириметрови копия към Варден, струпани пред градските порти. Щом се озоваха от вътрешната страна на стената, Ерагон и Сапфира забелязаха стотина войника, скупчени около двама воини, застанали гръб в гръб в основата на кулата. Те отчаяно се опитваха да отблъснат гората от остриета.

Дори в здрача и отвисоко младежът разпозна Аря в единия от воините.

Сапфира скочи от парапета и се приземи насред войниците, като размаза неколцина под краката си. Останалите се разпръснаха с викове на страх и изненада. Драконката изрева. Подразнена, че плячката й бяга, тя размаха опашка по земята и събори дузина войници. Един мъж се опита да притича край нея. Бърза като поразяваща кобра, тя го захапа и разтърси глава, за да прекърши гръбнака му. По сходен начин се разправи с още четирима.

Дотогава оцелелите бяха изчезнали между сградите.

Ездача бързо развърза каишите на краката си и скочи на земята. Допълнителната тежест на бронята го повали на едно коляно при приземяването. Той изсумтя и се надигна на крака.

— Ерагон! — извика Аря и дотича до него.

Тя беше задъхана и плувнала в пот. Единствената й защита беше от кожен жакет и лек шлем, боядисан в черно, за да не отразява светлина.

— Добре дошла, Бяртскулар. Добре дошъл, Сенкоубиецо — измърка Бльодгарм до нея, а късите му зъби присветнаха в оранжево на светлината на факлите.

Жълтите му очи блестяха. Козината по врата на елфа бе настръхнала, което го караше да изглежда дори по-свиреп от обикновено. И двамата с Аря бяха облени в кръв, въпреки че Ерагон не можеше да прецени дали е тяхна или не.

— Ранени ли сте? — попита той.

Аря поклати отрицателно глава, а Бльодгарм каза:

— Няколко драскотини, но нищо сериозно.

— Какво правите тук без подкрепления? — попита Сапфира.

— Портите — отвърна задъхано Аря. — Вече три дни се опитваме да ги разбием, но те са защитени от магия, а тараните почти не издраскват дървото. Така че убедих Насуада да…

Когато елфката млъкна, за да си поеме дъх, Бльодгарм продължи оттам, където тя бе спряла:

— Аря убеди Насуада да организира нападението тази нощ, за да можем да се промъкнем във Фейнстер, без да ни забележат, и да отворим портите отвътре. За съжаление се сблъскахме с трима заклинатели. Те ни атакуваха с умовете си и ни попречиха да използваме магия, докато призоваваха войници, които да ни надвият с броя си.

Докато елфът говореше, Ерагон положи длан върху гърдите на един от умиращите войници и прехвърли останалата в тялото енергия в своето собствено, а оттам — в Сапфира.

— Къде са заклинателите сега? — попита той и пристъпи към друг труп.

Бльодгарм сви косматите си рамене.

— Изглежда са се изплашили от пристигането ти, Шур’тугал.

— Както е редно — изръмжа Сапфира.

Ерагон източи енергията от още трима войника, а от последния взе и кръгъл дървен щит.

— Добре тогава — каза той и се изправи. — Нека отворим портите за Варден, какво ще кажете?

— Да, без повече бавене — отвърна Аря и тръгна напред, но после спря и погледна странично към Ездача. — Имаш нов меч. — Това не беше въпрос.

Той кимна.

— Руньон ми помогна да го изкова.

— И какво е името на оръжието ти, Сенкоубиецо? — попита Бльодгарм.

Ерагон тъкмо се канеше да отговори, когато четирима войници дотичаха откъм една тъмна алея с насочени напред копия. С едно плавно движение Ездача извади Бризингър от ножницата и преряза дръжката на копието на водача, а после със същия удар обезглави войника. Бризингър сякаш потръпна от свирепа наслада. Аря скочи напред и прониза двама други, преди да успеят да реагират, докато Бльодгарм се хвърли странично и уби последния с кинжала си.

— Бързо! — извика елфката и се затича към градските порти.

Ерагон и Бльодгарм се втурнаха след нея, а Сапфира ги последва малко по-назад. Ноктите й вдигаха силен шум по паветата на улицата. Стрелците от парапета над тях ги обстрелваха и на три пъти ги нападнаха войници, появили се откъм града, за да ги спрат. Без да забавят ход, Ездача, Аря и Бльодгарм поваляха нападателите или Сапфира ги поразяваше с огнена струя.

Неспирният тътен на тарана ставаше все по-силен, с приближаването към високите четиридесет стъпки порти на града. Ерагон видя двама мъже и жена, облечени в тъмни роби, застанали пред обкованите с желязо порти. Те напяваха на древния език и се олюляваха, вдигнали високо ръце. Тримата заклинатели замлъкнаха, когато видяха Ездача и спътниците му, а после се затичаха с развени роби по главната улица на Фейнстер, водеща към крепостта в другия край на града.

Ерагон копнееше да се впусне в преследване, ала беше много по-важно да пуснат Варден в града, където те нямаше повече да бъдат застрашавани от войниците по стените.

„Чудя се каква ли проклетия са планирали“ — помисли си загрижено той, докато гледаше отдалечаващите се заклинатели.

Преди четиримата да пристигнат при портите, петдесетина войници в блестящи брони се спуснаха откъм стражевите кули и се разположиха пред огромните дървени врати.

Един от тях удари с дръжката на меча си по щита и извика:

— Никога няма да преминете, гнусни демони! Това е нашият дом и няма да допуснем ургали, елфи и други нечовешки чудовища в него! Махайте се, защото във Фейнстер ви очакват само смърт и страдание!

Аря посочи стражевите кули и промърмори на Ерагон:

— Механизмът за отваряне на портите се намира там.

— Вървете — каза той. — Двамата с Бльодгарм се промъкнете покрай войниците. Ние със Сапфира ще ги държим заети.

Елфката кимна и двамата с Бльодгарм се стопиха в мастилените сенки около къщите зад Ездача и драконката.

Чрез връзката си с нея, Ерагон усети как Сапфира се готви да скочи върху групата войници. Той положи ръка на крака й.

— Чакай. Нека по-напред да пробвам нещо.

— Ако не проработи, мога ли тогава да ги разкъсам на парчета? — попита тя и облиза зъби.

— Да, тогава можеш да правиш с тях, каквото си поискаш.

Младежът пристъпи бавно към войниците, като държеше меча и щита отпуснати от двете страни на тялото си. Една стрела полетя към него отгоре, но спря неподвижно във въздуха на няколко крачки от гърдите му и падна на земята. Ерагон погледна изплашените лица на мъжете и каза със силен глас:

— Аз съм Ерагон Сенкоубиец! Може да сте чували за мен, а може и да не сте. И в двата случая знайте следното: Аз съм Драконов ездач и съм се заклел да помогна на Варден да свалят Галбаторикс от трона му. Кажете ми, полагал ли е някой от вас клетва на древния език пред Галбаторикс или Империята? Е?

Същият мъж, който бе заговорил преди и изглежда беше капитанът, отговори:

— Не бихме се заклели пред краля, дори ако опре меч в гърлата ни! Верността ни принадлежи на лейди Лорана. Нейното семейство ни управлява вече четири поколения и си върши добре работата!

Другите войници замърмориха в съгласие с него.

— Тогава присъединете се към нас! — извика младежът. — Предайте се и ви обещавам, че никой няма да нарани нито вас, нито семействата ви. Нямате шанс да удържите Фейнстер пред комбинираната мощ на Варден, Сурда, джуджетата и елфите.

— Така си мислиш ти — извика един от войниците. — Ами ако Муртаг и онзи червен дракон дойдат отново?

Ерагон се поколеба, а после каза с уверен тон:

— Те не могат да се мерят с мен и елфите, които се борят на страната на Варден. Вече го отблъснахме веднъж.

Вляво от войниците видя, че Аря и Бльодгарм се прокраднаха иззад едно от каменните стълбища, водещи към върха на стените, а после с тихи стъпки се насочиха към лявата стражева кула.

Капитанът на войниците каза:

— Може да не сме се заклели в служба на краля, ала лейди Лорана го стори. Какво ще направиш с нея тогава? Ще я убиеш? Ще я затвориш? Не, ние няма да предадем доверието й и няма да допуснем нито теб, нито чудовищата, които дращят по стените ни. Нито ти, нито Варден можете да предложите нещо различно от смърт на онези, принудени да служат на Империята!

Защо не ни остави на мира, Драконов ездачо? Защо не си държа главата наведена, за да можем ние да живеем в мир? Но не, славата, величието и богатствата бяха твърде примамливи, нали? Трябваше да опустошиш домовете ни, за да удовлетвориш амбициите си. Е, аз те проклинам, Драконов ездачо! Проклинам те с цялото си сърце! Дано напуснеш Алагезия и никога не се върнеш!

Ерагон се смрази, защото проклятието на мъжа повтаряше онова на последния Ра’зак в Хелгринд, а той си спомни, че и Анджела му бе предсказала същото бъдеще. С усилие на волята отблъсна тези мисли и отвърна:

— Не желая да ви убивам, но ще го сторя, ако трябва. Предайте се!

Аря тихо отвори вратата в дъното на лявата стражева кула и се промъкна вътре. Безшумен като ловуваща дива котка, Бльодгарм се прокрадна зад войниците към другата кула. Ако някой от тях се бе обърнал, щеше да го види с лекота.

Капитанът се изплю на земята в краката на младежа.

— Ти дори не приличаш на човек! Ти си предател на расата си! — И с това мъжът вдигна щита и меча си и бавно запристъпва към Ездача. — Сенкоубиец — изръмжа войникът. — Ха! По-скоро ще повярвам, че дванадесетгодишният син на брат ми е убил Сянка, отколкото на хлапе като теб.

Ерагон изчака, докато капитанът го наближи достатъчно. После направи една-единствена крачка напред и заби Бризингър в центъра на украсения с герб щит. Острието излезе през гърба на войника, който се сгърчи и застина. Ездача издърпа острието от трупа и в същия момент откъм стражевите кули се разнесе шум, когато макарите и веригите се раздвижиха и огромните резета на градските порти започнаха да се издърпват.

— Предайте се или умрете! — извика Ерагон.

Двадесетина войници се втурнаха с викове към него, размахали мечове. Другите или се пръснаха и побягнаха към вътрешността на града, или последваха съвета на врага си и поставиха мечове, копия и щитове върху сивите павета, след което коленичиха на улицата с длани на коленете.

Около Ездача се образува мъгла от кръв, когато той започна да сее смърт сред войниците, преминавайки от един към друг по-бързо, отколкото те можеха да реагират. Сапфира събори двама, а после подпали други двама с къс залп от ноздрите си. Мъжете се свариха в броните си. Ерагон се спря с плъзгане на няколко крачки зад най-крайния войник и остана на място, протегнал ръка заради последния нанесен удар, чакайки да чуе звука от падането на тялото на земята: първо едната половина, после другата.

Аря и Бльодгарм излязоха от стражевите кули и в същото време портите със стон се отвориха навън, разкривайки затъпената и нацепена глава на масивния таран на Варден. Горе на стените стрелците извикаха ужасени и заотстъпваха към по-лесни за защитаване позиции. Десетки ръце се вкопчиха в портите отвън, за да ги отворят още по-широко, и Ерагон видя море от мрачни лица на хора и джуджета, струпали се пред входа.

— Сенкоубиецо! — викаха те, а също и „Аргетлам!“ и „Добре дошъл! Ловът е успешен днес!“

— Това са мои пленници — обяви Ездача и посочи с Бризингър към войниците, коленичили на улицата. — Завържете ги и се погрижете с тях да се отнасят добре. Дадох им дума, че няма да бъдат наранени.

Шестима воини побързаха да изпълнят заповедта му.

Варден нахлуха в града. Дрънченето на брони и оръжия и тропотът на ботуши по паветата бяха като неспирна гръмотевица. Ерагон с радост видя Роран, Хорст и неколцина мъже от Карвахол в четвъртата редица бойци. Той махна за поздрав и братовчед му вдигна чука си в отговор, преди да се затича към него.

Младежът сграбчи дясната ръка на Роран и го придърпа в грубовата прегръдка. Когато се отдръпна, забеляза, че братовчед му изглежда състарен и очите му са по-хлътнали отпреди.

— Крайно време беше да се дотътриш — изсумтя Роран. — Измирахме със стотици, докато се опитвахме да преодолеем стените.

— Двамата със Сапфира дойдохме максимално бързо. Как е Катрина?

— Добре е.

— Когато това приключи, трябва да ми разкажеш всичко, което ти се е случило, откакто заминах.

Роран стисна устни и кимна. После посочи Бризингър и попита:

— Откъде го взе тоя меч?

— От елфите.

— Как се казва?

— Бриз… — започна да казва Ерагон, ала тогава единадесетте елфи, пратени от Исланзади с Бльодгарм да пазят него и Сапфира, дотичаха откъм колоната воини и ги обградиха. Аря и Бльодгарм също дойдоха, като елфката тъкмо почистваше тънкото острие на меча си.

Преди Ездача да продължи да говори, Йормундур се появи на гърба на коня си откъм портите и извика:

— Сенкоубиецо! Добра среща!

Ездача отвърна на поздрава и попита:

— Какво да правим сега?

— Каквото пожелаете — отвърна командирът и стисна юздите на кафявия си кон. — Трябва да си пробием път до крепостта. Струва ми се, че Сапфира няма да може да премине между повечето къщи, така че се издигнете във въздуха и им създавайте проблеми, където можете. Ако пробиете защитата на крепостта и заловите лейди Лорана, това ще ни помогне много.

— Къде е Насуада?

Йормундур посочи зад рамото си.

— Зад армията, координира войските с крал Орин. — Йормундур погледна над потока от воини, а после обратно към Ерагон и Роран. — Стронгхамър, мястото ти е при твоите хора, не да бъбриш с братовчед си.

След тези думи стройният слаб командир пришпори коня си и препусна по мрачната улица, раздавайки заповеди на Варден.

Когато Роран и Аря понечиха да го последват, Ездача сграбчи братовчед си за рамото и тупна меча на елфката със своя.

— Чакайте — каза той.

— Какво? — възкликнаха нервно и двамата.

— Да, какво? — попита Сапфира. — Не бива да стоим тук и да говорим, когато ни чака забавление.

— Баща ми — рече Ерагон. — Той не е бил Морзан, а Бром!

Роран примигна.

— Бром?

— Да, Бром!

Дори Аря изглеждаше изненадана.

— Сигурен ли си, Ерагон? Откъде знаеш?

— Естествено, че съм сигурен! Ще ви обясня по-късно, но не можех да чакам повече, преди да узнаете истината.

Роран поклати глава.

— Бром… Никога не бих предположил, но в това има известен смисъл. Сигурно си щастлив, че си се отървал от името на Морзан.

— Много повече от щастлив — отвърна младежът с усмивка.

Братовчед му го потупа по гърба и каза:

— Ще се пазиш, нали?

После се затича след Хорст и другите селяни. Аря тръгна в същата посока, но едва бе направила няколко крачки, Ерагон извика името й и каза:

— Сакатият, който е цял, напусна Ду Велденварден, за да се присъедини към Исланзади при Гил’еад.

Зелените очи на Аря се разшириха и устните й се разделиха, сякаш искаше да зададе въпрос. Преди обаче да успее, колона тичащи бойци я отнесе към вътрешността на града.

Бльодгарм се приближи до Ездача.

— Сенкоубиецо, защо Печалния мъдрец е напуснал гората?

— Той и спътникът му решиха, че е дошло времето да ударят Империята и да се разкрият пред Галбаторикс.

По козината на елфа преминаха вълнички.

— Това е невероятно важна новина.

Ерагон се качи на гърба на Сапфира. Обърна се към елфите и каза:

— Проправете си път към крепостта. Ще се срещнем там.

Без да чака отговор, Сапфира скочи на стълбището, водещо към върха на стената. Каменните стъпала се напукаха под тежестта им, докато тя се качваше към широкия парапет, от който полетя над горящите колиби извън Фейнстер с бързи махове, за да набере височина.

— Аря ще трябва да ни даде позволение, преди да можем да кажем на когото и да е за Оромис и Глаедр — каза Ерагон, спомняйки си клетвата, която заедно с Орик и Сапфира бяха положили пред кралица Исланзади при първото си посещение в Елесмера.

— Сигурна съм, че ще ни го даде, щом чуе разказа ни — отвърна драконката.

— Да.

Двамата летяха от място на място във вътрешността на Фейнстер. Приземяваха се навсякъде, където видеха големи групи хора или където членове на Варден изглеждаха застрашени. Ако някой не ги нападнеше незабавно, Ерагон се опитваше да убеди всяка група врагове да се предаде. Проваляше се толкова често, колкото и успяваше, но се чувстваше по-добре от това, че опитва, защото мнозина от хората, които изпълваха улиците, бяха обикновени жители на града, а не тренирани войници. На всеки от тях Ездача казваше:

— Империята е нашият враг, не вие. Не вдигайте оръжие срещу нас и тогава няма да имате причина да се боите.

На няколко пъти той видя жени и деца, бягащи из тъмния град, и им нареждаше незабавно да се скрият в най-близката къща. Те се подчиняваха без изключение.

Той следеше умовете на всички около него и Сапфира, търсейки магьосници, които биха се опитали да им навредят, ала не откри други заклинатели, освен тримата, които бе видял по-рано, а те криеха мислите си от него. Безпокоеше се, че те не се бяха включили в битката по никакъв забележим начин.

— Може би възнамеряват да напуснат града — каза младежът на Сапфира.

— Галбаторикс ще им позволи ли да избягат насред битка?

— Съмнявам се, че иска да изгуби някой от заклинателите си.

— Може би, но все пак трябва да внимаваме. Кой знае какво планират?

Ерагон сви рамене.

— Засега най-доброто, което можем да сторим, е да помогнем на Варден да завземат Фейнстер възможно най-бързо.

Тя се съгласи и се насочи към битката на един близък площад.

Воденето на сражение в град бе много по-различно от това на открито, на което бяха привикнали Ездача и Сапфира. Тесните улици и близко разположените сгради пречеха на движенията на драконката и забавяха реакциите им при атака на войници, въпреки че Ерагон можеше да усети всеки от тях много преди да ги достигнат. Сблъсъците им с врага се превърнаха в мрачни и отчаяни битки, прекъсвани само от случайния изблик на огън или магия. Неведнъж Сапфира разбиваше предната стена на някоя къща с невнимателно размахване на опашката си. Двамата с Ездача избягваха дълбоки наранявания — чрез комбинацията от късмет, умения и защитите на Ерагон, — ала нападенията ги караха да бъдат още по-внимателни и напрегнати, отколкото обичайно бяха по време на битка.

Петият подобен сблъсък толкова вбеси Ерагон, че когато войниците започнаха да отстъпват, както неизменно правеха накрая, той се втурна след тях, решен да ги избие до един. Те го изненадаха, като разбиха барикадираната врата на един магазин за шапки и се втурнаха вътре.

Ездача ги последва, скачайки над разбитите останки от вратата. Вътрешността на магазина бе потънала в плътен мрак и миришеше на птичи пера и застоял парфюм. Можеше да озари помещението с магия, но тъй като знаеше, че войниците са в още по-неблагоприятно положение от него, се въздържа. Той усещаше умовете им наблизо и можеше да чуе накъсаното им дишане, ала не бе сигурен какво имаше между него и тях. Влезе по-навътре в тъмния магазин, опипвайки пътя си с крака. Държеше щита пред себе си и Бризингър над главата си, готов за удар.

Ерагон чу как нещо, издаващо едва доловим шум като от конец, падащ на земята, лети във въздуха към него.

Отскочи назад и залитна, когато нечий боздуган или чук удари щита му и го разби на парчета. Избухнаха викове. Един мъж събори стол или маса и нещо издрънча при сблъсък със стената. Ездача размаха Бризингър и усети как мечът потъва в плът и се забива в кост. Някаква тежест увисна на острието. Ерагон го измъкна и мъжът, когото бе ударил, падна в краката му.

Ездача хвърли бърз поглед към Сапфира, която го очакваше в тясната улица отвън. Едва тогава видя, че на един железен стълб на улицата е окачен фенер и че светлината го е правила видим за войниците. Той бързо се отдръпна от прага и захвърли останките от щита си.

Последва нов трясък и шумотевица от стъпки, докато войниците се измъкваха през вратата отзад и се заизкачваха по стълбите, които водеха на горния етаж. Ерагон се втурна след тях. Вторият етаж се оказа апартаментът на семейството, което притежаваше магазина. Няколко човека се развикаха и едно бебе запищя, когато Ездача се втурна сред плетеницата от малки стаи, ала той не им обърна внимание, насочил цялата си мисъл към своята плячка. Накрая приклещи войниците в един тесен хол, озарен от потрепващия пламък на една свещ.

Уби четиримата войници с четири удара на меча си и се намръщи, отвратен, когато кръвта им го опръска. Намери си нов щит и се спря да погледне труповете. Струваше му се грубо да ги остави насред нечия всекидневна, затова ги изхвърли през прозореца.

По обратния път към стълбите някой пристъпи иззад един ъгъл и се опита да прониже младежа с кинжал в ребрата. Върхът на острието спря на косъм от него, впримчен в защитите му. Стреснат, Ерагон замахна с Бризингър и точно щеше да отреже главата на нападателя си, когато осъзна, че срещу себе си има слабо момче на не повече от тринадесет години.

Той замръзна.

— Това можеше да съм аз — помисли си. — На негово място аз бих сторил същото. — Погледна зад гърба на момчето и видя мъж и жена по нощници, които стояха прегърнати. Те го гледаха ужасено.

Ездача потръпна и свали меча си. После със свободната си ръка взе кинжала от момчето.

— Ако бях на ваше място — каза той и силата на гласа му го шокира, — нямаше да излизам, докато битката не свърши. — Поколеба се, а после добави: — Съжалявам.

След това, чувствайки се засрамен, напусна тичешком магазина и се върна при Сапфира.

Те продължиха надолу по улицата.

Близо до магазина за шапки се натъкнаха на войници на крал Орин, понесли златни свещници, сребърни подноси и прибори, бижута и различни мебели от един богаташки дом, който бунтовниците бяха превзели.

Ерагон изтръгна няколко килима от ръцете на един войник.

— Веднага върнете всичко! — извика той на групата. — Тук сме да помогнем на тези хора, не да крадем от тях! Те са наши братя и сестри, наши майки и бащи. Ще ви пусна този път, но кажете на всички, че ако някой краде, ще бъде вързан на позорния стълб и публично нашибан като крадец!

Драконката изръмжа, за да подчертае думите му. Под бдителния им поглед, смъмрените воини върнаха плячката си в облицованата с мрамор къща.

— Сега — каза Ерагон на Сапфира — навярно ще можем да…

— Сенкоубиецо! Сенкоубиецо! — извика мъж, тичащ към тях от вътрешността на града. Бронята и оръжията му показваха, че е от Варден.

Ерагон стисна Бризингър.

— Какво?

— Нужна ни е помощта ти, Сенкоубиецо. Твоята също, Сапфира!

Те последваха боеца по улиците на Фейнстер, докато не пристигнаха пред голяма каменна сграда. Десетки бунтовници бяха приклекнали зад ниска стена срещу фасадата й. Изглеждаха облекчени, когато видяха Ездача и дракона.

— Не се приближавайте! — извика един от Варден, като размаха ръце. — Вътре има голяма група войници и стрелят с лъковете си по нас.

Ерагон и Сапфира се спряха извън обсега на стрелите. Боецът, който ги беше довел, каза:

— Не можем да стигнем до тях. Вратите и прозорците са барикадирани, а те ни обстрелват, като се опитаме да проникнем.

Ездача погледна Сапфира.

— Ти ли искаш, или аз да се погрижа?

— Остави на мен — каза тя и скочи във въздуха с разперени криле.

Сградата се разтърси, когато драконката кацна на покрива. Ерагон и другите воини гледаха с възхищение как тя заби ноктите си във фугите между камъните, изсумтя от напрежението и разби сградата на парчета. С ужасените войници, останали без прикритие, се разправи бързо като териер, който избива плъхове.

Когато Сапфира се върна до Ерагон, Варден отстъпиха от нея, очевидно изплашени от тази демонстрация на свирепост. Тя не им обърна внимание и започна да ближе лапи, за да почисти кръвта от люспите си.

— Казвал ли съм ти някога колко се радвам, че не сме врагове? — попита младежът.

— Не, но е много мило от твоя страна.

Из целия град войниците се бореха с упорство, което впечатли Ерагон — отстъпваха едва когато бъдеха принудени и правеха всичко възможно да забавят настъплението на Варден. Заради този отпор бунтовниците пристигнаха в западната част на града, където се издигаше крепостта, едва когато бледата светлина на зората започна да пълзи по небето.

Сградата бе впечатляваща. Висока и квадратна, украсена с множество кули с различна височина. Покривът бе покрит с каменни плочи, така че нападателите да не могат да го подпалят. Пред крепостта се простираше обширен двор, в който имаше няколко ниски постройки и четири катапулта, и около него се издигаше стена със собствени кули. Стотици войници бранеха укреплението и още стотици се суетяха из двора. Единственият път за вътре беше препречен с дъбова порта и желязна решетка.

Няколко хиляди бунтовници атакуваха отново и отново стената, опитвайки се да пробият портата с тарана, донесен от стената на града, или да преодолеят стената с куки и стълби, които защитниците неспирно отблъсваха. Ята свистящи стрели се стрелкаха напред-назад над стената. Никоя страна не изглеждаше да има предимство.

— Портата! — извика Ездача и я посочи.

Сапфира се понесе надолу и прочисти парапета над портата със струя пламък. От ноздрите й се издигна дим. Тя кацна на стената, разтърсвайки младежа, и каза:

— Върви. Аз ще се погрижа за катапултите, преди да почнат да хвърлят камъни по Варден.

— Пази се.

Той слезе от гърба й.

— Те трябва да се пазят — отвърна тя и изръмжа към копиеносците, струпани край катапултите.

Половината от тях се разбягаха.

Стената бе твърде висока, за да може Ерагон спокойно да скочи на улицата долу, така че Сапфира провеси опашката си и я застопори между два зъба на укреплението. Ездача прибра Бризингър в ножницата и се заспуска, използвайки шиповете й като стъпала. Когато стигна върха, се пусна и прелетя останалите двадесетина стъпки. Претърколи се, за да намали удара, и се приземи сред Варден.

— Привет, Сенкоубиецо — каза Бльодгарм, докато излизаше от тълпата, следван от другите единадесет елфи.

— Привет — Ерагон отново извади Бризингър. — Защо не сте отворили още портата за Варден?

— Защото е защитена от много магии, Сенкоубиецо. Ще е нужна много сила, за да я съборим. Ние със спътниците ми сме тук, за да защитаваме теб и Сапфира, а не можем да изпълняваме дълга си, ако се изтощим с други задачи.

Ездача преглътна една ругатня и каза:

— Предпочиташ ние със Сапфира ли да се изтощим, Бльодгарм? Така в по-голяма безопасност ли ще бъдем?

Елфът го гледа в продължение на няколко секунди. В жълтите му очи не се четеше нищо. Накрая сведе леко глава.

— Незабавно ще отворим портата, Сенкоубиецо.

— Не, остави — изръмжа Ерагон. — Чакайте тук!

Той си проправи път до предните редици на Варден и отиде до спуснатата решетка.

— Направете ми място! — извика и направи знак на бойците да се отдръпнат.

Варден отстъпиха назад и се отвори празно пространство, широко около два метра. Едно копие, запратено от катапулт, отскочи от защитите на Ездача и изтрака в страничната улица. Сапфира изрева от вътрешността на двора и последва звук на строшени греди и късащи се опънати въжета.

Ерагон стисна меча с двете си ръце, вдигна го над главата си и извика:

— Бризингър!

Острието избухна в син огън и воините зад гърба му нададоха възгласи на удивление. Младежът пристъпи напред и удари един от напречните пръти на решетката. Стената и околните сгради се озариха от ослепителна светлина, когато мечът преряза дебелия метал. В същото време Ерагон забеляза внезапно увеличение на умората си, докато мечът прерязваше защитните магии, пазещи решетката. Усмихна се. Както се бе надявал, контразаклинанията, вплетени при изковаването на Бризингър от Руньон, бяха повече от достатъчни за тези смешни предпазни мерки.

С възможно най-голяма бързина той изряза голяма дупка в решетката, а после се отдръпна, защото освободеното парче метал падна на паветата с ужасен трясък. Младежът премина през решетката и отиде до голямата дъбова порта, намираща се по-навътре в стената. Разположи Бризингър точно между тънката като косъм цепнатина между двете крила, облегна се на меча и прокара острието през тесния процеп до другата страна. После засили потока на енергия върху огъня около меча, докато той не стана достатъчно горещ, за да прогори твърдото дърво като нож, режещ пресен хляб. Около Бризингър се вдигна облак дим, от който на Ерагон му залютя на гърлото и му засмъдя на очите.

Той придвижи острието нагоре, прогаряйки дебелата греда, която препречваше вратите отвътре. Веднага щом усети, че съпротивата срещу Бризингър намаля, издърпа меча и изгаси пламъка. Носеше дебели ръкавици, така че не се притесни да сграбчи горещия ръб на едното крило на портата и да го отвори с едно мощно дръпване. Другото също започна да се отваря навън, привидно само, но миг по-късно Ерагон видя, че Сапфира го бута отвътре; тя седеше отдясно на входа, загледана в него с блестящи сини очи. Зад нея четирите катапулта бяха разбити на парчета.

Ездача отиде при нея, докато Варден се изсипваха в двора и изпълваха въздуха със силни бойни викове. Изтощен от усилията си, Ерагон постави ръка на колана на Белот Мъдрия и попълни резервите си с малко енергия от дванадесетте диаманта, скрити вътре. Предложи остатъка на Сапфира, която бе не по-малко изтощена, но тя отказа с думите:

— Запази я за себе си. Не ти е останала много. Освен това наистина ми е нужна само вечеря и един хубав сън.

Младежът се облегна на нея и позволи на клепачите си да се спуснат леко.

— Скоро — каза той. — Скоро това ще приключи.

— Надявам се — отвърна тя.

Сред бойците, които тичаха край тях, вървеше и Анджела, облякла странната си зелено-черна броня и понесла своя хутвир — двуострата тояга на джуджешките жреци. Билкарката спря до Ерагон и с дяволито изражение каза:

— Впечатляващо представление, но не смяташ ли, че малко прекаляваш?

— Какво имаш предвид? — попита той и се намръщи.

Тя вдигна вежда.

— О, хайде стига. Наистина ли беше нужно да си подпалваш меча?

Изражението му се разведри, когато разбра какво има предвид жената, и той се засмя.

— Не и за решетката, но пък ми беше приятно. Освен това не мога да направя нищо по въпроса. Кръстих меча Огън на древния език и всеки път, когато кажа думата, острието избухва в пламъци като суха съчка.

— Нарекъл си меча си Огън? — възкликна Анджела с нотка недоверие в гласа. — Огън? Що за скучно име е това? Можеше да го кръстиш Пламтящо острие, да речем, и да се приключи въпросът. Наистина Огън… Хм. Не предпочиташ ли да имаш меч на име Овцеизтребител или Косача на хризантеми, или нещо друго, в което е вложено поне малко въображение?

— Вече си имам Овцеизтребител тук — каза Ездача и положи длан върху крака на Сапфира. — Защо ми е друг?

Анджела се ухили широко.

— Значи все пак не си напълно лишен от чувство за хумор! Може пък и да има надежда за теб. — И тя тръгна с танцова стъпка към крепостта, въртейки бойната си тояга и мърморейки: — Огън? Ха!

Сапфира изръмжа леко и каза:

— Внимавай кого наричаш Овцеизтребител, Ерагон, за да не се окажеш и ти изтребен.

— Добре, Сапфира.

Сянката на съдбата

Дотогава Бльодгарм и другите елфи се бяха присъединили към Ерагон и Сапфира в двора, ала Ездача не им обърна внимание и затърси с поглед Аря. Когато я забеляза да тича до Йормундур и неговия жребец, той я повика и размаха щит, за да привлече вниманието й.

Елфката чу вика му и се затича към него с грациозни като на газела скокове. Беше си намерила щит, шлем и ризница, откакто се бяха разделили, и металът на бронята й блестеше на сивкавата светлина. Когато елфката спря, Ерагон каза:

— Двамата със Сапфира ще влезем в крепостта отгоре и ще се опитаме да заловим лейди Лорана. Искаш ли да дойдеш с нас.

Тя кимна отривисто.

Младежът скочи на единия крак на Сапфира, а оттам — на седлото. Аря последва примера му секунда по-късно и седна зад него. Брънките на ризницата й се притиснаха в гърба му.

Драконката разпери криле и полетя, оставяйки Бльодгарм и другите елфи на земята, загледани нагоре с безпомощни изражения.

— Не бива с такава лекота да изоставяш стражите си — промърмори Аря в лявото ухо на Ерагон. Тя обхвана кръста му с дясната си ръка и го стисна здраво, докато Сапфира кръжеше над двора.

Преди той да успее да отвърне, усети досега с могъщия ум на Глаедр. За момент градът под тях изчезна и Ездача виждаше и чувстваше само онова, което виждаше и чувстваше златният дракон.

Малки жилещи стършелови стрели отскачаха от корема му, докато се издигаше над разпръснатите дървени пещери на двукраките кръглоухи. Въздухът бе гладък и плътен под крилете му, идеален за летенето, което му беше нужно. На гърба му седлото се отърка в люспите, когато Оромис се раздвижи.

Глаедр стрелна език и вкуси опияняващия аромат на горящо дърво, сварено месо и разлята кръв. Много пъти бе идвал на това място преди. В младостта му то бе известно с друго име, а не Гил’еад, и тогава единствените му обитатели бяха сериозните, смеещи се бъбриви елфи и приятелите им. Предишните му посещения винаги бяха приятни, ала го болеше да си спомня за двамата братя по гнездо, които бяха умрели тук, убити от побърканите Клетвопрестъпници.

Мързеливото еднооко слънце се издигаше току над хоризонта. На север голямата вода Исенстар бе като развълнуван лист излъскано сребро. Под него стадото остроухи, командвано от Исланзади, се бе разположило около разбунения като мравуняк град. Броните им блестяха като стрит лед. Пелена от син дим покриваше цялата местност, гъста като студена утринна мъгла.

А от юг идеше малкият ядосан нокът Торн, отправяйки предизвикателството си така, че всички да го чуят. Морзановият син Муртаг седеше на гърба му, а в ръката на Муртаг Зар’рок блестеше като нокът.

Тъга изпълни Глаедр, когато видя двете клети новоизлюпени палета. Искаше му се с Оромис да не са принудени да ги убиват. „Ето че отново — помисли си той — дракон трябва да се бие с дракон и Ездач с Ездач, и всичко това заради онзи унищожител на яйца Галбаторикс“. После с натежали мисли Глаедр ускори махането на крилете си и разпери нокти в подготовка да порази приближаващия враг.

Главата на Ерагон се отметна назад, когато Сапфира се наклони наляво и падна няколко стъпки, преди да възвърне равновесието си.

— И ти ли видя това? — попита тя.

— Да.

Разтревожен, той погледна към дисагите, където сърцето на Глаедр лежеше на сигурно място, и се зачуди дали двамата със Сапфира не трябва да помогнат на учителите си, ала после се успокои с мисълта, че сред елфите има безброй заклинатели. Оромис и Глаедр нямаше да искат неговата помощ.

— Какво не е наред? — попита Аря. Гласът й звучеше силно в ухото на Ерагон.

— Оромис и Глаедр ще влязат в битка с Торн и Муртаг — отговори Сапфира.

Младежът усети как елфката се наежи зад гърба му.

— Откъде знаете? — попита тя.

— Ще ти обясня по-късно. Само се надявам да не пострадат.

— Аз също — каза Аря.

Сапфира се издигна високо над крепостта, а после се понесе бавно надолу с безшумни махове и се приземи на върха на най-високата кула. Когато Ездача и елфката слязоха на стръмния покрив, тя каза:

— Ще ви посрещна в залата долу. Прозорецът тук е твърде малък за мен.

И тя отлетя, а течението, образувано от крилете й, ги блъсна в лицата.

Ерагон и Аря се прехвърлиха над ръба на покрива и се спуснаха на тесен каменен перваз осем стъпки по-надолу. Без да обръща внимание на предизвикващото световъртеж падане, което го очакваше, ако се подхлъзнеше, Ездача прекоси перваза до кръстовиден прозорец, през който се промъкна в голяма квадратна стая, покрай стените на която имаше рафтове с подредени на тях колчани със стрели и тежки арбалети. Ако тук бе имало някой, когато Сапфира се приземи, сега помещението беше празно.

Аря се прехвърли през прозореца след него. Тя огледа стаята, а после посочи стълбите в отсрещния ъгъл и тръгна към тях. Меките й ботуши не издаваха звук по каменния под.

Когато я последва, Ерагон усети странно струпване на енергии под тях, а също и мислите на петима човека, чиито умове бяха затворени за него. Разтревожен за евентуална мисловна атака, младежът се оттегли в съзнанието си и се концентрира върху рецитирането на елфическа поезия. Докосна Аря по рамото и прошепна:

— Усещаш ли това?

Тя кимна утвърдително.

— Трябваше да вземем Бльодгарм с нас.

Двамата се спуснаха по стълбите, правейки всичко възможно да не издават звук. Следващата стая в кулата бе много по-голяма от предишната — таванът беше висок почти девет метра и от него висеше фенер, чието стъклено тяло бе покрито с множество фасети. Вътре гореше жълт пламък. На стените висяха стотици картини: портрети на брадати мъже в богато украсени роби и жени с безизразни лица, седнали сред деца с равни остри зъби; мрачни пейзажи, изобразяващи бурно море, в което се давеха моряци; и батални сцени, където хора избиваха гротескни ургали. Редица високи прозорци с жалузи, разположени в северната стена, гледаха към балкон с каменен парапет. Срещу прозорците до отсрещната стена имаше няколко малки кръгли масички, покрити със свитъци, три тапицирани стола и две твърде големи медни урни, пълни с букети от изсушени цветя. Едра жена с прошарена коса, облечена в бледолилава рокля, седеше на един от столовете. Тя приличаше много на неколцина от мъжете по картините. На челото си носеше сребърна диадема, украсена с нефрит и топаз.

В средата на стаята стояха тримата магьосници — двама мъже и една жена, — които Ерагон бе зърнал преди в града. Те се гледаха един-друг, качулките на робите им бяха отметнати, а ръцете — протегнати встрани, така че върховете на пръстите им се докосваха. Магьосниците се олюляваха в унисон, мърморейки някаква непозната магия на древния език. Четвърти човек седеше в средата на образувания от тях триъгълник: мъж, облечен по сходен начин, който обаче не казваше нищо и се мръщеше, все едно изпитваше силна болка.

Ерагон се нахвърли върху ума на единия от мъжете, ала той бе толкова фокусиран в задачата си, че младежът не можа да намери пролука в съзнанието му и така не успя да го подчини на волята си. Заклинателят сякаш дори не забеляза атаката. Аря сигурно бе опитала същото, защото се намръщи и прошепна:

— Добре са обучени.

— Знаеш ли какво правят? — промърмори той.

Тя поклати отрицателно глава.

После жената в лилавата рокля вдигна поглед и видя Ездача и елфката, приклекнали на каменните стълби. За изненада на Ерагон тя не извика за помощ, а вместо това постави пръст на устните си и после им направи знак да се приближат.

Ерагон и Аря се спогледаха объркано.

— Може да е капан — прошепна той.

— Най-вероятно е така — отвърна елфката.

— Какво да правим?

— Сапфира наблизо ли е?

— Да.

— Тогава нека поздравим домакинята си.

Вървейки в крак, те слязоха по останалите стъпала и се прокраднаха през стаята, без да свалят очи от унесените в заклинанието си магьосници.

— Вие лейди Лорана ли сте? — попита Аря с тих глас, когато спряха пред седналата жена.

Тя кимна леко.

— Да, прекрасна моя. — Лорана обърна погледа си към Ерагон и попита: — Ти ли си Драконовият ездач, за когото чувам толкова много напоследък? Ти ли си Ерагон Сенкоубиец?

— Да — отвърна младежът.

На изисканото лице на жената се появи изражение на силно облекчение.

— Ах, надявах се да дойдеш. Трябва да ги спреш, Сенкоубиецо. — Тя посочи към магьосниците.

— Защо не им наредите да се предадат? — попита шепнешком той.

— Не мога — каза Лорана. — Те отговарят само пред краля и новия му Ездач. Аз самата съм положила клетва за вярност пред Галбаторикс — нямах избор по този въпрос, — така че не мога да вдигна ръка срещу него и слугите му; иначе сама щях да заповядам да ги унищожат.

— Защо? — попита Аря. — Какво ви кара да се боите толкова много от тях?

Кожата около очите на Лорана се опъна.

— Те знаят, че нямат шанс да отблъснат Варден сами, а Галбаторикс не е пратил подкрепления, за да ни помогне. Така че се опитват, не зная как, да създадат Сянка, с надеждата чудовището да се обърне срещу Варден и да всее смут и хаос в редиците ви.

Ужас изпълни Ерагон. Той не можеше да си представи какво би било, ако трябва да се бие с втори Дурза.

— Но една Сянка може със същата лекота да се обърне срещу тях и срещу всички други във Фейнстер, вместо срещу Варден.

Лорана кимна.

— Не ги е грижа. Искат просто да причинят колкото се може повече болка и разруха, преди да умрат. Те са побъркани, Сенкоубиецо. Моля те, спри ги, помогни на народа ми!

Точно когато тя спря да говори, Сапфира се приземи на балкона пред стаята, напуквайки парапета с опашка. Тя събори прозорците с един удар на муцуната си, разбивайки ги на трески, а после провря глава и рамене в залата и изръмжа.

Магьосниците продължиха да напяват, привидно без изобщо да я забележат.

— Олеле — извика тихо лейди Лорана и стисна облегалките на стола си.

— Точно така — каза Ерагон.

Той стисна Бризингър и тръгна към заклинателите. Сапфира стори същото от отсрещната страна.

Светът се завъртя пред погледа му и той отново се озова зад очите на Глаедр.

Червено. Черно. Проблясъци на пулсиращо жълто. Болка… Пронизваща болка в корема и в рамото на лявото му крило. Болка, каквато не бе изпитвал от над сто години. После облекчение, когато партньорът на живота му Оромис излекува раните.

Глаедр си възвърна равновесието и затърси Торн с поглед. Малкият червен сврачи дракон бе по-силен и бърз, отколкото бе предполагал, заради намесата на Галбаторикс.

Торн удари Глаедр отляво — слабата му страна, където бе изгубил крака си. Те се завъртяха един около друг, понесли се към твърдата земя. Глаедр дращеше и блъскаше със задните си крака, в опит да принуди по-малкия дракон да се предаде.

„Няма да ме надвиеш, пале — закле се той. — Аз бях стар, преди да се родиш“.

Бели, остри като кинжал, нокти издраха Глаедр по гърдите и корема. Той сви опашка и удари ръмжащия дългоноктест Торн по крака, пронизвайки го в бедрото с един от шиповете си. Боят отдавна бе изтощил невидимите магически щитове и на двамата, оставяйки ги уязвими за всякакви рани.

Когато въртящата се земя бе едва на няколко хиляди стъпки разстояние, Глаедр пое дълбоко въздух и отметна глава назад. Той изпъна врат, стегна корема си и изтласка навън гъстата огнена течност от вътрешностите си. Тя се възпламени, когато влезе в контакт с въздуха в гърлото му. Драконът отвори челюсти до краен предел и порази червения си противник с огън, който го погълна като нажежена какавида. Потокът от гладни, алчни, впримчващи пламъци погъделичка бузите на Глаедр.

Затвори гърло, прекъсвайки потока на огън, и двамата със сгърчения пищящ дракон се отдръпнаха един от друг. Откъм гърба си златният Глаедр чу как Оромис каза:

— Силата им отслабва; виждам го в реакциите им. Още няколко минути и концентрацията на Муртаг ще се срине и аз ще поема контрол над мислите му. Или това, или ще ги убием с меч и нокти.

Златният дракон изрева в съгласие, вбесен от това, че двамата с Оромис не смеят да общуват с умовете си, както обикновено. Той се надигна на топлото въздушно течение над земята и се извъртя към Торн, от чиито криле капеше алена кръв. Глаедр изрева повторно и се подготви за нова битка.

Ерагон гледаше в тавана, дезориентиран. Лежеше по гръб в кулата на крепостта. Аря бе коленичила над него и по лицето й бе изписана тревога. Тя го хвана за ръката и му помогна да се изправи, а после го подкрепи, когато той се олюля. От другата страна на стаята Сапфира разтърси глава и младежът усети объркването й.

Тримата магьосници все още стояха с протегнати ръце и се олюляваха, докато припяваха на древния език. Думите на магията им ехтяха с необичайна сила и оставаха във въздуха дълго, след като трябваше да са заглъхнали. Мъжът, седящ в краката им, стисна колене. Цялото му тяло трепереше и главата му се мяташе във всички посоки.

— Какво стана? — попита Аря с напрегнат шепот. Тя придърпа Ездача към себе си и снижи още повече глас: — Как можеш да знаеш какво мисли Глаедр толкова отдалеч, когато умът му е затворен дори за Оромис? Прости ми, че се докоснах до съзнанието ти без позволение, но се безпокоях за теб. Що за връзка споделяте двамата със Сапфира и Глаедр?

— По-късно — каза той и изправи рамене.

— Да не би Оромис да ти е дал амулет или нещо друго, което ви позволява да се свържете с дракона му?

— Твърде много време ще ми отнеме да обяснявам. По-късно, обещавам.

Елфката се поколеба, после кимна и каза:

— Ще ти напомня за това обещание.

Заедно тримата със Сапфира се насочиха към магьосниците и всеки поотделно удари по един от тримата. Металическо звънтене изпълни стаята, когато Бризингър отскочи, преди да достигне целта си. Рамото на Ерагон изтръпна. Оръжието на Аря също бе отблъснато от преграда, както и дясната лапа на Сапфира. Ноктите й изскърцаха по каменния под.

— Съсредоточете се върху този! — извика младежът и посочи към най-високия заклинател — блед мъж с рошава брада: — Бързо, преди да са успели да призоват някакви духове!

Ерагон и Аря можеха да се опитат да заобиколят или изчерпят енергията на преградите на заклинателите със собствени магии, но да използваш магия срещу друг магьосник винаги беше опасно начинание, освен ако умът му не е под твой контрол. Никой от двамата не искаше да рискува да бъде убит от преграда, за която не е знаел.

Атакувайки поотделно, Ездача, драконката и елфката се мъчиха да пронижат, разсекат и смачкат брадатия заклинател в продължение на почти цяла минута. Никой от ударите им не докосваше мъжа. Най-сетне, след съвсем лека съпротива, Ерагон усети как нещо поддава под Бризингър и мечът продължи пътя си, отсичайки главата на заклинателя. Въздухът пред Ездача потрепери. В същия миг той усети източване на силата си, когато защитите му го предпазиха от непозната магия. Атаката спря след няколко секунди, оставяйки го замаян и отслабнал. Стомахът му се сви. Намръщи се и се подсили с енергия от колана на Белот Мъдрия.

Единствената реакция на другите двама магьосници при смъртта на другаря им бе да удвоят скоростта на заклинанията си. В ъгълчетата на устата им се появи жълта пяна, от устните им хвърчеше слюнка, а очите им се подбелиха, ала въпреки това никой от двамата не направи опит да избяга или да нападне.

Ерагон, Сапфира и Аря продължиха към следващия заклинател — пълен мъж с пръстени на палците — и повториха процеса, който бяха използвали при първия магьосник: редуваха се с удари, докато не изтощиха магиите му. Сега Сапфира уби човека, хвърляйки го през стаята с един удар на ноктите си. Той се удари в стълбището и черепът му се разби в ръба на едно стъпало. Този път нямаше магически ответ.

Когато Ездача тръгна към жената, през счупените прозорци на стаята влетя рояк многоцветни светлинки, които започнаха да се събират върху мъжа, седнал на пода. Блестящите духове присветваха с яростна интензивност, докато се вихреха около него като непробиваема стена. Той отметна ръце, сякаш за да се защити, и изкрещя. Въздухът забръмча и запука с енергията, излъчвана от проблясващите сфери. Ерагон усети в устата си горчив железен вкус и кожата му настръхна. Косата на магьосницата също се изправи. Срещу нея Сапфира изсъска и изви гръб. Всеки мускул в тялото й се беше стегнал.

Младежът изпита страх. „Не! — помисли си и му се догади. — Не сега. Не след всичко, през което сме преминали“. Той беше много по-силен, отколкото при сблъсъка си с Дурза в Тронхайм, ала сега знаеше и много по-добре точно колко опасна е една Сянка. Само трима воини бяха оцелели след убийството на такова изчадие: елфът Лаетри, Ездача Ирнстад и самият Ерагон. И никак не бе уверен, че ще повтори успеха си.

— Бльодгарм, къде си? — извика Ездача с ума си. — Нужна ни е помощта ти!

И тогава всичко около него изчезна и на негово място видя:

Белота. Празна белота. Студената мека небесна вода успокои крайниците на Глаедр след смазващата горещина на битката. Той летеше във въздуха, приветствайки леката влага, която се събираше на сухия му лепкав език.

Махна още веднъж с криле и небесната вода се раздели пред него, разкривайки ослепителното, парещо гърба, слънце и мъгливата зелено-кафява земя. „Къде е той?“ — зачуди се Глаедр. Обърна глава, търсейки Торн. Малкият червен сврачи дракон бе излетял високо над Гил’еад, по-високо, отколкото летеше която да е птица, където въздухът бе рядък и дъхът ставаше на воден дим.

— Глаедр, зад нас! — извика Оромис.

Драконът се завъртя, но твърде бавно. Торн го блъсна силно в дясната плешка. Глаедр изръмжа, обви единствения си преден крак около дращещото, хапещо свирепо пале и се опита да смачка сгърченото тяло на противника си. Червеният дракон изрева от болка и се измъкна наполовина от прегръдката на Глаедр, впивайки нокти в гърдите му. Златният дракон изви шия и захапа левия заден крак на Торн, с което го задържа на място, въпреки че червеният се гърчеше и риташе като прикована дива котка. Гореща солена кръв изпълни устата на Глаедр.

Докато се носеха с шеметна скорост надолу, златният дракон чу шум от мечове, удрящи се в щитове, докато Оромис и Муртаг си разменяха вихър от удари. Торн се сгърчи и Глаедр мерна сина на Морзан. Златният дракон прецени, че човекът изглежда изплашен, но не бе изцяло сигурен. Дори след толкова дълга връзка с Оромис, все още му бе трудно да дешифрира израженията на двукраките безроги с техните меки плоски лица и липсата им на опашка.

Дрънченето на метал спря и Муртаг извика:

— Проклет да си, задето не се появи по-рано! Проклет да си! Можеше да ни помогнеш! Можеше да…

После той сякаш се задави с думите си.

Глаедр изсумтя, когато невидима сила спря рязко падането им и почти изтръгна крака на Торн от захапката му, а после ги вдигна и четиримата в небето, все по-високо и по-високо, докато разбуненият като мравуняк град не се превърна в едва различимо петно и дори Глаедр вдишваше с трудност разредения въздух.

„Какво прави палето? — зачуди се разтревожен златният дракон. — Да се самоубие ли се опитва?“

Тогава Муртаг продължи да говори, ала сега гласът му бе по-богат и плътен отпреди и ехтеше, сякаш бе застанал в празна зала. Глаедр почувства как люспите по раменете му настръхват, когато позна гласа на древния си враг.

— Значи сте оцелели, Оромис, Глаедр — каза Галбаторикс. Изразяваше се гладко като опитен оратор, а тонът му бе измамно дружелюбен. — Отдавна предполагах, че елфите може да крият дракон или Ездач от погледа ми. Доволен съм, че подозренията ми се потвърдиха.

— Изчезни, гнусен клетвопрестъпник! — извика Оромис. — Няма да получиш удовлетворение от нас!

Галбаторикс се изкикоти.

— Толкова суров поздрав. Срамота, Оромис-елда. Нима елфите са забравили легендарната си учтивост през изминалия век?

— Ти не заслужаваш повече учтивост от побеснял вълк.

— Ццц, Оромис. Спомни си какво ми каза, когато стоях пред теб и другите Старейшини: „Гневът е отрова. Трябва да я прогониш от ума си или тя ще те поквари“. Трябва да послушаш собствения си съвет.

— Не можеш да ме объркаш със змийския си език, Галбаторикс. Ти си мерзко изчадие и ние ще се погрижим да бъдеш премахнат, дори това да ни струва животът.

— Но кому е нужно това, Оромис? Защо трябва да се изправяте срещу мен? Натъжен съм, че си допуснал омразата ти да разруши мъдростта ти. Защото някога ти беше мъдър, Оромис, може би най-мъдрият в целия орден. Ти пръв разпозна лудостта, прояждаща душата ми, и именно ти убеди другите Старейшини да ми откажат друго драконово яйце. Това бе мъдро от твоя страна, Оромис. Безполезно, но мъдро. И по някакъв начин си успял да избягаш от Киаланди и Формора, дори след като са те ранили, а после си се скрил, докато всичките ти врагове, освен един, не умряха. Това също е мъдро, елфе.

Последва кратка пауза, а после Галбаторикс продължи:

— Няма нужда да продължаваш да се бориш срещу мен. Сам признавам, че извърших ужасни престъпления в младостта си, ала тези дни са отдавна отминали и когато размишлявам за всичката кръв, която съм пролял, съвестта ми се гърчи в агония. И все пак какво мога да сторя? Няма как да променя миналите си деяния. Сега единствената ми цел е да осигуря мир и просперитет на Империята, на която се оказах владетел. Не можеш ли да видиш, че съм изгубил жаждата си за мъст? Омразата, която ме тласкаше толкова много години, сега е пепел. Запитай се сам, Оромис: кой е виновен за войната, която се шири из цяла Алагезия? Не и аз. Варден бяха онези, които предизвикаха конфликта. За мен бе достатъчно да управлявам своя народ и да оставя елфите, джуджетата и сурданите да живеят живота си. Ала Варден не можеха да ме оставят. Те откраднаха яйцето на Сапфира и те покриват земята с планини от трупове. Не аз. Някога ти беше мъдър, Оромис, и сега можеш да бъдеш мъдър отново. Откажи се от омразата си и се присъедини към мен в Илиреа. Заедно можем да прекратим този конфликт и да положим основите на епоха на мир, която ще продължи хилядолетия наред.

Глаедр не беше убеден. Той стисна смазващите си челюсти и Торн измуча жално. Ревът от болка изглеждаше ужасно силен след речта на Галбаторикс.

Оромис отговори с ясен, звънтящ глас:

— Не. Не можеш да ни накараш да забравим престъпленията ти с балсам от подсладени лъжи. Освободи ни! Нямаш силата да ни държиш тук още дълго, а аз отказвам да водя безсмислени разговори с предател като теб.

— Ба! Побъркан стар глупак — каза Галбаторикс и гласът му стана груб и гневен. — Трябваше да приемеш предложението ми; ти щеше да си пръв сред робите ми. Ще те накарам да съжаляваш за глупавата ти преданост към така наречената ти справедливост. И грешиш. Мога да ви държа така, колкото пожелая, защото вече съм могъщ като бог и никой не може да ме спре!

— Няма да ни надвиеш — отвърна Оромис. — Дори боговете не живеят вечно.

При тези думи Галбаторикс изруга грозно.

— Философията ти не ме притеснява, жалък елфе! Аз съм най-великият магьосник и скоро ще бъда още по-велик. Смъртта няма да ме вземе. Ти обаче ще умреш. Ала първо ще страдаш. И двамата ще страдате неизмеримо, а после ще те убия, Оромис, и ще взема истинското ти сърце, Глаедр, и ще ми служите до края на времето.

— Никога! — извика старият елф.

И златният дракон отново чу дрънченето на мечове и брони.

Той бе изключил Оромис от ума си, докато траеше боят, ала връзката им бе много по-дълбока от съзнателната мисъл, така че веднага усети, когато елфът се вцепени, обездвижен от изпепеляващата болка в костите. Изплашен, Глаедр пусна крака на Торн и се опита да го изрита. Червеният дракон изрева от болка при удара, ала остана на мястото си. Магията на Галбаторикс държеше и двамата по местата им — никой не можеше да се отдръпне на повече от няколко метра в която и да е посока.

Последва ново издрънчаване, а после Глаедр видя как Наеглинг пада край него. Златният меч присветна с отразена светлина, докато се носеше към земята. За пръв път студените нокти на страха се впиха в него. Повечето от силата на думите на Оромис бе съхранена в меча, а и защитите му бяха обвързани с острието. Без него той беше беззащитен.

Глаедр се хвърли към пределите на магията на Галбаторикс, борейки се с цялата си сила да се отскубне. Въпреки усилията си обаче, не можа да избяга. И точно когато Оромис започна да се възстановява, златният дракон усети как Зар’рок прерязва елфа от рамото до хълбока.

Глаедр изрева.

Изрева така, както Оромис бе изревал, когато драконът му изгуби крака си.

Непреклонна сила се събра в корема му. Без дори за секунда да помисли дали е възможно да го постигне, той изблъска Торн и Муртаг с магически удар и ги запрати да се носят като листа, пометени от вятъра, а после сви криле и се спусна стремглаво към Гил’еад. Ако можеше да пристигне там навреме, Исланзади и заклинателите й щяха да спасят Оромис.

Градът обаче бе твърде далеч. Съзнанието на Оромис отслабваше… изчезваше… отдалечаваше се…

Златният дракон вля собствената си сила в разбитото тяло на елфа, опитвайки се да го задържи жив, докато достигнат земята. Ала при все цялата енергия, която му даваше, той не можеше да спре кървенето, ужасяващото кървене.

— Глаедр… пусни ме — промърмори с ума си Оромис.

Миг по-късно, с още по-тих глас, прошепна:

— Недей да тъжиш за мен.

А после партньорът в живота на Глаедр се стопи в празнотата.

Нямаше го.

Нямаше го!

НЯМАШЕ ГО!

Чернота. Празнота.

Беше сам.

Над света се спусна алена мъгла, пулсираща в унисон със сърцето му. Той размаха криле и се хвърли обратно в посоката, от която бе дошъл, търсейки Торн и неговия Ездач. Нямаше да ги остави да избягат; щеше да ги хване и да ги разкъса, и да ги изгори, докато не изтриеше всяка следа от тях от този свят.

Глаедр видя, че червеният сврачи дракон се спуска към него, изрева измъчено и удвои скоростта си. Торн зави в последния момент, в опит да го заобиколи, ала не беше достатъчно бърз да избегне златния, който се стрелна и откъсна последните три стъпки от опашката на противника си. Фонтан от кръв рукна от раната. Червеният дракон изквича в агония, извъртя и се метна зад Глаедр. Той понечи да се обърне, за да се изправи срещу него, ала по-малкият дракон бе твърде бърз, твърде пъргав. Златният дракон усети остра болка в основата на черепа си, а после зрението му се замъгли и всичко потъна в мрак.

Къде се намираше?

Беше сам.

Беше сам и на тъмно.

Беше сам и на тъмно, и не можеше да се движи или да вижда.

Усещаше умовете на други създания наблизо, ала това не бяха умовете на Торн и Муртаг, а на Аря, Ерагон и Сапфира.

И тогава Глаедр осъзна къде се намира и истинският ужас се стовари върху него. Той нададе вой в мрака. Виеше и виеше, и се потопи в агонията си, без да го е грижа какво го чака в бъдещето, защото Оромис бе мъртъв и той беше сам.

Сам!

Ерагон рязко се върна в тялото си.

Беше се свил на топка. Сълзи се стичаха по лицето му. Той се изправи задъхан от пода и погледна Сапфира и Аря.

Отне му около миг да осъзнае какво вижда.

Жената, която Ерагон се готвеше да атакува, лежеше мъртва на земята, поразена от един удар с меч. Духовете, които тя и другарите й бяха призовали, не се виждаха никъде. Лейди Лорана все още седеше на стола си. Сапфира тъкмо се мъчеше да се изправи на крака в отсрещния край на стаята. А мъжът, който бе седял на пода между тримата заклинатели, сега се намираше до Ездача, вдигнал Аря във въздуха с хватка около гърлото.

Кожата му бе загубила цвета си и той беше бял като кост. Косата му, която преди бе кестенява, сега имаше яркочервен цвят и когато погледна към Ерагон и се усмихна, младежът видя, че очите му са празни. Във всеки аспект на външността и излъчването си мъжът приличаше на Дурза.

— Името ни е Варауг — каза Сянката. — Треперете!

Аря го изрита, ала ударите нямаха ефект.

Изгарящата тежест на съзнанието на Сянката притисна ума на младежа, опитвайки се да пробие защитите му. Силата на атаката го обездвижи; той едва успяваше да отблъсне ровещите пипала на ума на Варауг, а какво остава да се изправи и да размаха меча си. Поради неясни причини тази Сянка бе дори по-силна от Дурза и Ездача не беше сигурен колко време може да издържи на атаката. Видя, че Сапфира също е подложена на нападение; тя седеше вцепенена на балкона, озъбена и ръмжаща.

Вените по челото на Аря се издуха и лицето й стана червено, а после лилаво. Устата й бе отворена, ала не дишаше. С дланта на дясната си ръка удари свивката на лакътя на Сянката и счупи ставата със силен пукот. Ръката на Варауг се отпусна за момент и краката на елфката докоснаха пода, ала после костите се върнаха на местата си и Сянката я вдигна още по-високо.

— Ще умрете — изръмжа Варауг. — Всички ще умрете за това, че ни затворихте в тази студена, твърда глина.

Притеснението, че животът на Аря и Сапфира е в опасност, прогони всички чувства от Ерагон, освен неумолимата му решителност. Мислите му бяха остри и бистри като парчета стъкло и той се хвърли към множеството, което представляваше умът на Сянката. Варауг беше твърде могъщ и духовете в него — твърде отчаяни, за да може Ездача да ги надвие и постави под своя власт, но той се опитваше просто да изолира противника си. Заобиколи ума на Варауг със своя собствен: всеки път, когато врагът се опитваше да достигне Сапфира или Аря, младежът блокираше мисловния лъч и всеки път, когато Сянката се помъчеше да премести тялото си, Ерагон му се противопоставяше със собствена команда.

Те се биеха със скоростта на мисълта, разменяйки си удари по целия периметър на съзнанието на Варауг, което представляваше толкова разпокъсан и неразбираем пейзаж, че Ерагон се боеше, че ще полудее, ако се вгледа в него твърде внимателно. Той стигна до предела на силите си в този дуел, ала знаеше, че битката може да завърши само с поражението му. Колкото и да беше бърз, младежът съзнаваше, че не може да надхитри безбройните умове, съхранени в Сянката.

Най-накрая в концентрацията му се появи пролука и Сянката се вкопчи във възможността да се зарови по-надълбоко в ума му, да го хване в капан… да го обездвижи… да потисне мислите му, докато Ездача не можеше да стори нищо повече, освен да гледа врага си с тъпа омраза. В крайниците му се появи ужасяващ бодеж, когато духовете започнаха да се носят из тялото му по всеки нерв.

— Пръстенът ти е пълен със светлина! — възкликна Варауг и очите му се разшириха от удоволствие. — Прекрасна светлина! Ще ни храни дълго време!

После изръмжа гневно, защото Аря сграбчи китката му и я счупи на три места. Тя се отскубна от хватката на Сянката, преди той да успее да се излекува, и падна на земята, давейки се, докато се мъчеше да си поеме въздух. Варауг се опита да я изрита, но тя се претърколи настрана. Посегна за падналия си меч.

Ерагон потрепери, докато се мъчеше да отхвърли присъствието на Сянката.

Ръката на Аря се сключи около дръжката на меча. Варауг изрева без думи. Той скочи към нея и двамата се претърколиха на пода, борейки се за контрола върху оръжието. Елфката извика и удари Варауг по слепоочието с дръжката на меча. Сянката се отпусна за миг и Аря се претърколи назад, като скочи на крака.

Само за миг Ерагон се освободи от ума на противника си. Без да мисли за собствената си безопасност, той поднови атаката върху съзнанието на Сянката, като единствената му мисъл бе да го усмири за още няколко мига.

Варауг се изправи на едно коляно, а после се олюля, когато Ездача удвои усилията си.

— Убий го! — извика Ерагон.

Аря скочи напред, а тъмната й коса се развя зад гърба й.

И прониза Сянката в сърцето.

Ерагон примижа от болка и се измъкна от ума на Варауг, докато изчадието се отдръпваше от елфката, издърпвайки острието от себе си. Сянката отвори устата си и нададе пронизителен вой, който строши стъклените стени на фенера на тавана. Посегна към Аря и тръгна, препъвайки се, към нея, а после спря, защото кожата му избледня и стана прозрачна, разкривайки десетки блестящи духове, хванати в капана на плътта му. Те запулсираха и станаха все по-големи, а кожата на Варауг се напука по дължината на мускулите му. С един последен изблик на светлина духовете разкъсаха Сянката на парчета и избягаха от стаята, преминавайки през стените, все едно камъкът не съществуваше.

Пулсът на Ерагон малко по малко се нормализира. После, чувствайки се много стар и изморен, той отиде до Аря, която се бе облегнала на един стол и разтриваше шията. Тя се изкашля и изплю кръв. Тъй като не изглеждаше способна да говори, Ездача постави ръката си над нейната и каза:

— Вайс хейл.

Когато енергията за възстановяване на раните й потече от него, краката му омекнаха и той трябваше да се облегне на стола.

— По-добре ли си? — попита, когато магията приключи работата си.

— По-добре съм — прошепна елфката и му се усмихна мъчително. Тя посочи към мястото, където допреди малко стоеше Варауг. — Убихме го… Убихме го и сме още живи.

— Изглеждаш изненадана.

— Толкова малко са успявали да убият Сянка и са оцелявали.

— Това е, защото са се борели сами, а не заедно като нас.

— Да, не като нас.

— Ти помогна на мен във Фардън Дур, а аз на теб — сега.

— Да.

— Сега аз трябва да те наричам Сенкоубиец.

— И двамата сме…

Сапфира ги изненада, надавайки дълъг скръбен вопъл. Все така плачейки, тя задращи с нокти по пода. Наоколо се разхвърчаха парчета камък. Опашката й се замята във всички посоки и порази мебелировката и мрачните портрети по стените.

— Няма го! — каза тя. — Няма го! Няма го завинаги!

— Сапфира, какво не е наред? — възкликна Аря. Когато драконката не отговори, елфката насочи въпроса към Ерагон.

Мразейки всяка дума, която изговаряше, той каза:

— Оромис и Глаедр са мъртви. Галбаторикс ги уби.

Аря залитна като ударена.

— Ах! — възкликна тя. После стисна облегалката на стола толкова силно, че кокалчетата й побеляха. Сълзи изпълниха скосените й очи и покапаха по бузите. — Ерагон.

Елфката се пресегна и сграбчи рамото му и той изненадващо осъзна, че я държи в прегръдките си. Собствените му очи се насълзиха. Стисна зъби, в отчаян опит да не изгуби самообладание — ако започнеше да плаче, знаеше, че няма да може да спре.

Двамата с Аря останаха вкопчени един в друг дълго време, докато се успокояваха взаимно, а после елфката се отдръпна и попита:

— Как стана?

— Оромис получи един от пристъпите си и докато беше парализиран, Галбаторикс накара Муртаг да… — гласът на младежа секна и той поклати глава. — Ще чуеш, когато разкажа на Насуада. Тя трябва да знае за това, а не искам да ми се налага да го описвам повече от веднъж.

Аря кимна.

— Тогава да вървим при нея.

Изгрев

Докато Ерагон и Аря съпровождаха лейди Лорана надолу по стълбите на кулата, те срещнаха Бльодгарм и единадесетте елфически заклинатели, които тичаха нагоре, прескачайки по четири стъпала наведнъж.

— Сенкоубиецо! Аря! — възкликна една елфическа жена с дълга черна коса. — Ранени ли сте? Чухме риданията на Сапфира и помислихме, че някой от вас може да е умрял.

Ездача погледна към Аря. Клетвата му пред кралица Исланзади не му позволяваше да обсъжда Оромис или Глаедр в присъствието на някой, който не е от Ду Велденварден — като лейди Лорана — без позволението на кралицата, Аря или който и да е евентуален наследник на Исланзади на трона в Елесмера.

Елфката кимна и каза:

— Освобождавам те от клетвата ти, Ерагон. Освобождавам и двама ви. Говорете за тях с когото решите.

— Не, не сме ранени — отвърна Ездача. — Но Оромис и Глаедр паднаха в битка над Гил’еад.

Като един елфите извикаха от ужас и започнаха да го засипват с десетки въпроси.

Аря вдигна ръка и каза:

— Осъзнайте се. Сега не е времето и мястото да задоволявате любопитството си. Наоколо още има войници и не знаем кой може да ни подслушва. Крийте мъката в сърцата си, докато не бъдем на безопасно място. — Тя замълча и погледна Ерагон, а после продължи: — Ще ви разкажа всичко за смъртта им, когато науча подробностите.

— Нен оно веоната, Аря Дрьотнингу — промърмориха елфите.

— Чу ли повика ми? — попита Ерагон Бльодгарм.

— Да — отвърна косматият елф. — Дойдохме възможно най-бързо, ала между нас и вас имаше множество войници.

Ездача изви ръка пред гърдите си в традиционния елфически поздрав.

— Извинявам се, че ви изоставих, Бльодгарм-елда. В разгара на битката проявих глупост и прекалена самоувереност и заради грешката ми едва не умряхме.

— Няма нужда да се извиняваш, Сенкоубиецо. И ние допуснахме грешка, която обещавам, че няма да повторим. От днес нататък ще се бием редом с теб и Варден, без да пестим силите си.

Заедно те слязоха по стълбите в двора отвън. Варден бяха избили или заловили повечето от войниците в крепостта, а малцината, които още се биеха, се предадоха, щом видяха, че лейди Лорана е под опеката на бунтовниците. Тъй като стълбището бе твърде тясно за нея, Сапфира се бе спуснала от терасата на двора и ги чакаше, когато пристигнаха.

Ерагон остана при драконката, Аря и лейди Лорана, докато един боец извика Йормундур. Когато командирът дойде при тях, те го информираха какво се е случило в кулата — което наистина го изуми — и предадоха лейди Лорана на грижите му.

Йормундур й се поклони:

— Бъдете сигурна, милейди, че ще се отнасяме към вас с цялото уважение и достойнство, което се полага на ранга ви. Може и да сме врагове, но си оставаме цивилизовани.

— Благодаря — отвърна тя. — Радвам се да го чуя. Тревогата ми обаче е за безопасността на поданиците ми. Ако е възможно, бих искала да говоря с водачката ви Насуада за нейните планове.

— Вярвам, че и тя иска да говори с вас.

Докато се разделяха, Лорана каза:

— Много съм ви признателна, мила елфке и Драконов ездачо, за убийството на онова чудовище, преди то да разруши Фейнстер. Съдбата ни е поставила на различни страни на конфликта, но това не означава, че не мога да се възхитя на смелостта и силата ви. Може никога повече да не се срещнем, така че ви пожелавам късмет.

Ерагон се поклони и отвърна:

— Късмет и на вас, лейди Лорана.

— Дано звездите бдят над вас — добави Аря.

Бльодгарм и елфите под негово командване съпроводиха Ерагон, Сапфира и Аря, докато те обикаляха града в търсене на Насуада. Откриха я да язди сред сивите улици и да оглежда пораженията.

Насуада поздрави Ерагон и Сапфира с явно облекчение.

— Радвам се, че най-накрая се върнахте. Бяхте ни нужни тук последните няколко дни. Виждам, че имаш нов меч, Ерагон, меч на Драконов ездач. Елфите ли ти го дадоха?

— По малко заобиколен начин, но да. — Младежът огледа хората, застанали наоколо, и снижи глас: — Насуада, трябва да говорим с теб насаме. Важно е.

— Добре. — Тя огледа сградите около улицата и посочи една къща, която изглеждаше изоставена. — Нека говорим там.

Двама от Нощните ястреби притичаха преди тях в къщата. Появиха се няколко минути по-късно, поклониха се на Насуада и казаха:

— Празна е, милейди.

— Добре. Благодаря ви.

Тя слезе от коня си, подаде юздите на един мъж от свитата си и влезе вътре. Ерагон и Аря я последваха.

Тримата се разходиха из запуснатата сграда, докато не намериха стая — кухнята — с прозорец, достатъчно голям, за да побере главата на Сапфира. Ерагон отвори кепенците и драконът положи глава на дървения перваз. Дъхът й изпълни кухнята с миризмата на овъглено месо.

— Можем да говорим без притеснения — обяви Аря, след като направи магии, които да пречат на подслушвачи.

Насуада потри ръце и потрепери.

— За какво става дума, Ерагон? — попита тя.

Ездача преглътна. Искаше му се да не му се налага да говори за съдбата на Оромис и Глаедр. Накрая каза:

— Насуада… двамата със Сапфира не бяхме сами… Имаше друг дракон и друг Ездач, които се бореха срещу Галбаторикс.

— Знаех си — възкликна Насуада с блеснали очи. — Само в това обяснение имаше смисъл. Те бяха вашите учители в Елесмера, нали?

— Бяха — вметна Сапфира. — Ала вече не са.

— Вече не са?

Ерагон стисна устни и поклати глава, а очите му се напълниха със сълзи.

— Тази сутрин двамата загинаха в Гил’еад. Галбаторикс използва Торн и Муртаг, за да ги убие; чух го да им говори чрез устата на Муртаг.

Възбудата се оттече от лицето на Насуада и на него се изписа униние и изтощение. Тя се отпусна на най-близкия стол и загледа пепелта в студеното огнище. Кухнята потъна в тишина. Накрая водачката на Варден се размърда и попита:

— Сигурен ли си, че са мъртви?

— Да.

Насуада избърса очи с ръкава си.

— Разкажи ми за тях, Ерагон. Моля те.

В продължение на следващия половин час, младежът разказа за Оромис и Глаедр. Обясни точно как са оцелели след падането на Ездачите и защо са избрали да се крият след това. Обясни за недъзите им и отдели малко време да опише личностите им и какво е било ученето с тях. Чувството му за загуба се задълбочи, докато си спомняше дългите дни, прекарани с Оромис при зъберите Тел’наир, и множеството неща, които елфът бе направил за него и Сапфира. Когато стигна до сблъсъка с Торн и Муртаг над Гил’еад, драконката вдигна глава и отново започна да вие, тихо и неспирно.

След това Насуада въздъхна и каза:

— Иска ми се да можех да срещна Оромис и Глаедр, но уви, не ни е било писано… Има обаче още нещо, което не разбирам, Ерагон. Ти каза, че си чул Галбаторикс да им говори. Как е възможно това?

— Да, и аз бих искала да разбера — добави Аря.

Ездача потърси нещо за пиене, но в кухнята нямаше вода или вино. Той се изкашля, а после заразказва за последното си пътуване до Елесмера. Сапфира добавяше някой коментар от време на време, но като цяло го остави да предаде историята сам. Младежът започна с истината за родителите си и продължи с бърз преразказ на събитията от престоя им, като се почне от откриването на ярката стомана под дървото Меноа и се стигне до изковаването на Бризингър и посещението на Слоун. Накрая разказа на елфката и Насуада за истинските сърца на драконите.

— Ясно — каза водачката на Варден. Тя се изправи и обиколи кухнята два пъти. — Ти си син на Бром, а Галбаторикс смуче сила от душите на драконите, чиито тела са умрели. Това е толкова много, че едва успявам да го осмисля… — тя потърка длани една в друга. — Сега поне знаем източника на силата му.

Аря остана неподвижна, без дъх и с вцепенено изражение.

— Драконите още са живи — прошепна тя. Събра длани като за молитва и ги притисна към гърдите си. — Още са живи след всички тези години. О, ако можехме да кажем това на останалите от расата ми. Как само щяха да ликуват! И колко ужасен би бил гневът им, когато чуят за поробването на Елдунари! Бихме поели право към Уру’баен и не бихме се спрели, докато не освободим сърцата от контрола на Галбаторикс, независимо колко от нас ще умрат междувременно.

— Но не можем да им кажем — обади се Сапфира.

— Не — съгласи се елфката и сведе поглед. — Не можем. Но ми се иска да можехме.

Насуада вдигна очи към нея.

— Моля те, не се обиждай, но ми се иска майка ти, кралица Исланзади, да бе намерила за нужно да сподели тази информация с нас. Можехме да се възползваме много отдавна от нея.

— Съгласна съм — каза Аря и се намръщи. — В Пламтящите равнини Муртаг успя да ви надвие — тя посочи към Ерагон и Сапфира — само защото не знаехте, че Галбаторикс може да му е дал Елдунари. Така не бяхте подготвени да действате с нужната предпазливост. Ако не беше съвестта на Муртаг, и двамата сега щяхте да сте роби на краля. Оромис, Глаедр и майка ми са имали причина да държат истинските сърца в тайна, но това едва не доведе до провала ни. Ще обсъдя тези неща с кралицата при следващата ни среща.

Насуада закрачи напред-назад между шкафчетата до мивката и огнището.

— Даде ми много храна за размисъл, Ерагон. — Тя почука пода с върха на ботуша си. — За пръв път в историята на Варден знаем начин да убием Галбаторикс, който може да се окаже успешен. Ако можем да го отделим от тези истински сърца, той ще изгуби по-голямата част от силата си и тогава ти и другите заклинатели ще го надвиете.

— Да, но как бихме могли да го отделим от тях? — попита Ездача.

Насуада сви рамене.

— Нямам представа, но съм сигурна, че е възможно. Отсега нататък твоята задача е да измислиш начин. Нищо друго не е по-важно.

Ерагон усети, че Аря го гледа необичайно втренчено. Обезпокоен, той я изгледа въпросително.

— Винаги съм се чудела защо яйцето на Сапфира отиде при теб, вместо на някое празно поле — каза елфката. — Струваше ми се твърде голямо съвпадение, за да е причинено от случайност, но не можех да измисля разумно обяснение. Сега вече разбирам. Трябваше да се сетя, че ти си син на Бром. Не го познавах добре, но все пак го познавах, а между вас има известна прилика.

— Нима?

— Трябва да се гордееш да го наричаш свой баща — каза Насуада. — Той беше забележителен човек. Ако не беше Бром, Варден не биха съществували. Струва ми се подобаващо да продължиш делото му.

После Аря попита:

— Ерагон, може ли да видим Елдунари на Глаедр?

Той се поколеба, но след това излезе навън и взе торбата от дисагите на Сапфира. Внимавайки да не докосва сърцето, младежът разхлаби връвта отгоре и остави плата да се свлече около златистия камък. В контраст с първия път, когато го бе видял, блясъкът в истинското сърце бе мътен и слаб; съзнанието на Глаедр едва мъждукаше.

Насуада се приведе напред и се вгледа в завихрения център на Елдунари, а блясъкът му се отрази в очите й.

— И Глаедр наистина е там вътре?

— Там е — отвърна Сапфира.

— Мога ли да говоря с него?

— Можеш да опиташ, но се съмнявам да ти отговори. Той току-що изгуби своя Ездач. Ще му е нужно много време да превъзмогне шока, ако изобщо успее. Моля те, остави го на мира, Насуада. Ако той искаше да говори с теб, вече щеше да го е сторил.

— Разбира се. Нямах намерение да го безпокоя, докато скърби. Разговорът ни ще почака, докато Глаедр се възстанови достатъчно.

Аря се приближи до Ерагон и положи ръце от двете страни на Елдунари, като пръстите й се намираха на по-малко от сантиметър от повърхността му. Тя се загледа в камъка със страхопочитание, привидно изгубена в дълбините му, а после прошепна нещо на древния език. Съзнанието на златния дракон проблесна за кратко, като че в отговор.

Елфката отдръпна ръцете си.

— Ерагон, Сапфира, получили сте изключителна отговорност: сега се грижите за друг живот. Каквото и да стане, трябва да защитите Глаедр. Щом Оромис вече го няма, силата и мъдростта на неговия дракон ще са ни нужни дори повече отпреди.

— Не се безпокой, Аря, няма да допуснем да му се случи нещо — обеща Сапфира.

Ездача покри Елдунари с торбата и се помота, докато я завърже, защото изтощението го правеше непохватен. Варден бяха спечелили важна победа, а елфите държаха Гил’еад, ала това не му носеше особена радост. Той погледна Насуада и попита:

— Сега какво?

Тя вирна брадичка.

— Сега потегляме на север към Белатона, а когато го завземем, ще продължим към Драс-Леона. Оттам ни чака Уру’баен, където ще отхвърлим Галбаторикс или ще умрем. Това ще правим сега, Ерагон.

След като се разделиха с Насуада, Ездача и Сапфира решиха да напуснат Фейнстер и да отидат в лагера на Варден, за да могат и двамата да си починат необезпокоявани от какофонията в града. Заедно с Бльодгарм и другите стражи на Ерагон, те тръгнаха към главната порта на Фейнстер. Младежът все още носеше в ръцете си истинското сърце на Глаедр. Никой не продумваше.

Ерагон гледаше в земята. Не обръщаше внимание на хората, които тичаха край него; неговото участие в битката беше приключило и му се искаше единствено да легне и да забрави мъките от деня. Последното усещане, което бе получил от Глаедр, все още вибрираше в ума му: Беше сам. Беше сам и на тъмно… Сам! Догади му се. „Значи това е усещането да изгубиш своя Ездач или своя дракон. Нищо чудно, че Галбаторикс е полудял“.

— Ние сме последните — каза Сапфира.

Той се намръщи неразбиращо.

— Последните свободни дракон и Ездач — обясни тя. — Само ние останахме. Сега сме…

— Сами.

— Да.

Ерагон се препъна в един камък, който не бе видял. Чувстваше се отвратително и затвори очи за момент. „Не можем да се справим сами — помисли си. — Просто не можем! Не сме готови“.

Сапфира се съгласи и от мъката и напрежението й, съчетани с неговите, почти му секна дъхът.

Когато пристигнаха до градските порти, Ездача спря. Не му се искаше да се блъска през струпаната пред тях голяма тълпа, която се опитваше да избяга от Фейнстер. Той се огледа за друг път. Когато очите му се плъзнаха над външната стена, внезапно изпита желание да види града през деня.

Той се затича по стълбището, водещо към бойниците. Сапфира изръмжа раздразнено и го последва, като разтвори наполовина криле, за да скочи от улицата на върха на стената с едно движение.

Те застанаха заедно на парапета и останаха там почти цял час, загледани в изгряващото слънце. Един след друг лъчи бледа златиста светлина нашариха зелените поля от изток и озариха безбройните прашинки, носещи се във въздуха. Там, където лъчите попадаха на стълбове дим, той заблестяваше в оранжево и червено и сякаш се завихряше с подновен устрем. Огньовете сред съборетините извън града почти бяха угаснали, но от пристигането на Ерагон и Сапфира насам двадесетина къщи във Фейнстер се бяха подпалили и огнените езици, които се извиваха над разпадащите се сгради, придаваха на градския пейзаж зловеща красота. Отвъд града морето се простираше до далечния равен хоризонт. Там на самия ръб се виждаха платната на кораб, насочил се на север.

Докато слънцето стопляше Ерагон през бронята, меланхолията му малко по малко се разпръсна като мъглата, покрила реките под него. Той пое дълбоко въздух и издиша, отпускайки мускули.

— Не — каза накрая. — Не сме сами. Аз имам теб, а ти имаш мен. Заедно имаме Аря, Насуада, Орик и още много други, които ще ни помагат.

— И Глаедр — добави Сапфира.

— Да.

Ездача погледна към Елдунари, който лежеше, покрит в ръцете му, и усети прилив на съчувствие и желание да защитава дракона, хванат в капана на истинското сърце. Той притисна камъка към гърдите си и положи ръка на крака на Сапфира, благодарен за връзката им.

„Можем да го направим — помисли си. — Галбаторикс не е неуязвим. Той има слабост и ние можем да я използваме срещу него… Можем да го направим“.

— Можем и трябва — добави Сапфира.

— Заради приятелите и семейството ни…

— … и заради цяла Алагезия…

— … трябва да го направим.

Ерагон вдигна Елдунари на Глаедр над главата си и го показа на слънцето и на новия ден. Усмихна се, нетърпелив за предстоящите битки и за момента, в който двамата със Сапфира най-накрая щяха да се изправят срещу Галбаторикс и да убият тъмния крал.

За произхода на имената

За обикновения наблюдател различните имена, които неустрашимият пътешественик би срещнал в Алагезия, сигурно изглеждат случайно сборище от названия без присъщата им цялост, култура или история. Но като всяка земя, многократно колонизирана от различни цивилизации — а в този случай дори различни видове, — Алагезия се е сдобила с имена от множество уникални източници, сред които езиците на джуджетата, елфите, хората и дори ургалите. Затова имаме долината Паланкар (човешко име), река Анора и Риствак’баен (елфически имена) и планините Утгард (джуджешко име), намиращи се на броени километри едни от други.

Въпреки че това е изключително интересно от историческа гледна точка, от практична гледна точка често води до объркване относно правилното произношение. За съжаление няма набор от правила за незапознатия. Трябва да научиш всяко име поотделно, освен ако не познаваш езика, от който е произлязло. Нещата стават още по-объркващи, когато осъзнаеш, че на много места населението е изменило произношението и правописа на чуждата дума, за да я нагоди към собствения си език. Река Анора е чудесен пример. Първоначално анора се е пишела аенора, което означава широк на древния език. В писането си хората са опростили думата на анора и така тя е останала до времето на Ерагон.

Справочник

Древният език:

Агаети Бльодрен — Тържеството на Кръвната клетва.

Адурна риса. — Вода, излез.

Атра ду евариня оно варда, Детедр-водр. — Нека звездите бдят над теб, почитаеми Детедр.

Атра естерни оно телдуин, Ерагон Шур’тугал. — Нека добрият късмет властва над живота ти, Ерагон, Драконов ездачо.

Атра гулиа ун илиан таутр оно ун атра оно уайз скьолиро фра раутр. — Нека късметът и щастието те следват и нека бъдеш защитен от беди.

Аудр — горе.

Бризингър — огън.

Бризингър, йет таутр. — Огън, следвай ме.

Бризингър раудр! — Червен огън!

Бяртскулар — Ярколюспеста.

Вайс хейл. — Бъди излекуван.

Вакна. — Събуди се.

Водр — средно по степен почетно обръщение за мъж.

Дагшелгр — Свещен ден.

Дейджа! — Умри!

Драумр копа — Взор в съня.

Дрьотнингу — принцеса.

Ду Врангр Гата — Странстващата пътека.

Ду делой лунея. — Заглади земята/пръстта.

Ду Намар Аурбода. — Прогонването на имената.

Едур — възвишение или издатина.

Ека Едир ай Шур’тугал… Шур’тугал… Аргетлам. — Аз съм Драконов ездач… Драконов ездач… Сребърна ръка.

Ека елрун оно. — Благодаря.

Елда — обръщение, показващо голяма почит, без значение от пола.

Елфа-кона — елфическа жена.

Елдримнер О Лоивиса нуанен, даутр абр делои. Елдримнер нен оно веонатаи мед солус ун тринга. Елдримнер ун форта онр феон вара. Виол алр сьон. — Порасти, о, красива Лоивиса, дъще на земята. Порасти, както би пораснала със слънце и дъжд. Порасти и дай ни цветовете на пролетта, така че всички да ги видят.

Елдунари — истинско сърце.

Ерисдар — лишените от пламък фенери, използвани от елфи и джуджета (наречени на елфа, който ги е изобретил).

Ганга! — Тръгни!

Гаризла, лета! — Светлина, спри!

Гедвей игнасия — Блестяща длан.

Индлварн — определен тип връзка между Ездач и дракон.

Йерда — чупя; удрям.

Квейква — мълния.

Кьонунгр — крал.

Кулдр, риса лам йет ун малтинае унин бьолр. — Злато, ела в ръката ми и образувай кълбо.

Ламарае — тъкан от вълнена прежда, усукана с нишки от коприва (подобен на меланжа между вълна и памук, но с по-високо качество).

Лета! — Спри!

Лидуен Кваеди — Поетично писмо.

Лоивиса — синя лилия, която расте в Империята.

Лосна калфя йет! — Освободи прасците ми!

Маела — тихо.

Наина! — Да стане светло!

Налгаск — смес от пчелен восък и лешниково масло, използвана за овлажняване на кожата.

Нен оно веоната, Аря Дрьотнингу. — Както желаеш, принцеса Аря.

Свит-кона — официално почетно обръщение към много мъдра жена.

Сеитр — вещица.

Слита — спи.

Стенр риса! — Камък, издигни се!

Таефатан — удебели.

Талос — кактус, който се намира близо до Хелгринд.

Торта ду илумео! — Говори истината!

Фаелнирв — елфически ликьор.

Фаирт — снимка, направена по магически начин на тънка дъска или шистова плочка.

Фел — планина.

Финиарел — почетно обръщение към млад многообещаващ мъж.

Флауга — лети.

Фрам — напред.

Фрикаи Андалат — приятел на смъртта (отровна гъба).

Фрикаи онр ека едир. — Аз съм твой приятел.

Хелгринд — Портите на смъртта.

Яве — връзка на доверие.

Езикът на джуджетата:

Аз Кнурлдратн — Дърветата от камък.

Аз Рагни — Реката.

„Аз Сартосвренхт рак Балмунг, Гримстнзборит рак Квисафур“ — „Сага за крал Балмунг от Квисагур“.

Аз Синдризнарвел — Кристалът на Синдри.

Аскудгамлн — юмруци от стомана.

Барзул — да прокълнеш някого със зла съдба.

Варгримстн — безкланов/прогонен.

Верг — възклицание на отвращение (джуджешки еквивалент на „пфу!“).

Вреншргн — Вълците на войната.

Галдхием — Ярка/блестяща глава.

Гастгар — състезание по хвърляне на копие, подобно на рицарски турнир, което се води от гърба на Фелдуност.

Гримстборит — кланов вожд (буквално „вожд на дома“; множествено — гримстборитн).

Гримсткарвлорс — онзи, който подрежда дома.

Гримстнзборит — властелин на джуджетата, независимо дали крал, или кралица (буквално „вожд на домовете“).

Делва — ласкава дума сред джуджетата; също така вид златна жила, уникална за планините Беор, която джуджетата много ценят.

Дур — наш.

Дургримст — клан (буквално — „нашият дом“).

Дургримстврен — кланова война.

Ета — не.

Ета! Нархо удим етал ос ису вонд! Нархо удим етал ос формвн мендуност бракн, аз Варден хрествог дюр гримстнзхадн! Аз Юргенврен катрид не домар оен етал… — Не! Няма да допусна това. Няма да оставя тези безбради глупаци Варден да унищожат страната ни. Драконовата война ни остави слаби и не…

Ингетум — работещи с огън; ковачи.

Исидар Митрим — Звездна роза.

Кнурла — джудже (буквално — „направен от камък“).

Кнурлаг — мъж/той/него.

Кнурлаген — мъже.

Кнурлаф — жена.

Кнурлкаратн — каменоделци.

Кнурлниен — Сърце от камък.

Ледвону — огърлицата на Килф; използва се също за огърлица по принцип.

Менкнурлан — безкаменни/онези, които са без или не от камък (най-ужасната обида на джуджешки; не може да се преведе буквално).

Мерна — езеро/басейн.

Награ — гигантски глиган, който живее в планините Беор.

Нал, Гримстнзборит Орик! — Да живее крал Орик!

Орнтронд — орлово око.

Рагни Дармн — Реката на Малката червена риба.

Рагни Хефтин — Речна стража.

Скилфз Делва — Моя делва (виж делва за превод).

Трикнздал — линията, разделяща различни видове закалка при неравномерно калявани оръжия.

Тронхайм — Шлем на гиганти.

Ун крот Гунтера! — Тъй рече Гунтера!

Урзад — пещерна мечка.

Фангур — драконоподобни създания, които са по-малки и не толкова интелигентни, колкото братовчедите си (живеят в планините Беор).

Фардън Дур — Нашия баща.

Фелдуност — Брада от скреж (вид коза, която живее в планините Беор).

Хватум ил скилфз гердумн! — Чуйте думите ми!

Хутвир — двуостро оръжие, използвано от Дургримст Куан.

Шрг — гигантски вълк, който живее в планините Беор.

Езикът на номадите:

Но — почетна наставка, която се слага към името на някой, когото уважаваш.

Езикът на ургалите:

Намна — сплетени нишки, съдържащи семейната история на ургалите, които се поставят до входовете на колибите им.

Нар — титла, показваща огромно уважение.

Ургралгра — името, с което ургалите сами се наричат (буквално „онези с рога“).

Херндал — ургалски жени, които управляват своите племена.

Благодарности

Квета Фрикая. Привет, приятели.

„Бризингър“ беше голямо забавление, но понякога и трудна за писане книга. Когато я започнах, имах чувството, че историята е огромен триизмерен пъзел, който трябваше да подредя без никакви указания. Преживяването ми донесе огромно задоволство, независимо от предизвикателствата, пред които се изправях от време на време.

Поради своята сложна фабула „Бризингър“ излезе много по-дебела, отколкото очаквах — всъщност толкова дебела, че трябваше да продължа поредицата с още една книга. Така трилогията „Наследството“ стана тетралогия. Доволен съм от тази промяна. Фактът, че ще има още един том, ми позволи да изследвам и развия много по-задълбочено личността на героите и техните взаимоотношения.

Както при „Ерагон“ и „Първородният“, никога не бих могъл да завърша тази книга без подкрепата на куп талантливи хора, на които съм безкрайно благодарен. Това са:

У дома: мама — за храната и чая, за съветите, разбирането, безкрайното търпение и оптимизма; татко — за уникалната му обективност, острите като бръснач забележки относно сюжета и писането, както и задето ми помогна за заглавието на романа и за идеята мечът на Ерагон винаги да лумва в пламъци, щом той каже името му (много яко!); единствената ми сестра Анджела, която отново се съгласи да използвам героинята, създадена по неин образ, и за богатата информация относно имена, растения и неща, свързани с вълната.

В агенцията „Райтърс Хаус“: моят агент Саймън Липскар — за приятелството, усилената работа и така нужното ми насърчение в началото на „Бризингър“ (без което можеше да ми отнеме още две години, за да завърша книгата); и неговият асистент Джош Гецлер за всичко, което направи заради Саймън и в полза на поредицата „Наследството“.

В издателство „Кнопф“: моята редакторка Мишел Фрей, която свърши огромна работа, като ми помогна за по-доброто звучене и по-голямата сбитост на романа (първият вариант на ръкописа беше много по-дълъг); съредакторката Мишел Бърк, която също се труди върху редакцията и ми помогна да напиша общото резюме на „Ерагон“ и „Първородният“; директорът на връзки с обществеността и маркетинга Джудит Хот, която от самото начало разпространи информацията за поредицата по целия свят; директорът по рекламата Кристин Лебов; художественият директор Изабел Уорън-Линч и нейният екип, които направиха толкова стилно оформление на книгата; Джон Джуд Паленкар — за величествената илюстрация на корицата (Не знам как би могъл да я надмине при четвъртата книга!); отговорният редактор Арти Бенет, който прилежно провери всяка дума истинска или измислена — в „Бризингър“; Чип Гибсън — завеждащ детския отдел на „Рандъм Хаус“; директорът на издателство „Кнопф“ Нанси Хинкел за твърдата подкрепа; търговският директор Джоан Демайо и нейният екип (ура! и хиляди благодарности); Джон Адамо — директор маркетинг, чийто екип проектира толкова впечатляващи материали; Линда Ленард — медийни изкуства, за всичките й усилия за онлайн маркетинга; Линда Паладино, Милтън Векъроу и Каръл Нотън от производствения отдел; Пам Уайт, Джослин Ланги и останалата част от отдела за авторски права, които свършиха наистина изключителна работа, продавайки поредицата „Наследството“ в държави по целия свят; Джанет Ринард, редактор; и всички други в „Кнопф“, които ме подкрепиха.

В „Лисънинг Лайбръри“: Джерард Дойл, който с гласа си вдъхна живот на света на Алагезия; Таро Майер, който се справи перфектно с произношението на употребените от мен езици; Орли Московиц — за цялата му организация; и Аманда д’Асиерно — издател на „Лисънинг Лайбръри“.

Благодаря на всички ви.

„Изработката на японския меч“ от Лион и Хироко Кап и Йошиндо Йошихара ми даде много информация, която ми бе нужна за вярното описание на процесите „топене“ и „коване“ в главата „Да покориш метала“. Горещо препоръчвам тази книга на всички, които искат да научат повече за изработката на мечовете (най-вече японските). Знаете ли, че японските ковачи имали традиция да запалват огън, като удрят с чука по метален прът, докато той се нажежи до червено, а после го допирали до тънка дъсчица, покрита със сяра?

Най-накрая искам да благодаря на всички почитатели на „Наследството“ (аз също съм му фен). Благодаря ви, че прочетохте „Бризингър“. Благодаря ви, че обикнахте поредицата. Без вашата подкрепа никога нямаше да мога да напиша книгите от „Наследството“, а не мога да си представя нищо друго, което бих желал да правя.

Още веднъж приключенията на Ерагон и Сапфира свършиха и пак стигнахме до края на тази лъкатушеща пътека, но само засега. Очакват ни още много километри път. Четвъртият том ще бъде издаден веднага щом го довърша и ви обещавам, че ще бъде най-вълнуващата част от поредицата. Нямам търпение да го прочетете.

Се онр свердар ситя хвас!

Кристофър Паолини

20 септември 2008

За автора

Кристофър Паолини е роден на 17 ноември 1983 г. в Южна Калифорния, в семейството на Кенет и Талита Паолини. Израства заедно със сестра си Анджела, като и двете деца се обучават вкъщи от своите родители.

Още от малък той обича да пише къси разкази и стихотворения, чест посетител на библиотеките е и чете невероятно много.

Идеята за „Ерагон“ се ражда от юношеските му фантазии. Любовта на Кристофър към магичните истории го подтиква да напише такъв роман, какъвто би искал да прочете. Високите планини Беъртут, издигащи се от едната страна на долината Парадайз, където той живее, го вдъхновяват за фантастичния свят на Алагезия. Всички герои в книгата са плод на неговото въображение, с изключение на билкарката Анджела, чийто прототип е сестра му. Паолини е едва петнадесетгодишен, когато започва да пише „Ерагон“. Това му отнема близо година, а докато я изглади и редактира, изтича още една.

Първото издание излиза през февруари 2002 г. чрез семейното издателство „Паолини Интернешънъл“. Отначало се продава само в техния град — Парадайз Вали, Монтана, но до края на годината Кристофър и цялото му семейство се занимават с представянето на книгата в библиотеки, книжарници и училища. Така те спечелват много фенове за драконката Сапфира и нейния малък ездач.

Но големият успех тепърва предстои. По време на своите обиколки младият Паолини се запознава с писателя Карл Хейсън, който представя „Ерагон“ на своя издател Алфред А. Кнопф, и през август 2003 г. „Рандъм Хаус“ публикува книгата, която за много кратко време се превръща в бестселър, а деветнадесетгодишният Кристофър става световна знаменитост. В края на 2006 г. „Туентиът Сенчъри Фокс“ пуска по екраните едноименния филм, който донася още повече слава на Паолини.

След продължителна обиколка за среща с почитателите си в САЩ и Великобритания, в края на 2004 г. Кристофър отново се връща към приключенията на Ерагон и Сапфира във втората книга от трилогията „Наследството“ — „Първородният“. Както и „Ерагон“, и тя достига милионни тиражи и дълго време оглавява класациите на „Ню Йорк Таймс“. Правата и за нея са продадени в над 50 държави.

В началото на 2007 г., като се залавя с писането на третия роман, авторът си дава сметка, че за убедителното развиване на сложната фабула и изграждането на образите на героите няма да му стигне само един том. Така започнатата трилогия „Наследството“ прераства в тетралогия. Третата книга — „Бризингър“, излиза в края на 2008 г. Сега авторът работи по романа, който завършва цикъла за храбрия Драконов ездач.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/4158

Издание:

Кристофър Паолини. Бризингър

Американска, второ издание

Превод: Симеон Димитров Цанев

Отговорен редактор: Венера Атанасова

Коректор: Юлияна Василева

Компютърна обработка: Костадин Чаушев

Художествено оформление на корица: Джон Джуд Паленкар, 2005 г.

ИК „Хермес“ — Пловдив, 2009 г.

ISBN: 978–954–26–0799–1

0

В първите две части е транскрибирано като брисингр. — Бел.Dave

1

Игра на думи: nighthawks (нощни ястреби), nightstalker (нощен ловец). — Б.пр.

2

Червенобрад. — Б.пр.

3

Ашик — кокалче от задно коляно, обикновено на агне, употребявано за игра. — Б.пр.

4

Многогодишно сиво-зелено тревисто растение. — Б.пр.

5

Изразът означава „Опитвам се да разкрася това, което и без това е красиво“. — Б.пр.

6

Безръкия. — Б.пр.

7

На английски морското конче се нарича dragonfly. Буквално — „драконова муха“. — Б.пр.

8

Многогодишно тревисто растение с цикламени цветове, разположени на дълго стъбло, и листа, които приличат на върбовите, откъдето идва името му. То първо се появява след опожаряване, затова е известно още и като пожарен бурен. — Б.р.

9

Нож с две странични дръжки за изглаждане на дърво. — Б.р.

Content

Кристофър Паолини
Бризингър

Какво се случи в „Ерагон“ и „Първородният“

Портите на смъртта

Край лагерния огън

Щурмуването на Хелгринд

Раздяла

Ездач и Ра’зак

Да бродиш сам по земята

Изпитанието на Дългите ножове

Крилати вести

Бягство и прикритие

Деликатно положение

Кръволок

Милост, Драконови ездачо

Сенките на миналото

Сред неспокойната тълпа

Да отговаряш пред крал

Вечеря с приятели

Преплитащи се предания

Да поправиш грешките си

Златни дарове

Трябва ми меч!

Неочаквани гости

Огън в небето

Съпруг и съпруга

Шепот в нощта

Заповеди

Следите на Сянката

През хълмове и планини

В името на обичта ми

Каменната гора

Смеещите се мъртъвци

Кръв по скалите

Въпрос на гледна точка

Целуни ме нежно

Глумра

Съвещанието на клановете

Неподчинение

Послание в огледалото

Четири барабанни удара

Отново заедно

Коронацията

Мъдри думи

Позорният стълб

Сред облаците

Трудно решение

Родословие

Обречена любов

Наследство

Души от камък

Ръце на воин

Дървото на живота

Да покориш метала

Пълноправен Ездач

Пълно бойно снаряжение

Сбогуване

Полет

Бризингър!

Сянката на съдбата

Изгрев

За произхода на имената

Справочник

Благодарности

За автора

Информация за текста

0