Стивън Уотсън

Преди да заспя

Благодарности

Безкрайно съм признателен на моята прекрасна агентка Клеър Конвил, на Джейк Смит-Босанке и на целия екип на литературната агенция „Конвил & Уолш“, както и на редакторите ми Клеър Уоктъл, Селина Уокър, Майкъл Хейуърд и Айрис Тъфолм.

С много обич благодаря на моето семейство и приятелите, които ме окуражаваха да поема по този път, за впечатленията им от първите чернови, за постоянната им подкрепа. Искам специално да спомена Маргарет и Алистър Пийкок, Дженифър Хил, Саманта Лиър и Саймън Греъм, които вярваха в мен още когато аз не успявах да повярвам в себе си; също и Андрю Дел, Анзел Бриц, Джилиан Иб и Джейми Гамбино, които се появиха малко по-късно; а и Никълъс Иб, който винаги е бил до мен. Благодаря на всички от Джи Ес Ти Ти.

Благодаря на всички от академия „Фейбър“ и особено на Патрик Киоу. И накрая нека спомена, че тази книга не би била написана без приноса на моята банда — Ричард Скинър, Ейми Кюна, Деймиън Гибсън, Антония Хейс, Саймън Мърфи и Ричард Рийвс. Дължа ви дълбока благодарност за вашето приятелство и подкрепа…

Бележка на автора

Тази книга е вдъхновена до голяма степен от хора, страдащи от амнезия, като например Хенри Густав Молесън. И от историята на Клайв Уеъринг, разказана от съпругата му Дебора Уеъринг в книгата й „Завинаги днес: мемоари за любовта и амнезията“.

Сюжетът обаче е плод на въображението ми.

Първа част

Днес

Ще се родя утре

Днес живея

Вчера ме убиха

Парвис Аусия

Тази спалня не ми е позната. Чужда ми е. Нямам представа как съм се озовала в нея, нито къде съм. Не знам как ще се прибера у дома.

Прекарала съм нощта тук. Събуди ме женски глас — отначало помислих, че жената е до мен на леглото, но после осъзнах, че чете новините по радиото. Записука аларма на будилник и когато отворих очи, разбрах, че се намирам в стая, която виждам за пръв път.

Очите ми привикват с полумрака и аз се оглеждам. На вратата на гардероба виси халат — дамски е, но като за много по-възрастна от мен жена. Изпънат по ръбовете тъмен панталон е преметнат на облегалката на стола пред тоалетката. Не виждам почти нищо друго. Будилникът изглежда доста сложен, но намирам копчето, което, предполагам, ще го накара да млъкне. Получава се.

В този момент чувам зад гърба си прохъркване и установявам, че не съм сама. Обръщам се. Пред очите ми — голо рамо и тъмна прошарена коса. Мъж. Лявата му ръка е върху завивката, на безимения пръст има златна халка. Без малко да изпискам, но се сдържам. И стигам до заключението: Значи не само е стар, побеляващ, но и женен. Преспала съм с женен мъж, и то в дома му, в семейното легло. Изпъвам гръб, за да си събера ума. Как не ме е срам.

Къде ли е съпругата? Има ли опасност да ме спипа? Представям си я в другия край на стаята — крещи, нарича ме „мръсница“. Същинска Медуза с гърчещи се змии вместо коси. Как ще се защитя, ако тя наистина се появи? Мъжът в леглото до мен не изглежда притеснен. Обърнал ми е гръб и отново захърква.

Лежа неподвижно. Обикновено помня как се озовавам в подобни ситуации, но не и днес. Сигурно е имало купон. Или запивка в някой бар. Трябва здравата да съм се натряскала. Няма как иначе, щом нищо не помня. Безпаметно пияна съм се помъкнала с този мъж — с халка на ръката и косми по гърба.

Отмятам завивката възможно най-леко и сядам в края на леглото. Първо трябва да се изпишкам. Не смея да обуя пантофите, които стъпалата ми напипват — в края на краищата едно е да изчукаш съпруга, но е недопустимо да обуеш пантофите на съпругата, — и тръгвам боса. Голотата ми ме стряска, страх ме е да не отворя погрешната врата, да не налетя на някого, на синчето тийнейджър например. Отдъхвам си, когато зървам, че вратата на банята е открехната, влизам и се заключвам.

Сядам на тоалетната чиния, изпишквам се и пускам водата, после се обръщам, за да си измия ръцете. Посягам към сапуна, но нещо не е наред. Отначало не знам какво точно, но после очите ми го подсказват. Ръката, която държи сапуна, не прилича на моята. Кожата е сбръчкана, пръстите — дебели. По ноктите няма лак, изгризани са до живеца и… Също като мъжа в леглото и аз нося тънка златна халка.

Вторачвам се, после раздвижвам пръсти. Пръстите, обхванали сапуна, също се раздвижват. Ахвам и сапунът пада в мивката. Вдигам очи към огледалото.

Лицето насреща не е моето. Косата е сплескана, направо е залепнала за черепа и всъщност е много по-къса, отколкото я нося; кожата на бузите и под брадичката е отпусната, устните са тънки и увиснали в ъгълчетата. Още малко, и ще надам вик, безмълвното стенание ще се превърне в писък, ако отворя уста, но ето че забелязвам очите. Бръчките ясно личат, но въпреки всичко това са си моите очи. Жената в огледалото — това съм аз, но с двайсет години по-възрастна. С двайсет и пет. Дори повече.

Не е възможно. Започвам да треперя и се хващам за мивката. Нов писък се надига в гърдите ми и този път прераства в задавен стон. Отстъпвам крачка назад и тогава ги виждам. Снимки. Наслагани на стената пред мен, върху самото огледало. До тях има жълти залепващи се листчета, надписани с флумастер, с подвити от влагата краища.

Избирам едно напосоки. Кристин, пише на него и стрелката сочи моя снимка — в непознатия ми остарял вид, — на която седя до някакъв мъж на пейка край река. И двамата се усмихваме срещу обектива, държим се за ръце. Той е хубав, привлекателен е и когато се вглеждам по-внимателно, откривам, че е същият, с когото съм преспала тази нощ, онзи, когото оставих в леглото. Отдолу пише „Бея“ и малко по-встрани „твоят съпруг“.

Рязко си поемам дъх и грабвам снимката. Не, мисля си. Не! Не може да бъде… Набързо разглеждам другите снимки. На всичките виждам себе си. И него. На една съм с отвратителна рокля и разопаковам подарък, на друга двамата сме облечени в непромокаеми якета, зад нас се плиска водопад, а в краката ни души малко куче. До тази има друга снимка, на която седя до него, отпивам портокалов сок от висока чаша и съм облечена в халата, който видях метнат на вратата на гардероба.

Отново отстъпвам и опирам гръб на студените плочки. В този момент ме осенява проблясък, нещо като спомен. Мъгляв, неуловим, той изпърхва нанякъде, щом се опитвам да го уловя на фокус, като шепа пепел, подхваната от вятъра, и ето че проумявам: в живота ми има тогава, преди, макар че не знам преди какво, а има и сега, но нищо помежду им, само дълга безмълвна празнота, която ме е довела тук, в този вид, при него, в тази къща.

Връщам се в спалнята. Все още стискам снимката — онази, на която съм с мъжа, до когото се събудих, — но я държа на разстояние.

— Какво става? — питам.

Всъщност изплаквам въпроса и по лицето ми потичат сълзи. Мъжът седи на леглото, очите му са полуотворени.

— Кой си ти?

— Съпругът ти — казва той. Изражението му е сънливо, но няма и следа от раздразнение. Не поглежда голото ми тяло. — Женени сме от години.

— Какви ги говориш?

Искам да побягна, но няма къде да отида.

— Женени от години? — повтарям. — Какво значи това?

Той се изправя.

— Вземи.

Подава ми халата и изчаква, докато го облека. Той е по торбесто долнище на пижама и бял потник. Напомня ми на баща ми.

— Оженихме се през осемдесет и пета — казва той. — Преди двайсет и две години. Ти…

— Какво? — прекъсвам го. Усещам как кръвта се дръпва от лицето ми, стаята започва да се върти. Някъде в къщата трака часовник, блъска като чук. — Но…

Той прави крачка към мен.

— Как…

— Кристин, ти си на четирийсет и седем — кротко казва той.

Поглеждам го — един непознат, който ми се усмихва тъжно. Не искам да му повярвам, не искам дори да слушам какво ми говори, но той продължава:

— Претърпя злополука. Много тежка злополука. Главата ти пострада. Изпитваш трудности да си спомниш разни неща.

— Кои неща? — питам аз, в смисъл: не говориш за последните двайсет и пет години, нали. — Кои неща? — повтарям въпроса.

Той отново пристъпва към мен — предпазливо, все едно съм уплашено животно.

— Всички — отвръща. — Понякога откакто си била на двайсет досега. Друг път и от по-рано.

Главата ми бръмчи, обърква ме този вихър от дати и години. Не искам да питам, но знам, че трябва.

— Кога… кога съм претърпяла злополуката?

Той ме поглежда със смесица от съчувствие и страх.

— Беше на двайсет и девет…

Затварям очи. Съзнанието ми е готово да отхвърли твърдението, но като че ли някъде дълбоко в себе си знам, че е истина. Чувам, че отново започвам да хлипам. И тогава този мъж, този Бен, идва при мен и протяга ръце. Усещам близостта му. Не помръдвам, когато докосва талията ми, не се съпротивлявам, когато ме притегля към себе си и ме прегръща. Полюшваме се леко, без да се пускаме, и това движение ми е някак познато. И ме кара да се чувствам по-добре.

Мълчим минута–две, после той проговаря:

— Обичам те, Кристин.

Знам, че от мен се очаква да отвърна със същите думи, но не ги изричам. Как мога да го обичам? За мен той е чужд човек. Нищо не разбирам. Искам да науча толкова много неща. Как съм се озовала тук, как изобщо успявам да оцелявам. Само че не знам как да попитам.

— Страх ме е — казвам накрая.

— Знам — отвръща той. Но не се тревожи, Крис. Ще се грижа за теб. Винаги ще бъда до теб. Нищо лошо няма да ти се случи. Повярвай ми.

Предлага да ми покаже къщата. Чувствам се по-спокойна. Обула съм панталони и стара тениска, които той ми даде, за да не стоя по халат. Излизаме на площадката.

— Вече видя банята — казва той и отваря съседната врата. — Това е кабинетът.

Надниквам. Бюро със стъклен плот, а отгоре — компютър, предполагам, макар че ме досмешава колко малък изглежда, като играчка. Отстрани има метално сив шкаф за документи, над него виси календар. Спретнато и подредено.

— Работя тук понякога — казва той и полека затваря вратата.

Прекосяваме площадката и той отваря друга врата. Легло, тоалетка, пак гардероби. Почти същата като стаята, в която се събудих.

— Случва се и тук да преспиш — продължава той, — но обикновено предпочиташ да не си сама, когато се събудиш. Изпадаш в паника, ако не успееш да се сетиш къде се намираш.

Кимам. Чувствам се като на оглед, все едно ме развеждат из жилище, което мога да наема. Сякаш съм евентуална съквартирантка.

— Да слезем на долния етаж.

Тръгвам след него. Той ми показва дневна — кафяво канапе и фотьойли със сходна тапицерия, плосък екран на стената, за който ми обяснява, че е телевизор, — трапезария и кухня. Напълно непозната обстановка. Нищо не изпитвам дори когато виждам снимка на двама ни в рамка върху една полица.

— Отзад има градина — казва той и аз поглеждам през остъклената врата на кухнята. Тъкмо се развиделява, нощното небе добива мастилен оттенък и успявам да различа очертанията на голямо дърво и барака в дъното на малка градина, но само толкова. Хрумва ми, че дори не знам в коя част на света се намираме.

— Къде сме? — питам.

Той застава зад мен. Виждам отраженията ни в стъклото. Аз. Моят съпруг. На средна възраст.

— В Северен Лондон — отвръща той. — В квартала Крауч Енд.

Отстъпвам. На ръба съм да изпадна в паника.

— Господи — казвам, — дори не знам къде живея, по дяволите…

Той хваща ръката ми.

— Не се тревожи. Ще ти мине.

Обръщам се с лице към него. Изчаквам да ми каже как точно ще ми мине, но напразно.

— Да ти направя ли кафе?

В първия миг настръхвам, но после отвръщам:

— Да. Ако обичаш.

Той напълва чайника.

— Да е черно — казвам аз. — Без захар.

— Знам — усмихва ми се той. — Препечена филийка?

Кимвам. Знае толкова много за мен — дори повече, отколкото аз самата — и все пак чувството е като след случайна среща; закуска с непознат в неговия дом, докато се чудя колко скоро мога да се измъкна, да си отида у дома.

Но има една малка разлика. Предполага се, че това е моят дом.

— Трябва да седна — казвам.

Той вдига очи към мен.

— Иди да седнеш в дневната. Идвам след минутка.

Кимам и излизам от кухнята.

* * *

След малко Бен отново се появява. Дава ми някаква книга.

— Ето ти този албум.

— Дали ще помогне?

Поемам книгата от ръката му. Подвързията е найлонова, нещо като имитация на стара кожа, но несполучлива. Изпод ръба на кориците излизат две червени шнурчета, вързани на панделка.

— Ей сега се връщам — казва той и излиза.

Сядам на канапето. Книгата натежава в скута ми. Имам чувството, че е чужда и не е редно да любопитствам. Напомням си, че онова, което ще открия вътре, се отнася до мен. Моят съпруг я сложи в ръцете ми.

Развързвам шнурчетата и отварям напосоки. Снимка: аз и Бен, но на много по-млада възраст.

Рязко затварям албума. Прокарвам ръце по подвързията, с нокът минавам по ръба на страниците. Сигурно това се повтаря всеки ден.

Не мога да си го представя. За миг изпитвам непоколебима увереност, че е допусната ужасна грешка, макар че не е възможно. Доказателството е тук — в огледалото на горния етаж, в сбръчканата кожа по ръцете, които галят затворената книга. Не съм онази, за която се мислех, когато се събудих.

А коя беше тя? — питам се. Кога съм била онази, която се събуди в чуждо легло с единствената мисъл за бягство. Затварям очи. Изпълва ме чувството, че се нося по вода. Има опасност да потъна.

Трябва да се хвана за нещо. Затварям очи и се опитвам да се фокусирам върху нещо, каквото и да е, само да е стабилно. Нищо не откривам. Толкова много години от живота ми, мисля си. Изгубени са.

Поемам си дълбоко дъх. Албумът ще ми каже коя съм, но нямам желание да го отворя. Още не. Искам да си поседя и миналото да е празнота. Увиснала в безтегловност, еднакво дистанцирана от вероятностите и фактите. Страхувам се да открия миналото си. Постиженията, провалите, неосъществените мечти.

Бен се връща и слага пред мен поднос. Препечени филийки, две чаши кафе, каничка мляко.

— Добре ли си? — пита ме.

Кимам.

Той сяда до мен. Избръснал се е, облякъл е панталон и риза, носи вратовръзка. Сега вече не прилича на баща ми. По-скоро на служител, който работи в някоя банка или офис. Не изглежда зле, минава ми през ума, после пропъждам мисълта.

— Всеки ден ли е така?

Той слага филийка върху една чиния, маже я с масло.

— Почти — казва той. — Искаш ли?

Поклащам глава и той отхапва.

— Докато си будна, успяваш да натрупаш някаква информация, но вечер заспиваш и после почти всичко е като изтрито. Кафето харесва ли ти?

Кимам и той взема албума от ръцете ми.

— Като тетрадка с изрезки е — обяснява и я отваря. — Преди няколко години стана пожар, тъй че много неща изгоряха, също и повечето от старите снимки, но тук има някои запазени. — Той сочи първата страница. — Това е дипломата ти. А на тази снимка си в деня на дипломирането си.

Поглеждам, накъдето ми сочи. На хартията съм усмихната, примижала срещу слънцето; нося черна роба и черна шапка с пискюл. Мъжът до мен е в костюм и с вратовръзка; прегърнал ме е през рамо.

— Това ти ли си? — питам.

— Да — усмихва се той. — Ти ме изпревари, аз още учех. Химия.

Вдигам очи и го поглеждам. Снимката е малко размазана, но все пак не е трудно да се види как с годините мъжът от снимката се е превърнал в този, който седи до мен.

— Кога се оженихме? — питам.

Той се обръща с лице към мен и хваща ръката ми. Изненадва ме грубата му кожа — предполагам, заради очакването да усетя мекотата на младостта.

— В годината, след като защити докторска степен. Ходихме няколко години, но ти… всъщност и двамата бяхме решили да изчакаме, докато приключим с ученето.

Прозвуча логично и в същото време необичайно разумно за мен. Дали изобщо съм искала точно за него да се омъжа?

Все едно разгадал мислите ми, той казва:

— Бяхме много влюбени. — И добавя: — И до днес е така.

Нищо смислено не ми идва наум. Той отпива от кафето си, после отново поглежда албума. Обръща още няколко страници.

— На няколко пъти сменя работата си, след като завърши. Като че ли не беше наясно с какво точно искаш да се занимаваш. Аз стигнах само до бакалавър и изкарах курсове за преподавател. Първите няколко години беше трудно, но после ме повишиха и… ето ни тук.

Оглеждам дневната. Добре е подредена, удобна е. Но й липсва облик — нещо, което е типично за средната класа. Горски пейзаж в рамка виси на стената над камината, порцеланови фигурки се мъдрят до часовника на полицата. Дали имам участие в подбора на тези вещи?

— Преподавам в една гимназия наблизо — продължава Бен. — Вече съм завеждащ катедра. — Казва го без никаква гордост.

— А аз? — питам. Що за въпрос всъщност, известен ми е единственият възможен отговор.

Той стиска ръката ми.

— Наложи се да спреш след злополуката. Сега не работиш. — Сигурно е усетил разочарованието ми, затова добавя: — Впрочем не е и нужно. Все още получаваш обезщетение. Справяме се. Нищо не ни липсва.

Затварям очи, притискам с ръка челото си. Твърде много ми е дошло и в един миг ми се приисква да замълчи. Засега не мога да възприема повече и ако продължи да ме засипва с информация, ще експлодирам.

„Тогава какво правя по цял ден?“ Това искам да попитам, но от страх какъв отговор ще последвам, премълчавам въпроса.

Той дояжда филията и отнася таблата в кухнята. Когато се появява отново, вече си е облякъл палто.

— Трябва да тръгвам на работа.

Усещам как се напрягам.

— Не се тревожи — успокоява ме той. — Ще се справиш. Ще ти звънна, обещавам. Просто не забравяй, че днешният ден е като всеки друг. Няма страшно.

— Да, но…

— Трябва да вървя. Съжалявам. Преди да тръгна, ще ти покажа някои неща, които може да ти потрябват, докато ме няма.

В кухнята ми посочва кое в кой шкаф стои, останало ядене в хладилника, което мога да хапна на обяд, дъската за писане, закована на стената, и черния маркер до нея, вързан на конец.

— Понякога тук ти оставям бележки. — Виждам, че е написал „Петък“ с равни главни букви, а отдолу — Пране? Разходка? (Вземи си телефона!) Телевизия? Под думата „Обяд“ е отбелязал, че в хладилника има останала сьомга, и е добавил „Салата“. Накрая е написал, че ще се прибере най-късно до шест.

— Имаш и календар-бележник — казва той. — В чантата ти е. На последната страница са вписани важни телефонни номера, както и адресът, в случай че се загубиш. Имаш и мобилен телефон…

— Какво? — питам стреснато.

— Телефон без кабел — обяснява той. — Навсякъде можеш да го използваш. Навън, където искаш. Стои в чантата ти. Пак провери, ако тръгнеш да излизаш.

— Ще проверя — обещавам.

— Добре тогава.

Той взема оставената до вратата протрита кожена чанта с дълга дръжка.

— Е, аз тръгвам.

— Окей — отвръщам. Не знам какво друго да кажа. Чувствам се като дете, което са спрели от училище и то си стои само у дома, докато родителите са на работа. „Не пипай нищо. Не прави пакости. — Представям си как ми казва: — Не забравяй да си вземеш лекарството.“

Той прави крачка назад, към мен. Целува ме по бузата. Не го отблъсквам, но и не го целувам. Сякаш се кани да отвори вратата, но пак се обръща.

— А! — възкликва и ме поглежда. — Без малко да забравя. — Гласът му звучи странно напрегнат, въодушевлението е повече от фалшиво. Твърде много се старае да прозвучи естествено, очевидно от доста време се е готвил за тази реплика.

Накрая излиза, че не е чак толкова страшно, колкото съм се опасявала.

— Довечера заминаваме. Само за уикенда. Имаме годишнина, така че реших да бъде нещо по-специално. Съгласна ли си?

Кимам и отвръщам:

— Добре звучи.

Той се усмихва с видимо облекчение.

— Приятно е да има какво да очакваш, нали?

За пореден път се обръща към вратата и я отваря.

— Ще ти се обадя. Да проверя как си.

— Да — казвам. — Обади се. Моля те.

— Обичам те, Кристин. Никога не го забравяй.

Затваря вратата и аз оставам сама.

* * *

По-късно сутринта седя на фотьойла. Съдовете са измити и подредени на сушилката, прането се върти в пералнята. Намерила съм си занимания.

Сега обаче ми е празно. Вярно е онова, което каза Бен. Нищо не помня. Нищичко. Нищо в тази къща не ми е познато. Нито една снимка — от онези около огледалото или в албума пред мен — не извиква спомен кога е била заснета; нито един миг с Бен не мога да изровя — освен онези моменти, откакто се събудих сутринта. Усещам главата си напълно празна.

Затварям очи, опитвам се да се фокусирам върху нещо. Каквото и да е. Вчерашният ден. Миналата Коледа. Която и да е Коледа. Сватбата ми. Нищо не се появява.

Изправям се, обикалям къщата, влизам от стая в стая. Бавно. Нося се като призрак, оставям ръката ми да се плъзга по стените, по мебелите, но всъщност не докосвам нищо. Как стигнах дотук? Напрягам ума си. Поглеждам килимите, изучавам шарките, порцелановите фигурки над камината, декоративните чинии, наредени по полиците в трапезарията. Опитвам се да приема, че всичко това е мое. Само мое. Моят дом, моят съпруг, моят живот. Тези неща обаче не ми принадлежат. Те не са част от мен. В спалнята отварям гардероба и виждам нечии подредени дрехи; те висят в спретнати редици, като празни обвивки на някаква жена, която никога не съм познавала. Обикалям нейната къща, използвала съм нейния шампоан и душ гел, захвърлила съм нейния халат, обула съм нейните чехли. За мен тя е невидима, призрачно присъствие, дистанцирано и недосегаемо. Сутринта с някакво чувство на вина посегнах към бельото, прерових бикините, омотани в чорапогащници и отделни чорапи, все едно се страхувах, че всеки миг ще ме спипат, сдържах дъха си, когато попаднах на коприната и дантелите в дъното на чекмеджето, купени не само за да бъдат обличани, но и показвани, подредих чисто новите точно както ги бях заварила. Избрах тъмночервени бикини, към които имаше и подходящ сутиен, и ги облякох, преди да навлека дебел чорапогащник, панталон и блуза.

Вече облечена, бях седнала пред тоалетката, за да разгледам лицето си в огледалото, като този път подходих много внимателно. Проследих бръчките по челото и торбичките под очите. Усмихнах се и огледах зъбите си и гънките, които тръгваха от краищата на устата. Не пропуснах и петната по кожата, нито обезцветеното кръгче на челото ми, което приличаше на белег от някогашна рана. Намерих някакъв грим и реших да пооправя вида си. Напудрих се леко, сложих малко руж. Представих си някаква жена — майка ми, установявам сега, — която е заета със същото занимание. Полагането на „бойната окраска“. Тази сутрин, докато отнемах горния пласт червило с книжна салфетка и завинтвах четката на спиралата за мигли, словосъчетанието ми се стори напълно подходящо. Наистина се бях почувствала, сякаш се готвя за битка — или за отпор на атака.

Изпраща ме на училище. Слага си грим. Опитах се да си представя някакво друго занимание, с което е заета майка ми. Каквото и да е. Никакъв образ не се появи. Виждах само пукнатина във времето и пространството, огромни бездни между едва забележими островчета от спомени, години на празнота. Сега в кухнята отварям шкафове, пликове с макарони, пакетчета с ориз с надпис „Арборио“, метални кутии с консервиран бял боб. Не откривам нищо познато в тези храни. Спомням си, че съм яла сирене върху препечена филийка, разкашкана риба полуфабрикат, сандвич с месо от консерва. Изваждам метална кутия с надпис „Нахут“ и прозрачна опаковка, която съдържа нещо странно под името „кускус“. Не знам какво представляват тези неща, нямам идея как се приготвят. В такъв случай как изобщо оцелявам като „съпруга“?

Поглеждам към дъската за писане, която Бен ми показа, преди да излезе. Придобила е мръсно сив цвят — очевидно са били надрасквани и изтривани думи, били са заменяни, поправяни и след всяка е оставала бледа следа. Какво ли бих открила, ако можех да се върна назад във времето, да разгадая отделните пластове? Дали би било възможно по този начин да проникна в миналото си? Е, давам си сметка, че дори да е възможно, ще е напразно. Сигурна съм, че ще открия единствено кратки съобщения и списъци, продукти, които трябва да се набавят, задачи, които трябва да се свършат. Това ли е моят живот в действителност? До това ли се свежда моето съществуване? Вземам флумастера и добавям бележка. Багаж за довечера? — гласи тя. Нищо знаменателно, но все пак е мое дело.

Чувам шум. Мелодия. Звъни телефон. Отварям чантата си и изпразвам съдържанието й върху канапето. Портмоне, кърпички за нос, химикалки, червило. Пудра в кутийка, касова бележка за две кафета. Джобен календар–бележник, съвсем малък, с нарисувано цвете отпред, и химикалка, пъхната в улея при гръбчето.

Откривам телефона според описанието на Бен — малък, пластмасов, с клавиатура, която го уподобява на играчка. Продължава да звъни, екранът свети пулсиращо. Натискам едно копче, надявайки се, че е правилното.

— Ало? — казвам.

Гласът отсреща не звучи като този на Бен.

— Здравей — отвръща той. — Кристин? Кристин Лукан ли е?

Нямам желание да отговоря. Имам чувството, че малкото извоювана солидна почва под краката ми отново е изчезнала и на нейно място са се появили плаващи пясъци.

— Кристин? Чуваш ли ме?

Кой може да е? Кой знае къде съм и коя съм? Би могъл да е всеки. У мен се надига паника. Пръстът ми посяга към копчето, което ще сложи край на разговора.

Кристин? Аз съм, доктор Наш. Моля те, обади се.

Името не ми говори нищо, но все пак казвам:

— Кой се обажда?

Тонът се променя. От облекчение ли?

— Доктор Наш — повтаря той, после добавя: — Твоят лекар.

Моят лекар. Нов пристъп на паника.

— Лекар?

Само че аз не съм болна, ще ми се да добавя, но не знам дали е вярно. Завива ми се свят.

— Да — казва гласът отсреща. — Не се тревожи. Двамата работим по възстановяване на паметта ти. Няма нищо страшно.

Отбелязвам си, че използва сегашно време. Работим. Ето още един човек, за когото нямам никакъв спомен.

— Как точно работим? — питам.

— Опитвам се да ти помогна, за да се подобри състоянието ти. Да открием какво точно причинява проблемите ти с паметта и дали можем да направим нещо, за да ги отстраним.

Звучи смислено, само че умът ми се отплесва в друга посока. Бен защо не спомена за този лекар сутринта, преди да излезе?

— Как? — питам. — Какво точно правим?

— От няколко месеца провеждаме срещи. Един-два пъти седмично.

Съзнанието ми отхвърля подобна вероятност. Втори човек, с когото се виждам редовно, а няма и следа от каквото и да било впечатление.

Изобщо не ви познавам — ето това ми е на езика. Всеки би могъл да ме заблуди.

Премълчавам. Същото може да се каже и за мъжа, до когото се събудих тази сутрин, а излезе, че бил мой съпруг.

— Не си спомням — казвам накрая.

Тонът се смекчава.

— Не се притеснявай. Разбирам те.

Ако казва истината, то тогава е редно да реагира така на последната ми реплика. Той ми обяснява, че имаме уговорка за днес.

— Днес? — Мислено се връщам към думите на Бен от сутринта, към списъка със задачи на стената в кухнята. — Но съпругът ми нищо не спомена. — Давам си сметка, че за пръв път наричам по този начин мъжа, до когото се събудих.

След кратка пауза доктор Наш проговаря отново:

— Може би Бен не знае, че се срещаш с мен.

Отбелязвам си, че той обаче знае името на съпруга ми.

— Но това е нелепо! Как няма да знае? Щеше да ми каже!

Мъжът отсреща въздъхва.

— Ще трябва да ми се довериш. Всичко ще ти обясня, когато се срещнем. Действително имаме напредък.

Когато се срещнем значи. Не предвиждам подобна възможност. Мисълта да изляза, и то без Бен, без той да знае нито къде съм, нито с кого, ме изпълва с ужас.

— Съжалявам — изричам на глас. — Не мога.

— Кристин — настоява гласът, — важно е. Ако погледнеш в календар–бележника си, ще се увериш, че онова, което ти казвам, е истина. У теб ли е? Сигурно е в чантата ти.

Вземам бележника с цветето от канапето и съм шокирана от годината, изписана отпред със златни букви. Две хиляди и седма. Двайсет години ми се губят.

— Да.

— Погледни на днешната дата — насърчава ме мъжът. Трийсети ноември. Виждаш ли отбелязана срещата ни?

Не разбирам как е възможно да е ноември — а от утре декември, — но все пак отгръщам тънките като фолио страници до днешната дата. Там е пъхнато жълто листче и на него с непознат почерк е изписано: 30 ноември — среща с доктор Наш. Отдолу стоят думите: Не казвай на Бен.

Другите дати са празни. Няма рождени дни, няма вечерни излизания, няма празненства. Това ли представлява моят живот?

— Добре — казвам.

Мъжът ми обяснява, че ще ме вземе, че знае къде живея и ще дойде след един час.

— Но съпругът ми…

— Всичко е наред. Ще се прибереш много преди да се върне от работа. Обещавам ти. Довери ми се.

Часовникът над камината звънко се обажда и аз го поглеждам. Старомоден часовник в дървена кутия с голям циферблат, на който има римски цифри. Показва единайсет и половина. До него има сребристо бял ключ — сигурно за да подсеща Бен да го навива всяка вечер. Достатъчно стар е, за да прилича на антикварна рядкост, и това ме кара да се запитам как сме се сдобили с него. Може би няма история или поне не откакто е станал наш, просто сме го мярнали в някой магазин или на пазара и един от двама ни го е харесал. По всяка вероятност Бен, казвам си. Аз определено не го харесвам.

Ще отида само на тази среща, и край, мисля си. А довечера, когато Бен се прибере, ще му кажа. Не мога да си представя, че ще скрия подобно нещо от съпруга си. При положение, че изцяло разчитам на него.

И все пак в гласа на доктор Наш има нещо странно познато. За разлика от този на Бен не ми е напълно чужд. Осъзнавам, че ми е по-лесно да повярвам на него, че се познаваме, отколкото на съпруга ми.

„Имаме напредък“, това бяха неговите думи. Трябва да разбера за какъв напредък говори.

— Добре — казвам. — Ела.

* * *

Доктор Наш пристига и предлага да отидем на кафе.

— Пие ли ти се кафе? — пита той. — Няма смисъл да ходим чак до кабинета. Без друго днес исках най-вече да си поговорим.

Кимам, казвам „да“. Бях в спалнята, когато се появи; проследих го как паркира и заключи колата, как си оправи косата, приглади якето си, взе куфарчето си. Не е той, помислих си, като го видях да кима на работниците, които разтоварваха инструменти от някакъв микробус, но ето че се запъти към нашата къща. Изглеждаше млад — твърде млад, за да е правоспособен лекар — и макар да нямах представа как очаквам да е облечен, спортното яке и сивите кадифени джинси ме изненадаха.

— От края на улицата започва парк — казва той. — Там има и кафене, струва ми се. Искаш ли да отидем?

Тръгваме заедно. Студеният режещ вятър ме кара да пристегна шала около шията си. Радвам се, че нося в чантата си телефона, който ми даде Бен. Радвам се също така, че доктор Наш не настоя да отидем с колата. Някаква част от мен е склонна да му се довери, но другата, и то по-голямата ми казва, че може да е всякакъв. Не го познавам.

Аз съм възрастен човек, но с увреждане. Този мъж като нищо може да ме откара някъде, макар че не ми е ясно с какви намерения. Толкова съм уязвима.

Стигаме до широкото шосе, което отделя края на улицата от парка отсреща, и изчакваме, преди да пресечем. Мълчанието ни е потискащо. Бях си наумила да потърпя, докато седнем някъде, и тогава да започна с въпросите, но ето че проговарям:

— Какъв лекар си? С какво се занимаваш? Как ме намери?

Той ме поглежда.

— Невропсихолог съм.

Усмихва се. Дали му задавам този въпрос всеки път, когато се срещаме?

— Моята специалност са пациентите с мозъчни увреждания. Отнасям се с особен интерес към най-новите функционални неврообразни техники. От дълго време особено задълбочено проучвам процесите и функциите на паметта. За теб научих от специализираната литература и те издирих. Което не беше много трудно.

Някаква кола взема завоя и тръгва към нас.

— Специализирана литература?

— Да. Има много публикации за теб. Свързах се с една от клиниките, където са те лекували.

Колата отминава и ние пресичаме. Усещам, че ме обзема безпокойство, цялата настръхвам. Мозъчни увреждания. Проучвам. Издирих те. Опитвам се да се отпусна с дълбоки вдишвания, но не се получава. Сега вече в моето тяло има две същности: едната е жена на четирийсет и седем, кротка, учтива, тя е наясно какво държане е приемливо и кое недопустимо, а другата е на двайсет и няколко и вече пищи. Не мога да реша коя съм аз, но единствените звуци, които чувам, са боботенето на далечния трафик и виковете на децата в парка, тъй че вероятно съм първата.

Когато стъпваме на тротоара, спирам.

— Какво става всъщност? Сутринта се събудих в напълно непозната къща, в която очевидно живея, до мъж, когото определено не познавам, който ми казва, че съм омъжена за него от години. А ти като че ли знаеш за мен повече, отколкото самата аз.

Той кима съвсем бавно.

— Имаш амнезия — казва тихо и слага ръка върху моята. От дълго време. Не си в състояние да съхраняваш спомени, тъй че си забравила голяма част от онова, което се е случило в съзнателния ти живот. Всеки ден се събуждаш с усещането, че си млада. Понякога се събуждаш с усещането, че си дете.

Положението звучи още по-страшно от устата на лекар.

— Значи е вярно?

— Боя се, че да. Мъжът, с когото живееш в онази къща, е твоят съпруг. Той се е грижил за теб, откакто си получила амнезия, около хиляда деветстотин и деветдесета. Или поне откакто си се възстановила достатъчно, за да се прибереш при него.

Кимам.

— Продължаваме ли?

— Да — отвръщам и влизаме в парка.

По края върви пътека, наблизо има детска площадка, а до нея — дървен павилион, от който излизат хора, понесли чаши, от които се вдига пара. И ние тръгваме в тази посока. Сядам на една от очуканите пластмасови маси, а доктор Наш отива да поръча.

Връща се с две пластмасови чаши със силно кафе; моето е черно, неговото — с мляко или сметана. Той си слага захар от купата на масата, но на мен не предлага и този незначителен факт най-сетне ме убеждава, че наистина сме се срещали и преди. Поглежда ме и пита как съм си ударила челото.

В първия момент недоумявам, но после си спомням белега, който видях сутринта. Гримът явно не го е скрил.

— Това ли имаш предвид? — питам аз. — Не съм сигурна. Нищо особено не е. Не ме боли.

Той кима мълчаливо. Разбърква кафето си.

— Значи съпругът ми се грижи за мен у дома?

Той вдига очи.

— Да, но не се е грижил за теб през цялото време. Отначало състоянието ти е било толкова тежко, че си имала нужда от постоянно наблюдение. Едва наскоро Бен е решил да те прибере у дома.

Излиза, че сегашното ми състояние е подобрение. Ами тогава трябва да се радвам, че не помня времето, когато нещата са били още по-зле.

— Той сигурно много ме обича — казвам по-скоро на себе си.

Доктор Наш кима. И двамата мълчим. Отпиваме кафе.

— Да, сигурно — отвръща той след известно време.

Усмихвам се и поглеждам ръцете си, обгърнали горещата чаша, златната венчална халка, късите нокти, скромно кръстосаните крака. Не разпознавам собственото си тяло.

— Защо съпругът ми не знае, че се срещам с теб?

Той въздъхва и затваря очи.

— Ще бъда откровен — заявява той, притиска длани една в друга и се привежда напред. — Първоначално аз те помолих да не казваш на Бен, че се срещаме.

Пронизва ме страх, отзвук от множество други опасения. И все пак този лекар не прилича на човек, който не заслужава доверие.

— Продължавай — подканям го. Искам да повярвам, че може да ми помогне.

— Няколко души — лекари, психиатри, психолози и други специалисти — в миналото са се обръщали към вас с желание да работят с теб. Но Бен винаги е проявявал крайно нежелание да допусне да контактуваш с тях. Дал е ясно да се разбере, че си била подложена на обстойно лечение, но според него не е било постигнато нищо, ти само си се разстройвала. Естествено, искал е да ти спести — а и на себе си — всякакво по-нататъшно безпокойство.

Разбирам го, той не желае да ми дава напразни надежди.

— И ти си ме убедил да се виждам с теб без негово знание?

— Да. Говорих с Бен, дори го помолих да се срещнем, за да му обясня какво предлагам, но той отказа. Затова се свързах с теб и настоях да се видим само веднъж тайно от Бен, щом няма друг начин, поне за да разбереш защо държа да се видим и какво смятам, че мога да ти предложа.

Идеята беше след тази първа среща ти сама да решиш дали да кажеш на Бен, или не, но ако предпочетеш да остане тайна, аз да ти се обаждам да ти напомням за уговорката ни, и така нататък.

— И аз съм предпочела да не му казвам?

— Да. Това е самата истина. Искаше да изчакаш да постигнем някакъв напредък, преди да му кажеш. Смяташе, че така е по-добре.

— И получава ли се?

— Кое?

— Напредъкът.

Той отново отпива кафе, връща чашата си върху масата.

— Така мисля, да. Макар че е трудно напредъкът да се измери количествено. И все пак като че ли през последните няколко седмици успя да си възвърнеш много спомени — и повечето изникнаха за пръв път, доколкото успяхме да преценим. Има и дадености, които по-често осъзнаваш, за разлика от преди. Например сега вече се случва да се събудиш и да си спомниш, че си омъжена. Също и…

Той прави пауза.

— И? — подканям го.

— Придобиваш независимост, струва ми се.

— Независимост?

— Да. Вече не разчиташ толкова много на Бен както преди.

Това е всичко, казвам си. Този напредък е имал предвид. Независимост. Мога да отида до някой магазин или библиотека без придружител. Но пък не съм достатъчно напреднала, за да го заявя с гордост пред съпруга ми. И продължавам да се събуждам, без да знам, че съм омъжена.

— Това ли е всичко? — питам.

— Важно постижение е — уверява ме той. — Не го подценявай, Кристин.

Замълчавам. Отпивам от чашата и се оглеждам. Кафенето е почти празно. От малката кухня в дъното се чуват гласове, потракване от завиращата вода в машината и всичко това примесено с шума на играещи деца. Трудно е да повярвам, че мястото е толкова близо до дома ми, а аз нямам спомен да съм идвала тук преди.

— Твърдиш, че се срещаме от няколко седмици — казвам сега на доктор Наш. — И какво правим?

— Помниш ли нещо от предишните ни сеанси? Каквото и да е.

— Не. Нищо. Напълно убедена съм, че се срещаме за пръв път.

— Извинявай за въпроса. Както ти казах, понякога имаш проблясъци. В някои дни са по-осезаеми, в други — по-бледи.

— Не разбирам. Нямам спомен да сме се срещали, нито какво се е случило вчера или онзи ден, или миналата година. В същото време си припомням някои неща отпреди години. Детството ми. Майка ми. Помня, че съм учила в университет, името на най-добрата ми приятелка. Не разбирам как тези стари спомени са се запазили, щом всички други са били изтрити.

Той кима, докато ме слуша. Сигурно не за пръв път чува тези думи. Нищо чудно всяка седмица да питам едно и също. Или да повтаряме един и същи разговор.

— Паметта е сложен процес — казва той. — Хората притежават краткосрочна памет, която съхранява факти и информация в продължение на около минута, но имат и дългосрочна памет. В нея запазваме огромно количество информация и я задържаме за неопределен период от време. Вече е установено, че тези две функции се контролират от различни части на мозъка посредством невронни връзки из целия мозък. Също така известна част от мозъка поема краткосрочни преходни спомени, кодира ги в дългосрочната памет, за да бъдат съживени много по-късно.

Той говори свободно, без запъване, сякаш материята му е добре позната. Предполагам, че някога и аз съм била така уверена в себе си.

— Има два основни типа амнезия — продължава той. — В обичайния случай човек не може да си спомни минали събития, но най-сериозно засегнати са скорошните. Например ако претърпи катастрофа на пътя, пострадалият може да не помни злополуката, нито предхождащите я дни или седмици, но е в състояние съвършено да си спомни всичко от, да речем, шест месеца преди злополуката.

— А другият вид? — питам.

— Той се среща много по-рядко. Понякога е налице неспособност да се прехвърлят спомени от краткосрочното гнездо в дългосрочното. Хора, изпаднали в това състояние, живеят за мига, помнят само непосредствено отминалото, и то съвсем за кратко.

Доктор Наш спира, все едно очаква някакъв коментар. Сякаш всеки от нас има своите реплики и често сме репетирали този разговор.

— Аз и двете разновидности ли имам? — питам. — Загуба на паметта, към която се е добавила неспособност да съхранявам нови спомени?

Той се прокашля.

— Да, за жалост. Не е обичайно, но е напълно възможно. Необичайното в твоя случай е моделът на амнезията. Общо взето, нямаш устойчив спомен за каквото и да било от детството ти насам, но като че ли преработваш новите спомени по начин, който за мен е напълно уникален. Ако изляза и се върна след две минути, повечето хора с антероградна амнезия няма да си спомнят, че са ме виждали, определено не този ден. Но ти като че ли запомняш цели отрязъци от време — до почти двайсет и четири часа назад, — които после забравяш. Което е съвсем нетипично. Честно казано, няма логика, като се има предвид представата ни за това как функционира паметта. Излиза, че без никакво затруднение прехвърляш впечатления от краткосрочното към дългосрочното гнездо. Но не мога да проумея защо не си в състояние да запазиш информацията.

Излиза, че водя разпокъсан живот, но поне късовете са достатъчно големи, за да мога да поддържам някакво подобие на независимост. Което сигурно означава, че имам някакъв късмет.

— Защо? — питам. — Каква е причината?

Той не казва нищо. Помещението утихва. Въздухът е застинал и някак лепкав. Когато проговаря, думите звучат като ехо, уловено от стените.

— Много неща могат да причинят увреждане на паметта — казва той. — Както на дългосрочната, така и на краткосрочната. Болест, травма, употреба на наркотици. Естеството на увреждането е различно в зависимост от това коя част на мозъка е пострадала.

— Добре — не се стърпявам. — Но каква е причината в моя случай?

Той ме поглежда продължително.

— Какво ти казва Бен?

Връщам се към разговора ни в спалнята. „Злополука — така се бе изразил той. — Много тежка злополука.“

— Нищо особено не ми каза всъщност — отвръщам. — Да не говорим за подробности. Просто, че съм претърпяла злополука.

— Да — казва доктор Наш и посяга към куфарчето си, което е сложил под масата. — Амнезията при теб е причинена от травма. Донякъде това отговаря на истината. — Отваря куфарчето и вади отвътре тетрадка. В първия момент се питам дали няма да направи справка със записките си, но ето че той ми я подава през масата. — Искам да я вземеш. Тук ще намериш обяснението. Особено относно причината за твоето състояние. И не само това, разбира се.

Поемам тетрадката. Подвързана е с кожа, объл ластик придържа страниците. Махам ластика и отварям напосоки. Хартията е плътна, с бледо маркирани редове, червена линия отдясно служи за поле, страниците са гъсто изписани.

— Какво е това? — питам.

— Дневник. Пишеш в него през последните няколко седмици.

— Дневник? — повтарям шокирана. И се питам защо е у него.

— Да. Отразява всичко, което сме правили напоследък. Аз те помолих да пишеш в него. Доста поработихме с надеждата да открием как точно оперира паметта ти. Реших, че ще е полезно да държиш сметка за онова, което правим.

Поглеждам тетрадката пред мен.

— Аз ли съм написала това?

— Да. Насърчих те да пишеш каквото искаш. Мнозина страдащи от амнезия са правили подобни опити, но при тях не е помагало толкова, колкото се очаква, тъй като прозорецът на паметта им е много малък. Но тъй като ти запомняш различни неща за цял ден, реших да те подтикна да нахвърляш каквото ти хрумне в края на деня. Предположих, че ще ти помогне да поддържаш нишка от спомени от един ден до следващия. Освен това ми хрумна идеята, че паметта може би наподобява мускул и в този смисъл ще укрепне посредством упражнения.

— И през цялото време си го чел?

— Не — изненадва ме той. — Това е нещо лично, не си писала в мое присъствие.

— Но как… — започвам аз, ала променям въпроса: — Бен ли ми е напомнял да пиша?

Той клати глава.

— Предложих да го запазиш в тайна. Криеше го у вас. А аз ти се обаждах да ти напомня къде.

— Всеки ден?

— Да. Почти.

— Ти, а не Бен?

Той прави пауза, но после отвръща:

— Не. Бен не го е чел.

Питам се защо, какво от написаното държа да запазя в тайна от съпруга ми.

— Но ти все пак си го чел?

— Последния път, когато се видяхме, ти ми го остави. Беше преди няколко дни. Пожела да го прочета. Смяташе, че моментът е настъпил.

Поглеждам дневника с кожената подвързия. Започвам да се вълнувам. Връзка с изгубеното минало, било то и съвсем скорошно.

— Целия ли го прочете?

— Да — отвръща той. — Почти. Смятам, че съм прочел всичко, което е важно.

Той млъква, извръща очи и се почесва по врата. Притеснява се, мисля си. И се чудя какво ли съдържа дневникът. Той допива последните капки в чашата си и казва:

— Не съм те принуждавал да ми го покажеш. Държа да знаеш това.

Кимам и на свой ред мълчаливо допивам кафето си, като с другата ръка прелиствам страниците. От вътрешната страна на корицата има списък с дати.

— Какво значат? — питам.

— Датите, на които сме се срещали. Както и тези, които сме планирали. Уговаряме се междувременно. Аз ти се обаждам да ти напомня, моля те да погледнеш в дневника.

Сещам се за жълтото листче между страниците на календар–бележника.

— Ами днес?

— Дневникът ти беше у мен. Затова написахме бележка.

Кимам и прелиствам нататък. Дневникът е изписан със ситен почерк, който не ми е познат. Страница след страница. Доста дни трябва да е отнело.

Чудя се как ли съм намирала време, но после се сещам за дъската в кухнята и отговорът идва от само себе си, не съм била заета с нищо друго.

Оставям дневника на масата. Някакъв младеж по джинси и тениска влиза и поглежда към нас после си поръчва, настанява се на една празна масичка и разтваря вестник. Повече не ме поглежда и моята двайсетгодишна същност се разстройва. Чувствам се като невидима.

— Ще тръгваме ли? — питам.

Връщаме се по същия път. Небето е притъмняло от облаци, лека мъгла се носи във въздуха. Земята под краката ми е разкаляна; имам чувството, че вървя подвижни пясъци. На детската площадка въртележката се движи, макар че никой не се вози на нея.

— Обичайно не се срещаме тук, нали? — питам аз, когато стигаме широката улица. — Имам предвид в кафенето.

— Не. Обикновено провеждаме сеансите в моя кабинет. Правим упражнения. Тестове и други такива.

— Тогава защо днес се видяхме тук?

— Всъщност исках само да ти върна дневника. Притеснявах се, че не е у теб.

— Защо, разчитам ли на него?

— В известен смисъл, да.

Пресичаме и продължаваме към къщата, в която живея с Бен. Виждам колата на доктор Наш паркирана на същото място, малката градина пред прозореца на къщата, късата пътека и спретнатите цветни лехи. И все пак не мога да повярвам, че живея точно тук.

— Ще влезеш ли? — питам. — Да те почерпя нещо?

Той клати глава.

— Не, няма да влизам. Благодаря за поканата. Трябва да вървя. С Джули имаме планове за вечерта.

Той спира за момент, поглежда ме. Забелязвам косата му: късо подстригана, старателно сресана на път; от друга страна, райетата на ризата не се връзват с хоризонталните райета на пуловера. Установявам, че е само няколко години по-възрастен от жената, която мислех, че съм, когато се събудих тази сутрин.

— Джули съпругата ти ли е?

Той се усмихва и клати глава.

— Не, приятелката ми. Годеницата ми всъщност. Сгодихме се. Все забравям.

Усмихвам му се в отговор. Би трябвало да запомня подобни детайли, струва ми се. Дребните неща. Навярно тъкмо тези незначителни подробности съм записвала в дневника си, малките кукички, на които е окачен цял един живот.

— Поздравления — казвам аз и той ми благодари.

Чувствам, че трябва да задам още въпроси, да проявя по-голям интерес, но едва ли има смисъл. Каквото и да ми каже, когато се събудя, ще съм го забравила. Аз имам само днес.

— Довиждане, Кристин. — Той се кани да си тръгне, но после извръща глава и ме поглежда. — В дневника ти са записани телефоните ми. Отпред. Обади се, ако искаш да се видим отново. За да продължим лечението. Приемаш ли?

— „Ако“? — Спомням си дневника, срещите, записани с химикалка до края на годината. — Мислех, че ни предстоят още сеанси.

— Ще разбереш, като прочетеш дневника. Сама ще си изясниш всичко. Обещавам ти.

— Добре — отвръщам. Давам си сметка, че му имам доверие, и това ме радва. Радвам се, че съпругът ми не е единственият, на когото да разчитам.

— От теб зависи, Кристин. Обади ми се, когато пожелаеш.

— Ще го направя — отвръщам и ето че той ми маха и се качва в колата си. Хвърля бърз поглед през рамо, излиза на пътя и изчезва.

Правя си кафе и отнасям чашата в дневната. Отвън се чува как някой свири с уста, от време на време го заглушава бръмчене на къртач и по някой изблик на смях, но цялата какофония утихва до леко бръмчене, когато сядам във фотьойла. Слънцето грее едва-едва през пердетата, но все пак усещам вяла топлина по ръцете и бедрата. Изваждам тетрадката от чантата.

Обзема ме напрежение. Нямам представа какво пише в този дневник. Какви ли шокиращи моменти и изненади се крият вътре? Може би и загадки. Виждам албума върху ниската масичка. В него се съдържа версия на моето минало, но според избора на Бен. Друга версия ли ще ми разкрие тази тетрадка с кожена подвързия? Разгръщам я.

Първата страница няма редове. В средата съм написала името си с черно мастило. Кристин Лукас. Цяло чудо е, че отдолу не виждам „Лично!“ Или „Не пипай!“

Все пак нещо е добавено. Нещо неочаквано, ужасяващо. По-стряскащо от всичко, което съм преживяла днес. Под името ми — със синьо мастило и главни букви — стоят пет думи:

Не се доверявай на Бен

Само че аз нищо не мога да направя, затова отгръщам страницата.

Започвам да чета моята история.

Втора част

Дневникът на Кристин Лукас

Петък, 9 ноември

Името ми е Кристин Лукас. На 47 години съм. Страдам от амнезия. Седя в това чуждо легло по копринена нощница, която мъжът на долния етаж (той твърди, че е мой съпруг и се казва Бен) очевидно ми е купил за 46-ия ми рожден ден, и пиша моята история. В стаята е тихо, свети само лампата на нощното шкафче — топло оранжево сияние. Имам чувството, че се нося във въздуха, обгърната от облак светлина.

Затворила съм вратата на спалнята. Пиша в уединение. Тайно. Чувам съпруга ми в дневната — меката въздишка на канапето, когато се привежда напред или се изправя, от време на време сподавено покашляне, — но ще скрия дневника, ако тръгне да се качва. Ще го пъхна под леглото или под възглавницата. Не искам да види, че пиша. Не искам да се стига дотам да му обяснявам защо го правя.

Поглеждам часовника на нощното шкафче. Наближава единайсет. Трябва да побързам. Представям си, че скоро ще чуя как секва звукът от телевизора, някоя дъска, която проскърцва, докато Бен прекосява стаята, лекото щракане на ключа за лампата. Дали ще отиде в кухнята да си направи сандвич, или да си налее вода? Или направо ще дойде да си легне? Не познавам навиците му. И за моите нищо не знам.

Защото нямам никакви спомени. Според Бен, а и според лекаря, с когото се срещнах следобед, докато спя, съзнанието ми неусетно ще изтрие всичко, което знам днес. Всичко, което съм вършила. Утре ще се събудя, както и тази сутрин. С мисълта, че съм още малка. И че целият живот с всичките възможности за избор е пред мен.

И тогава за пореден път ще открия, че греша. Изборите вече са зад гърба ми. Половината ми живот е зад гърба ми.

Лекарят се казва Наш. Той ми се обади сутринта, взе ме с колата си и ме откара в някакъв кабинет. На въпроса дали се сещам кой е отвърнах, че го виждам за пръв път; той се усмихна — добродушно все пак — и вдигна капака на компютъра, поставен на бюрото му.

Пусна ми някакъв филм. Видеоклип всъщност. В него ние двамата сме различно облечени, но седим на същите столове, в същия кабинет. Той ми подава молив и ме кара да рисувам разни форми на лист хартия, но като гледам само в огледалото, тъй че всичко изглежда обърнато обратно. Явно ми е било трудно, но докато гледах заснетото, виждах само моите сбръчкани пръсти и проблясващата брачна халка на лявата ми ръка. Когато свърших, докторът като че ли остана доволен.

— Ставаш все по-бърза — похвали ме той от екрана, после обясни: това означавало, че някъде дълбоко в себе си аз си припомням усвоеното от седмиците упражнения, дори да не помня самото упражнение. Тогава му се усмихнах, но не изглеждах доволна. Филмът свърши.

Доктор Наш затвори компютъра. Каза ми, че сме се срещали през последните няколко седмици, че имам тежко увреждане на „епизодичната памет“, както се изрази той. Което означавало, че не мога да си спомням събития, нито подробности от автобиографията си, и обикновено се дължало на някакъв неврологичен проблем. Структурен или химически, така каза. Или на хормонален дисбаланс. Много рядко се срещало и при мен като че ли се проявявало в особено остра форма. Попитах го колко остра и той ми даде пример: в някои дни не съм можела да си спомня друго, освен ранното си детство. Сетих се как се събудих тази сутрин: без никакви спомени от живота ми като зряла жена.

— „В някои дни“? — попитах.

Той не ми отговори и мълчанието му ми даде да разбера какво е искал да каже.

В повечето дни.

Има различни видове лечение за дълготрайната амнезия, увери ме той — лекарства, хипноза, — но на повечето вече съм била подлагана.

— Въпросът е, че ти притежаваш уникалната възможност сама да си помогнеш, Кристин.

Попитах го какво го кара да мисли така и той ми отговори, че съм била различна от повечето хора, страдащи от амнезия.

— Моделът на твоите симптоми сочи, че спомените ти не са загубени завинаги. В състояние си да помниш неща в продължение на часове. До момента, в който заспиш. Повечето пациенти с амнезия губят новите си спомени на всеки няколко секунди…

— И?

Той плъзна една тетрадка с кожена подвързия към мен.

— Смятам, че определено си струва да документираш лечението, чувствата си, всякакви впечатления или спомени, които ти изникнат. Ето тук.

Посегнах и взех тетрадката. Страниците бяха празни.

Това ли е моето лечение? Да си водя дневник? Искам да запомням нещата, не просто да ги записвам.

Той навярно долови разочарованието ми.

— Надявам се също така, че самото записване на спомените може да отключи други. Може да постигнем кумулативен ефект.

Замислих се. Какъв избор имах всъщност? Да си водя дневник или да продължа както досега, завинаги.

— Добре — казах аз. — Ще го направя.

— Радвам се — отвърна той. — Записал съм телефоните си отпред. Звънни ми, ако се почувстваш объркана.

Взех тетрадката и обещах да се постарая.

След дълга пауза той каза:

— Напоследък поработихме върху ранното ти детство. Разглеждахме снимки. Такива неща. — Той извади една снимка от папката на бюрото. — Ето какво ще ти покажа днес. Помниш ли я?

На снимката се виждаше къща. Отначало ми се стори напълно непозната, но после зърнах изтърканото стъпало пред входната врата и внезапно се сетих. Това беше къщата от моето детство, в която смятах, че се намирам, когато се събудих сутринта. Изглеждаше различна, някак нереална, но нямаше как да я сбъркам. Преглътнах мъчително.

— Тук съм живяла като малка.

Той кимна и ме увери, че повечето ми ранни спомени били непокътнати. Помоли ме да опиша къщата отвътре.

Разказах му каквото си спомнях: от входната врата се влизаше направо в дневната, в дъното имаше малка трапезария, а когато идваха гости, им посочвахме алеята, която отделяше къщата от съседната, и оттам да влязат направо в кухнята отзад.

— Продължавай — настоя лекарят. — Опиши ми горния етаж.

— Две спални. Една откъм фасадата, другата отзад. Банята и тоалетната бяха зад кухнята, в самия край на къщата. Всъщност били са в отделна постройка, преди да бъдат присъединени към къщата с две тухлени стени и покрив от гофрирана пластмаса.

— Друго?

Недоумявах какво се иска от мен.

— Не съм сигурна — изрекох предпазливо.

Той ме попита дали помня някакви дребни детайли.

И тогава се сетих.

— В килера майка ми държеше буркан, на който пишеше „Захар“. Използваше го за касичка. И го криеше на най-горния рафт. Там имаше и други буркани, с мармалад. Тя сама го приготвяше. Различни видове. Беряхме плодовете в гората, а до там ходехме с кола. Не си спомням къде беше. Ние тримата навлизахме дълбоко в гората и беряхме къпини. Цели торби. После майка ми ги вареше на печката и правеше мармалад.

— Добре — похвали ме той. — Чудесно! — И продължи да пише нещо в папката. — Ами тези?

Показа ми още две снимки. На едната имаше жена, в която след няколко секунди разпознах майка ми. На другата бях аз. Казах му каквото можах. Когато свърших, той ги прибра.

— Много добре. Спомни си за детството много повече от обикновено. Заради снимките, струва ми се. Следващия път ще ти покажа още няколко.

Не се възпротивих. Почудих се откъде се е сдобил с тези снимки, какво знае за мен, което аз самата не знам.

— Може ли да я взема? — попитах. — Снимката на някогашната ми къща.

— Разбира се — усмихна се той.

Пъхнах я между страниците на тетрадката.

Лекарят ме откара до вкъщи. Вече ми беше обяснил, че Бен не знае за нашите срещи, но сега ме предупреди хубаво да си помисля дали искам да му кажа за дневника, който ще пиша.

— Това може да те притесни и да те накара да пропуснеш определени неща. Според мен много важно е да се чувстваш свободна да пишеш каквото поискаш. Освен това на Бен може да му стане неприятно, ако открие, че си решила отново да се подложиш на лечение. — След кратка пауза добави: — Може да се наложи да го запазиш в тайна.

— Но как ще се сещам да пиша? — попитах. Като не получих отговор, ми хрумна една идея. — Ти ще ми напомняш ли?

Той обеща.

— Но трябва да знам къде ще го криеш.

Наближихме къщата. Миг след като колата спря, се сетих, че това е моят дом.

— В гардероба — казах. — Ще го слагам в дъното на гардероба.

— Добре. Започни да пишеш довечера. Преди да заспиш. Иначе утре ще имаш само празна тетрадка. И няма да знаеш за какво ти е.

Уверих го, че ми е ясно и точно така ще постъпя. После слязох от колата.

— Всичко хубаво, Кристин — каза той.

А сега седя в леглото. И чакам съпруга си. Разглеждам снимката на къщата, в която съм израснала. Вижда ми се толкова нормална, толкова обикновена. И толкова позната.

Как се озовах тук? — питам се. Какво се случи? Каква е моята история?

Чувам биенето на часовника в дневната. Полунощ. Бен се качва по стълбите. Ще скрия тетрадката. В една кутия от обувки в дъното на гардероба, както казах на доктор Наш. Ако се обади утре, пак ще пиша.

Събота, 10 ноември

Сядам да пиша по обяд. Бен е долу и чете. Той смята, че си почивам, но колкото и да съм уморена, трябва да запиша това, преди да ми избяга. Нямам време. Трябва да попълвам дневника.

Поглеждам часовника на ръката ми. Бен предложи да излезем на разходка следобед. Разполагам с малко повече от час.

Сутринта, като се събудих, не знаех коя съм. Отворих очи с очакването да зърна правите ръбове на нощно шкафче, жълта лампа. Масивен гардероб в ъгъла на стаята и тапети на бледи папрати. Очаквах да чуя как майка ми пържи бекон на долния етаж или как баща ми си подсвирква в градината, докато подрязва живия плет. Очаквах да се събудя в тясно легло, а до мен — плюшен заек с едно откъснато ухо.

Бях се излъгала. В стаята на нашите съм, помислих си отначало, после установих, че обстановката не ми е позната. Намирах се в чужда спалня. В чуждо легло. Нещо не е наред, помислих си. Ужасно, ужасно сбъркано е.

Преди да сляза долу, вече бях видяла снимките около огледалото, бях прочела надписите. И знаех, че не съм малко момиченце, нито дори тийнейджърка. Някак си бях загряла, че мъжът, когото чувах да приготвя закуска и да си подсвирва мелодията от радиото, не е баща ми, нито съквартирант или гадже, а моят съпруг, наречен Бен.

Спрях пред вратата на кухнята. Изпитвах страх. Предстоеше да се изправя срещу него като че ли за пръв път. Как ли изглежда той? Като на снимките ли? Или и те представяха неточен образ? Дали е по-възрастен, по-дебел, по-плешив? Как ли звучи гласът му? Какви ли са движенията му? Как се бях омъжила?

От нищото се появи видение. Жена — моята майка? — ме предупреждава да внимавам. „Прибързаш ли да се омъжиш…“

Бутнах вратата. Бен беше с гръб към мен, с шпатула побутваше в тигана бекона, който цвърчеше и пръскаше мазнина. Не ме беше чул.

— Бен?

Той се извърна рязко.

— Кристин? Добре ли си?

Не знаех какво да отговоря, затова казах:

— Да, струва ми се.

Тогава той се усмихна с видимо облекчение. И аз се усмихнах. Стори ми се по-стар, отколкото на снимките горе — лицето му имаше повече бръчки, косата му сивееше и беше пооредяла на слепоочията, — но така, противно на очакванията ми, изглеждаше по-привлекателен. Очертанията на челюстта му говореха за сила, която подхожда на улегнал мъж, очите му блестяха дяволито. Установих, че го възприемам като баща ми, но по-възрастен. Можеше и по-зле да е, казах си. Много по-зле.

— Видя ли снимките? — попита той. Кимнах. — Не се тревожи. Всичко ще ти обясня. Иди да седнеш. — Посочи към коридора. — Натам е трапезарията. Ей сега идвам и аз. Ето, занеси това.

Подаде ми мелничка за пипер. Аз послушно се обърнах в указаната посока. След няколко минути дойде и той, понесъл две чинии. Бледо на цвят тънко парче бекон плуваше в мазнина, до него яйце и пържена филия. Докато се хранех, той ми обясни какъв живот водя.

Днес е събота, каза ми той. През седмицата ходи на работа; учител е. Обясни ми за телефона в чантата ми, за дъската, закована на стената в кухнята. Показа ми къде държим парите за извънредни случаи — две банкноти от по двайсет лири, навити на стегнато руло, което е пъхнато зад часовника над камината, — както и албума, в който мога да открия откъслеци от живота си. Общо взето, справяме се, така ми каза. Като че ли не му повярвах напълно, но пък нямам друг избор.

Свършихме да се храним и аз му помогнах да раздигнем масата.

— Да излезем да се поразходим по-късно — предложи той. — Стига да имаш желание. — Съгласих се и това като че ли го зарадва. — Само да си прочета вестника. Нали нямаш нищо против?

Качих се горе, където съм сега. Сама съм, главата ми бръмчи, блъскат се хиляди мисли и в същото време сякаш е празна. Нищо не успях да схвана. Никакво усещане за реалност. Разглеждах къщата, в която се намирам — за която вече знаех, че е мой дом, — с очи, които я виждаха за пръв път. За миг ми се прииска да избягам. С усилие на волята се заставих да се овладея.

Седнах на ръба на леглото, в което се бях събудила. Трябва да го оправя, казах си. Да поразтребя. Просто да върша нещо. Вдигнах възглавницата да я разбухна и точно тогава нещо зажужа.

Нямах представа какво е. Тих, настойчив звук. Всъщност не звук, а вибрация. Чантата беше в краката ми и когато я вдигнах, установих, че в нея е източникът. Спомних си, Бен ми беше казал, че имам телефон.

Екранчето светеше, когато най-накрая го открих. Доктор Наш гласеше изписаното на дисплея. Един дълъг миг се взирах в него. Някаква част от мен потънала дълбоко или по-скоро току под повърхността на паметта — знаеше точно каква е целта на това обаждане. Вдигнах.

Мъжки глас.

— Здравей. Кристин, ти ли си? Чуваш ли ме?

Отговорих утвърдително.

— Аз съм твоят лекар. Добре ли си? Бен наблизо ли е?

— Не — отвърнах. — Той… Защо питаш?

Каза ми името си, а също и че работим заедно от няколко седмици.

— Върху паметта ти — уточни той и понеже нищо не отговорих, добави: — Довери ми се. Надникни в гардероба в спалнята. — Нова пауза. — На дъното има кутия от обувки. Отвори я. Вътре трябва да има дневник.

Погледнах към гардероба в ъгъла на стаята.

— Откъде знаеш всичко това?

— От теб — отвърна той. — Видяхме се вчера. И решихме да си водиш дневник в една тетрадка. Сама ми каза къде ще я скриеш.

Не ти вярвам, искаше ми се да му кажа, но ми се стори невъзпитано и не съвсем точно.

— Ще погледнеш ли?

Съгласих се и той настоя:

— Направи го сега. Не казвай нищо на Бен. Хайде.

Не прекъснах връзката, а се приближих до гардероба. Излезе прав. На дъното имаше кутия от обувки, а в нея — тетрадка, увита в тънка хартия.

— Намери ли я? — попита доктор Наш.

Вдигнах я и я отворих. Подвързия от кожа, скъпа на вид.

— Кристин?

— Да, взех я.

— Добре. Писала ли си в нея?

Отгърнах на първата страница. Наистина бях написала нещо. „Името ми е Кристин Лукас. На 47 години съм. Страдам от амнезия.“ Разтреперих се от вълнение. Сякаш шпионирах самата себе си.

— Да — отвърнах.

— Чудесно! — възкликна той. После обеща да се обади отново на следващия ден и затворихме.

Не се помръднах. Свита на пода пред отворения гардероб, загърбила неоправеното легло, започнах да чета.

Отначало изпитах разочарование. Не помнех нищо от онова, което бях написала. Нито доктор Наш, нито кабинета, в който ме бе завел, нито гатанките, които ми задаваше. Въпреки че току-що бях чула гласа му, не можех да си го представя, нито себе си в неговата компания. Написаното звучеше като измислица. В някакъв момент обаче открих една снимка, мушната между страниците някъде към края на тетрадката. Къщата, в която бях израсла и в която бях почти сигурна, че се намирам, когато се събудих тази сутрин. Тя действително съществуваше и аз държах доказателството в ръката си. Бях се срещнала с доктор Наш, той ми бе дал снимката, този фрагмент от моето минало.

Затворих очи. Предишния ден бях описала някогашния си дом, лежейки в бебешката количка. Пазех ли все още тези спомени? Можех ли да извикам и други? Насочих мисълта си към майка ми и баща ми, за да се появи още нещо. Оформиха се образи, обгърнати в мълчание. Бледооранжев килим, ваза в маслиненозелено. Жълто гащеризонче с розово пате, пришито отпред, и обли секретни копчета по средата. Пластмасово столче за кола в морскосиньо и бледорозово гърне.

Цветове и форми, но никакъв живот. Нищо. Искам да видя родителите ми, помислих си, и точно тогава за пръв път осъзнах, че по някакъв начин знам, че са починали.

Въздъхнах и седнах на ръба на неоправеното легло. Между страниците на дневника видях да стърчи химикалка и почти механично я издърпах с намерението да продължа да пиша. Задържах ръката си над страницата и затворих очи, за да се съсредоточа.

И тогава се случи. Дали осъзнаването, че родителите ми са покойници, отключи други асоциации, не знам, ала внезапно умът ми сякаш се събуди от продължителен дълбок сън. Избистри се. Но не постепенно, а отведнъж. Рязко. Като прехвърчала електрическа искра. Вече не се намирах в спалня с празна страница пред мен, а някъде другаде. Назад в миналото — което смятах, че съм изгубила, — при това можех да докосвам, да усещам и вкусвам всичко. Разбрах: ето какво значи да си спомняш.

Виждах себе си — как се прибирам в къщата на моето детство. На тринайсет съм или може би четиринайсет, нямам търпение да продължа историята, която пиша, но ето че намирам бележка на масата в кухнята. „Наложи се да излезем. Чичо Тед ще те вземе в шест.“ Наливам си нещо за пиене, захапвам сандвич, сядам и хващам химикалката. По думите на мисис Ройс моите истории са силни и въздействащи; тя смята, че като порасна, писането може да стане моя професия. Само дето не мога да измисля какво да пиша, не съм в състояние да се съсредоточа. Кипя в безмълвен гняв. Те са виновни. Къде са? Какво правят? Защо не ме повикаха? Смачквам листа и го изхвърлям.

Образът изчезна, но на негово място веднага се появи друг. По-ярък. По-реален. Баща ми кара колата към къщи. Аз седя отзад, вторачила съм се в едно петно на стъклото до главата ми. Размазана муха. Или пръски кал. Не знам какво е. Проговарям, макар да не съм сигурна какво ще излезе от устата ми.

— Кога щяхте да ми кажете?

Никой не ми отговаря.

— Мамо?

— Кристин — казва майка ми. — Недей.

— Татко? Кога щяхте да ми кажете? — Тишина. — Ще умреш ли? — питам, без да отмествам очи от петното. — Татко? Ще умреш ли?

Той поглежда през рамо и ми се усмихва.

— Не, разбира се, ангелче. Съвсем не. Не и преди да заприличам на старец. С много внуци! — Знам, че лъже. — Ще се преборим — уверява ме той. — Обещавам ти.

Изхълцване. Отворих очи. Видението бе изчезнало, беше си отишло внезапно. Седях в спалнята, същата, в която се събудих сутринта, макар че за момент ми се стори различна. Едноизмерна. Безцветна. Лишена от енергия, като картина, избеляла от слънцето. Все едно виталността от миналото бе лишила от живот настоящето.

Погледнах надолу, към тетрадката в ръката ми. Химикалката се бе изплъзнала от пръстите ми, оставяйки тънка синя черта по празната страница, преди да падне на пода. Сърцето ми биеше бясно. Бях си припомнила нещо. Нещо голямо и значимо. И не го бях изгубила. Вдигнах химикалката и започнах да пиша.

Тук ще спра. Ако затворя очи и се опитам да върна образа, ще успея. Аз самата. Моите родители. Пътуването с колата към къщи. То още е тук. Не е така ярко, сякаш е поизбледняло с времето, но все пак е налице. При всички случаи се радвам, че го записах. Рано или късно ще изчезне, но поне няма да е безвъзвратно изгубено.

Бен сигурно е приключил с вестника. Всъщност преди малко извика отдолу да попита дали съм готова за излизане. Почти, отвърнах. Ще скрия тетрадката в гардероба, ще изровя някое яке и ботуши. По-късно пак ще пиша. Стига да не забравя.

* * *

Минаха часове, откакто написах това. Цял следобед бяхме навън, но вече сме отново у дома. Бен е в кухнята, приготвя риба за вечеря. Пуснал е радиото, джазова музика долита до спалнята, където пиша в дневника. Не предложих аз да сготвя — от нетърпение да се кача, да се затворя и да запиша какво видях следобеда, — но той не се обиди.

— Иди да си полегнеш — така ми каза. — Ще ми отнеме поне четирийсет и пет минути. Като стане готово, ще те повикам.

Поглеждам часовника си. Ако пиша бързо, времето ще ми стигне.

Излязохме малко след един. Не отидохме далеч, паркирахме край ниска постройка, която приличаше на изоставена. Сиви гълъби бяха накацали пред всеки от затворените с капаци прозорци, вратата бе покрита с гофрирана ламарина.

— Това е басейнът — обясни Бен и излезе от колата. — Отворен е само през лятото, струва ми се. Ще повървим ли?

Пътека от циментови плочи водеше към билото на хълма. Крачехме в мълчание. Чуваше се само по някой крясък на гарга откъм празното футболно игрище или жалният лай на куче, детски гласове, градският шум. Сетих се за баща ми, за неговата смърт и факта, че поне си бях спомнила нещо. Самотна бегачка правеше обиколки по една писта и аз я погледах известно време, преди нашата пътека да ни отведе зад висок жив плет, откъдето продължихме нагоре по хълма. От там виждах истинския живот: малко момче пускаше хвърчило, зад него стоеше бащата, момиче разхождаше кученце на дълга каишка.

— Това е Парламент Хил — каза Бен. — Често идваме тук.

Нищо не отговорих. Градът се простираше пред нас под ниски облаци. Спокоен. Застинал. И по-малък, отколкото си го представях; виждах чак до ниските хълмове в далечината. Също и високата кула на Телеком, купола на „Сейнт Пол“, електроцентралата в Батърси, очертания, които разпознавах, макар и смътно, без да знам защо. Имаше и други, по-малко познати забележителности: облицовано със стъкло здание с формата на дебела пура, гигантско колело досами хоризонта. Подобно на собственото ми лице гледката не беше нова за мен, но въпреки това ме объркваше.

— Имам чувството, че мястото ми е познато.

— Да — отвърна Бен. — Напоследък често идваме тук, макар че гледката всеки път е малко променена.

Продължихме да вървим. Повечето пейки бяха заети от самотници или двойки. Насочихме се към една близо до върха на хълма и седнахме. Замириса ми на кетчуп и малцов оцет; под пейката имаше кутия с недояден сандвич.

Бен внимателно я вдигна и отиде да я хвърли в кошчето за боклук, после се върна и седна до мен. Започна да ми показва забележителностите.

— Ето там е Канари Уорф — посочи той към някакви сгради, които дори от толкова голямо разстояние изглеждаха невероятно високи. — Финансов център, построен е в началото на деветдесетте, доколкото помня.

Деветдесетте. Странно бе как в тази единствена дума се побра цяло десетилетие, в което не помня да съм живяла. Толкова много съм пропуснала. Музика, филми и книги, новини. Бедствия, трагедии, войни. Нищо чудно цели държави да са се разпадали, докато аз съм я карала безпаметно ден след ден.

Пропуснала съм години и от собствения ми живот. Толкова гледки не разпознавам, макар да ги виждам всеки ден.

— Бен, разкажи ми за нас.

— За нас? В какъв смисъл?

Обърнах се с лице към него. Порив на вятъра облиза хълма, изстуди лицето ми. Куче излая в далечината. Колебаех се доколко да се разкрия; той знае, че изобщо не го помня.

— Извинявай — казах аз, — но не знам нищо за мен и теб. Дори не знам как сме се запознали, нито кога сме се оженили, нищо.

Бен се усмихна и се плъзна по пейката. Телата ни се допряха. Обгърна раменете ми. Понечих да се дръпна, после си спомних, че той не е чужд човек, а моят съпруг.

— Какво искаш да разбереш?

— Не знам точно. Как се запознахме?

— Ами и двамата учехме в университета. Ти тъкмо беше започнала да пишеш дисертация. Това спомняш ли си го?

Поклатих глава.

— Не всъщност. Какво съм завършила?

— Английска литература.

Пред очите ми проблесна образ, ярък и мимолетен. Това бях аз в някаква библиотека, с неоформената идея дисертацията ми да разглежда теорията на феминизма и литературата в началото на двайсети век, макар че може просто да съм проучвала темата, докато съм писала романи — нещо, което майка ми не би разбрала, но поне би оценила като приемливо занимание. Все пак сцената се задържа в продължение на един миг, трептяща и толкова истинска, сякаш можех да я докосна, но после Бен заговори и тя изчезна.

— Следвах химия. Непрекъснато те засичах. В библиотеката, в барчето, навсякъде. Безмълвно се удивлявах на красотата ти, но не смеех да те заговоря.

— Сериозно? — засмях се аз. Не можех да си се представя като недостъпна красавица.

— Винаги изглеждаше толкова самоуверена. И целеустремена. С часове седеше сред купища книги, просто четеше и си водеше бележки, отпиваше кафе или някакъв сок. Беше толкова красива. Не смеех и да мечтая, че ще ме забележиш. Един ден обаче случайно седна до мен в библиотеката; събори чашата си и кафето се разля по моите учебници. Ти толкова се притесни, макар че нищо особено не беше станало; попихме разлятото, избърсахме масата и аз настоях да ти купя ново кафе. Ти отвърна, че държиш да ме почерпиш като един вид извинение, аз приех и отидохме да пием кафе. Това беше.

Опитах се да извикам сцената, да си спомня какви сме били като млади, как сме седели в библиотеката пред намокрените страници, как сме избухвали в смях без причина. Не се получи и ми стана много мъчно. Представих си как всяка двойка с любов преповтаря историята на запознанството си — кой пръв се е осмелил да заговори другия, какво са си казали, — но аз нямам спомен от нашата. Вятърът подхвана за опашката хвърчилото на малкото момче; звук, наподобяващ предсмъртно хъхрене.

— И после? — попитах.

— Ами започнахме да излизаме. Както става обикновено. Аз се дипломирах, ти защити дисертацията си, след това се оженихме.

— Как? Кой заговори пръв за сватба?

— Е — сви рамене той, — аз ти направих предложение.

— Къде? Разкажи ми какво се случи.

— Бяхме безумно влюбени. — Той отмести очи, загледа се някъде в далечината. — Всеки свободен миг бяхме заедно. Ти живееше на квартира, но почти не се прибираше там. През повечето време беше при мен. Логично беше да заживеем заедно, да се оженим. И така веднъж, на Свети Валентин, аз ти купих сапун. От скъпа марка, бях сигурен, че ще ти хареса. Махнах целофана, пъхнах годежния пръстен в сапуна, отново го опаковах и така ти го дадох. Същата вечер, когато се готвеше да вземеш душ, ти го откри и каза „да“.

Усмихнах се на себе си. Някак сбъркано звучеше, пръстен, скрит в сапун; като нищо можех да го оставя в опаковката и да не видя пръстена цели седмици. И все пак историята не беше лишена от романтика.

— С кого живеех на квартира?

— О, не помня. С някаква приятелка. Както и да е, оженихме се на следващата година. В една църква в Манчестър. Майка ти живееше наблизо. Беше прекрасен ден. Тогава вече посещавах курсове за преподавател, тъй че нямахме кой знае колко пари, но все пак беше прекрасно. Имаше много слънце, всички бяха щастливи. А после заминахме на сватбено пътешествие. В Италия. На езерата. Беше чудесно.

Опитах се да си представя църквата, моята рокля, гледката от прозореца на хотелска стая. Никакъв образ.

— Нищо не си спомням. Съжалявам.

Той отново погледна настрани, извърна глава, така че да не виждам лицето му.

— Няма значение. Разбирам те.

— Няма много снимки в албума. И нито една от сватбата ни.

— Имаше пожар. Къщата ни се подпали.

— Пожар?!

— Да. Къщата изгоря почти цялата. Изгубихме много неща.

Въздъхнах. Стори ми се несправедливо да загубя и спомените си, и свидетелствата от моето минало.

— И после какво стана?

— Кога после?

— Ами след сватбата и пътешествието.

— Заживяхме заедно. Бяхме много щастливи.

— И после?

Той въздъхна, но този път не отговори. Не е възможно това да е всичко, помислих си. Не е възможно това да изчерпва целия ми живот. Сватба, пътешествие, брак. Но какво повече очаквах? Какво друго би могло да има?

Отговорът дойде на мига. Деца. Бебета. Разтърси ме прозрението, че тъкмо това е липсвало в живота ми, в дома ни. На полицата над камината нямаше снимки на син или дъщеря — с диплома в ръце, на рафтинг, или просто в поза на отегчение пред камерата… снимки на внуци също нямаше. Значи не съм имала дете.

Разочарованието ме зашемети. Едно неутолено желание бе заседнало в подсъзнанието ми, точно под повърхността. Въпреки че се бях събудила, без да знам дори на каква възраст съм, някаква част от мен знаеше, че съм искала да имам дете, но така и не се е случило.

Внезапно видях майка ми — напомня ми за биологичния часовник, който описва като някаква бомба. „Побързай да постигнеш онова, което искаш от живота, защото един ден всичко зависи от теб, а на следващия…“

Знаех какво е имала предвид. Тряс! Амбициите ми щяха да загубят смисъл и на тяхно място щеше да се появи едно–единствено желание: да имам деца. „Така се случи с мен — казваше ми тя. — И с теб ще е същото. Всяка жена го е изпитала.“

Само че не се беше случило, така ми се струва. Или се бе случило нещо друго. Погледнах съпруга си.

— Бен? А после?

Той ме погледна и стисна ръката ми.

— После загуби паметта си.

Изгубената ми памет. Все дотам се стигаше. Неизменно.

Погледнах към града. Слънцето беше ниско в небето, едва-едва пробиваше облаците, хвърляйки дълги сенки по тревата. Досетих се, че скоро ще се стъмни. Слънцето щеше да залезе, луната щеше да се появи. И щеше да настъпи краят на още един ден. Още един изгубен ден.

— Не сме имали деца — казах. Но не като въпрос.

Той замълча, обърна се и ме погледна. Взе ръцете ми в своите, разтърка ги сякаш за да ме стопли.

— Не — каза след малко. — Нямаме деца.

Тъгата вдълба бръчките по лицето му. Себе си ли съжаляваше или мен? Не можех да отгатна. Оставих ръцете си в неговите, сплетохме пръсти. Хрумна ми, че въпреки объркването се чувствах в безопасност с този мъж. Възприемах го като мил, разумен и търпелив. Колкото и ужасно да бе състоянието ми, би могло да е много по-зле.

— Защо? — попитах.

Той не каза нищо. По лицето му се четеше болка. Болка и разочарование.

— Как се случи, Бен? Как стигнах до това състояние?

Усетих, че той се стегна.

— Сигурна ли си, че искаш да научиш?

Заковах очи в малко момиче на велосипед. Можех да си представя, че това едва ли е първият път, когато му задавам този въпрос и той се вижда принуден да ми обяснява. Много вероятно бе всеки ден да питам едно и също.

— Да — отвърнах. Този път щеше да е различно. Този път щях да запиша каквото ми казва.

Той си пое дълбоко дъх.

— Беше през декември. Навсякъде беше заледено. Прибирала си се от работа вкъщи, била си съвсем близо. Не е имало свидетели. Не се разбра дали си пресичала, или колата е връхлетяла на тротоара, но трябва да си се озовала върху капака и да си се преметнала. Имаше много тежки наранявания. И двата ти крака бяха счупени. Едната ръка и ключицата.

Спря да говори. Долавях пулсиращия ритъм на утихващия град. Движението на колите някъде далеч, бученето на самолет над главите ни, шумоленето на вятъра в клоните на дърветата. Бен стисна ръката ми.

— Предположиха, че първо си ударила главата си в земята, затова си загубила паметта си.

Затворих очи. Не помнех нищо от злополуката, затова и не се ядосах, нито се разстроих. Напротив, почувствах се изпълнена с кротко съжаление. Празнота. Лека вълна по повърхността на езерото на паметта.

Той стисна ръката ми, с другата покрих неговата и усетих студения твърд метал на брачната му халка.

— Имаш късмет, че оцеля — каза ми той.

Побиха ме тръпки.

— Какво стана с шофьора?

— Не е спрял. Просто е избягал. Не знаем кой е бил.

— Но кой би постъпил така? Кой би избягал, след като е блъснал човек?

Той мълчеше. Не знам какво съм очаквала. Замислих се за онова, което бях прочела за срещата ми с доктор Наш. „Неврологичен проблем — така се бе изразил той. — Структурен или химически. Хормонален дисбаланс.“ Бях приела, че има предвид заболяване. Нещо, което просто се е случило без видима причина. Едно от онези необясними неща.

Само че току-що чутото звучеше далеч по-страшно: човек ми бе причинил това и то е било напълно предотвратимо. Ако въпросната вечер бях минала по друга улица на път за вкъщи — или пък шофьорът на колата бе избрал друг маршрут, — то тогава това никога не би ме сполетяло. И щях да си бъда нормална. И може би вече да имам внуци.

— Защо? — попитах аз. — Защо?

Бен нямаше отговор на този въпрос, затова не каза нищо. Поседяхме мълчаливо, преплели ръцете си. Притъмняваше. Градът се оживи, сградите светнаха. Скоро ще дойде зимата, помислих си. Вече сме в началото на ноември. Ще настъпи декември, ще дойде и Коледа. Не можех да си представя как ще тече времето за мен. Не можех да си представя как ще изживявам дълга поредица от еднакви дни. Без връзка помежду им.

— Искаш ли да тръгваме? — обади се Бен. — Да се приберем у дома?

Не му отговорих, а попитах:

— Къде съм била? В деня, когато ме е блъснала колата.

Какво съм правила?

— Прибирала си се от работа вкъщи.

— Каква работа? С какво съм се занимавала?

— А… Работеше по заместване, като секретарка. Личен асистент всъщност. В някаква правна кантора, струва ми се.

— Но защо… — опитах отново.

— Наложи се да започнеш работа, за да можем да изплащаме ипотеката. Не ни беше лесно, поне за известно време.

Само че аз имах предвид друго. А именно: Нали каза, че съм имала докторска степен. Защо ще се хващам на такава работа?

Спомних си чувството, което ме бе споходило по-рано през деня.

— Занимавала ли съм се с писане? — попитах. — На книги например?

— Не — поклати глава Бен.

Излиза, че съм изоставила тази амбиция. Или бях направила опит и се бях провалила. Тъкмо да го попитам, и ето че небето просветна и миг по-късно се разнесе оглушителен пукот. Стреснато се озърнах — облаци искри се сипеха над града.

— Какво беше това?

— Фойерверки — отговори Бен. — Нали тази седмица беше „Нощта на Гай Фокс“.

Миг по-късно небето отново се озари, последва мощен тътен.

— Изглежда, пак ще има заря. Искаш ли да погледаме?

Кимнах безмълвно. Сякаш ми беше все едно и макар че нямах търпение да се върна у дома и да запиша в дневника каквото бях чула от Бен, от друга страна, предпочитах да останем с надеждата да науча още нещо.

— Добре — казах. — Да погледаме.

Той се усмихна едва-едва и обгърна раменете ми. Небето притъмня, но много скоро се чу пукот, пронизително свистене и ето че нагоре полетя мъничко светло кълбо. Застина за един кратък миг, преди да избухне в разкошен, обагрен в оранжево водопад, придружен от еклив тътен. Красива гледка.

— Обикновено ходим на специално светлинно шоу — каза Бен. — Организират няколко в Лондон. Бях забравил, че точно тази вечер ще има такива. — Той потърка брада в шията ми. — Харесва ли ти?

— Да — отвърнах. Погледнах към пъстрите куполи светлина над града, които с рев се спускаха към земята. — Хубаво е тук. Така ще видим всички фойерверки.

Той въздъхна. Облачетата пара от дъха ни се сливаха в едно, а ние продължихме да седим мълчаливо, загледани как небето оживява в цветове и светлина. От градините из града се надигна мъгла, нажежена от експлозиите — в червено, оранжево, синьо и виолетово, — и нощният въздух се насити с дим, режещ, сух и метален. Облизах устни, усетих вкус на сяра и ето че внезапно изникна друг спомен.

Много отчетлив. Натрапчив. Звуците бяха твърде силни, цветовете — твърде ярки. Чувствах се не като наблюдател, а сякаш бях в центъра на събитията. Добих усещането, че падам назад. Сграбчих ръката на Бен.

Във видението бях с някаква жена. Червенокоса. Стоим на някакъв покрив и наблюдаваме фойерверките в далечината. Чувам ритмичния бумтеж на музика от стаята под краката ни, духа студен вятър, който донася лютивия дим. Облечена съм с тънка рокля, но пак ми е топло, у мен бушува изпитият алкохол, примесен с ефекта от джойнта, който все още стискам между пръстите си. Стъпалата ми усещат боцкането на камъчета и си спомням, че съм захвърлила обувките си в стаята на това момиче на долния етаж. Поглеждам към нея, когато тя се обръща с лице към мен, и се чувствам жива, опиянена от щастие.

— Криси — казва тя, като взема цигарата. — Искаш ли картон?

Не загрявам какво има предвид.

— Сещаш се! — засмива се тя. — Картон. Трип. Есид. Найдж сигурно е донесъл. Беше ми обещал.

— Не ми се ще — казвам колебливо.

— Стига де! Ще бъде забавно!

Засмивам се, на свой ред вземам цигарата и всмуквам дълбоко, сякаш да докажа, че не съм някоя загубенячка. Двете сме си обещали, че никога няма да станем скучни и задръстени.

— Не, не — казвам аз. — Не си падам по силната дрога. Предпочитам да си остана на това. И на бира. Нещо против?

— Както искаш — отвръща тя и наднича надолу през парапета. Отгатвам, че е разочарована, но все пак не ми се сърди. Чудя се дали ще се престраши, след като аз не желая.

Съмнявам се. Никога преди не съм имала такава приятелка, която да знае всичко за мен. Имам й пълно доверие, понякога дори повече, отколкото на самата себе си. Сега я поглеждам — червената й коса е развята от вятъра, а върхът на запаления джойнт просветва. Дали е доволна как се подрежда животът й? Или е твърде рано да се каже?

— Гледай! — възкликва тя и сочи към възпламенена римска свещ, чието червено зарево превръща в силуети дърветата отпред. — Адски красиво е, нали?

Отвръщам й със смях, а после замълчаваме и в продължение на няколко минути си разменяме джойнта. Накрая ми предлага навлажнения фас и когато отказвам, го пуска на асфалта и го смачква с тока на ботуша си.

— Да вървим долу — казва тя и ме хваща за ръката. — Искам да те запозная с един човек.

— Пак ли! — противя се аз, но все пак тръгвам. Подминаваме двойката, която се целува на стълбите. — Да не е поредният фукльо от твоя курс?

— Я се разкарай! — подвиква тя и на бегом взема последните стъпала. — Мислех, че Адам ще ти хареса!

— Харесвах го, докато не ми призна, че бил влюбен в някой си Кристиан.

— Добре де — киска се тя. — Кой да се сети, че Адам ще реши точно на теб да се изповяда? Този е различен. Адски ще си паднеш по него. Сигурна съм. Просто ще се запознаете. Без ангажименти.

— Както кажеш — отвръщам аз, бутам вратата и ето ни на купона.

Голяма стая с бетонни стени и голи крушки, които висят от тавана. Проправяме си път до кухненския бокс, вземаме си бира, после успяваме да намерим малко свободно място до прозореца.

— Е, къде е този тип? — питам аз, но тя не ме чува. Опиянението от алкохола и тревата жужи в мен и аз започвам да танцувам. Стаята е пълна с хора, облечени предимно в черно. Няма как да ги сбъркаш, нали са бъдещи хора на изкуството.

Някакво момче се приближава и застава пред нас. Познавам го. Казва се Кийт. Срещали сме се на друг купон, където в някакъв момент се целувахме в една от спалните. Сега обаче той се обръща към моята приятелка, сочи една от картините й, която виси на стената в дневната. Чудя се дали нарочно ме пренебрегва, или просто не си спомня, че сме се срещали и преди. Много важно, мисля си, кретен. Допивам бирата си.

— Да донеса ли бира и на теб? — питам.

— Да — отвръща моята приятелка. — Междувременно ще гледам да разкарам Кийт. И после ще те запозная с онзи човек. Става ли?

— Както кажеш — отвръщам през смях. И тръгвам към кухнята.

Нечий глас крещи:

— Кристин! Крис! Добре ли си?

Чувствах се объркана, но гласът звучеше познато. Отворих очи. С изненада осъзнах, че съм навън, на открито, на Парламент Хил. Крясъкът в ухото ми излизаше от устата на Бен, фойерверките придаваха на небето кървавочервен оттенък.

— Беше замижала — обясни той. — Какво ти е? Да не ти е зле?

— Нищо ми няма — отговорих аз. Макар че ми се виеше свят и едва си поемах дъх. Извърнах се и се престорих, че гледам зарята.

— Извинявай. Нищо ми няма. Добре съм.

— Трепериш — отбеляза той. — Студено ли ти е? Искаш ли да се прибираме?

Наистина ме побиваха тръпки. Нямах търпение да запиша живата картина, разиграла се в главата ми.

— Да — отвръщам. — Имаш ли нещо против?

По обратния път размишлявах върху удивителното видение, засенчило шума и блясъка на фойерверките. Беше ме зашеметило със своята яснота и отчетливост. Беше ме увлякло и потопило в своята реалност, сякаш го преживявах отново. Бях го почувствала с всичките си сетива. Студеният въздух и мехурчетата в бирата. Паренето на гърлото ми от джойнта. Топлата слюнка на Кийт върху езика ми. Беше съвсем истинско преживяване, по-истинско от живота, за който бях отворила очи, когато изчезна.

Нямах представа от кой период произтича. От университета, предположих, или малко след това. Купонът от видението като че ли би допаднал на зряла жена — зряла, но все още млада. Без усещането за потискащи отговорности. Бях се почувствала волна. Безгрижна.

Червенокосата имаше важна роля в живота ми. Най-добрата ми приятелка. Завинаги, така бях формулирала тази връзка и макар да не знаех името на жената, тя ми създаваше чувство за близост и сигурност.

Почудих се дали все още сме близки и се опитах да повдигна въпроса пред Бен по пътя за вкъщи. Той мълчеше — не изглеждаше сърдит, а по-скоро разсеян — и макар че за момент бях на ръба да му опиша видението си, размислих. Поисках да назове кои са били приятелите ми, когато сме се запознали.

— О, не бяха един и двама. Ти беше много популярна.

— Имах ли най-добра приятелка? По-близка от всички други?

Тогава той ме погледна.

— Не. Мисля, че не. Никоя не ти беше по-близка от останалите.

— Сигурен ли си?

— Да — отвърна той, — сигурен съм.

И после се вторачи в пътя. Беше започнало да вали. Светлината от витрините и неоновите реклами над магазините се отразяваха по настилката. За толкова неща искам да попитам, мислех си, но всъщност нищо не казах и след няколко минути стана късно. Прибрахме се и Бен се зае с готвенето. Беше прекалено късно за въпроси.

Тъкмо приключих да пиша в дневника, и Бен ме повика на вечеря. Беше сложил масата, беше налял бяло вино в две чаши, но аз не бях гладна, а рибата ми се стори суха. Хапнах съвсем малко. И после — тъй като то беше сготвил — предложих да измия чиниите. Вдигнах ги от масата, напълних мивката с топла вода и през цялото време не спирах да се надявам, че по-късно ще си намеря някакво извинение, за да се кача горе и да прочета дневника, а може би и да добавя още нещо. Не ми се удаде — твърде продължителното уединение можеше да предизвика подозрения, — тъй че прекарахме вечерта пред телевизора.

Напрежението не ме напускаше. Мислех за дневника и наблюдавах как стрелките на часовника над камината пропълзяха до девет, десет, десет и половина. Най-сетне, малко преди единайсет, се примирих, че тази вечер няма да имам възможност да погледна написаното, и казах:

— Мисля да си лягам. Беше дълъг ден.

Той се усмихна и наклони глава.

— Добре, скъпа. След минутка идвам и аз.

Кимнах, казах „Добре“, но на излизане от стаята ме хвана страх. Този мъж е мой съпруг, напомних си. Омъжена съм за него. Ала все пак ми се стори нередно да спим в едно легло. Не помнех да съм го правила преди и не знаех какво да очаквам.

В банята си измих зъбите, без да поглеждам огледалото, нито снимките отстрани. В спалнята открих нощницата ми сгъната върху възглавницата и започнах да се събличам. Исках да съм готова, преди да дойде, покрита със завивката. Дори ми хрумна нелепата идея да се престоря на заспала.

Свалих пуловера и се погледнах в огледалото. Забелязах тъмночервения сутиен, който си бях сложила сутринта, и в същия момент ме споходи видение: бях малка и питах майка ми защо носи сутиен, а аз не; тя ми обясни, че и това ще стане някой ден. Ето това беше един такъв ден, но той не бе настъпил постепенно, а изведнъж. В отражението си виждах реалността — по-стряскаща от бръчките по лицето ми и повяхналата кожа на ръцете; вече не бях момиче, а зряла жена. Ето, усещаше се в мекотата на гърдите ми.

Пъхнах глава в деколтето на нощницата и я пригладих. Извих ръце да разкопчая сутиена, усетих гърдите ми да провисват, после свалих ципа на панталона и го събух. Нямах желание да продължа да изследвам тялото си, не и тази вечер, тъй че щом събух чорапогащника и бикините, се пъхнах под завивката, затворих очи и се обърнах към стената.

Часовникът долу удари и много скоро в стаята влезе Бен. Не помръднах, заслушах се как се съблича, усетих как сяда и леглото се наклонява под тежестта му. Той застина за миг, после тежко отпусна ръка на бедрото ми.

— Кристин? — каза той почти шепнешком. — Будна ли си?

— Да — промърморих.

— Някоя приятелка ли си спомни днес? — попита той.

Отворих очи и се обърнах. Виждах широкия му гръб, редките косми по раменете му.

— Да — казах аз.

Той се извърна с лице към мен.

— Какво си спомни?

Разказах му, но пестеливо.

— Някакъв купон. И двете бяхме студентки, струва ми се.

Тогава той се изправи, за да отметне завивката. Беше гол. Пенисът му се полюшваше сред гнездо тъмни косми и аз без малко не се изкикотих. Не помнех да съм виждала мъжки гениталии, нито дори в книга, но все пак не ми бяха съвсем непознати. Запитах се с колко мъже съм била, какви преживявания съм имала. Почти инстинктивно извърнах очи.

— И преди се е случвало да си спомниш този купон — каза той, като се зави. — Често те спохожда. Определени спомени изникват редовно.

Въздъхнах. Нищо ново, сякаш казваше той. Напразно се вълнуваш. Легна до мен и придърпа завивката върху двама ни. Но не загаси лампата.

— Често ли си припомням разни неща?

— Да. През повечето дни.

— Все едни и същи ли са?

Той се обърна с лице към мен, като се подпря на лакът.

— Обикновено да. Рядко е нещо изненадващо.

Откъснах очи от неговите и погледнах към тавана.

— Теб спомням ли си?

— Не — отвърна той, хвана ръката ми и я стисна. — Но не се тревожи. Аз те обичам. Всичко е наред.

— Сигурно съм ти огромно бреме.

Той отмести ръката си, погали рамото ми. Припука статично електричество. Аз трепнах.

— Никак дори — каза. — Обичам те.

Притисна се в тялото ми, целуна ме по устните.

Затворих очи. Отново се чувствах объркана. Дали искаше да правим секс? За мен той беше чужд човек; на рационално ниво приемах, че спим в едно легло всяка нощ, и то от началото на брака ни, но все пак тялото ми го познаваше едва от тази сутрин.

— Много съм уморена, Бен.

Той сниши глас до полушепот.

— Знам, скъпа. — Целуна ме леко по бузата, по устните, по очите. — Знам. — Ръката му се плъзна под завивката, у мен се надигна тревожност, граничеща с паника.

— Бен — спрях го аз, — съжалявам. — Хванах ръката му. Мъчително овладях импулса да я бутна с отвращение, дори я погалих. — Уморена съм. Не тази вечер. Може ли?

Той не каза нищо, но дръпна ръката си и легна по гръб. Разочарованието му прииждаше на вълни. Не знаех какво да кажа. Някаква част от мен смяташе, че трябва да се извиня, но другата, и то по-голямата, ми казваше, че не съм направила нищо лошо. Продължихме да мълчим, един до друг, но без да се докосваме, и аз се запитах колко ли често става така — колко често той идва в леглото, настроен за секс, и дали аз изобщо някога проявявам желание, дали съм в състояние да отстъпя, дали изходът е винаги такъв, с неловко мълчание след моя отказ.

— Лека нощ, скъпа — проговори той след още няколко минути и напрежението се разсея. Изчаках, докато тихо захърка, измъкнах се от леглото и ето ме тук, в стаята за гости; сядам да запиша това.

Толкова много ми се иска да си го спомня. Поне веднъж.

Понеделник, 12 ноември

Часът е четири следобед, вече притъмнява. Има още време, докато Бен се прибере, но въпреки това се ослушвам за шума от колата му, докато пиша. Кутията от обувки е на пода в краката ми, тънката хартия, в която бях увила дневника, стърчи навън. Ако си дойде междувременно, ще скрия кутията в гардероба и ще кажа, че съм си почивала. Може и да не е честно, но все пак не е престъпление; няма нищо лошо в желанието ми да запазя в тайна съдържанието на моя дневник. Трябва да запиша какво съм видяла. Какво съм научила. Което не означава, че искам някой — който и да е той — да го чете.

Днес се видях с доктор Наш. Седяхме един срещу друг от двете страни на бюрото му. Зад гърба му виждах шкафа за документи, а отгоре — изработен от пластмаса модел на човешкия мозък, с разрез точно по средата, разполовен като портокал. Той ме попита как напредвам.

— Добре — отвърнах, — или поне така си мисля. — Труден въпрос. Няколкото часа, откакто се бях събудила тази сутрин, бяха единствените, които си спомнях ясно. Бях видяла мъжа си сякаш за пръв път, макар да знаех, че не е вярно; обади ми се моят лекар, който ми каза за дневника. В ранния следобед той ме взе и ме доведе тук, в кабинета си.

— Писах в дневника — казах аз. — След като ти се обади. В събота.

Той изглеждаше доволен.

— Смяташ ли, че това ти помага?

— Да, струва ми се.

Разказах му какво си бях припомнила. За видението с жената на купона, за това как съм научила за болестта на баща ми. Доктор Наш си водеше бележки, докато говорех.

— Все още ли помниш тези неща? — попита той. — Спомняше ли си ги, когато се събуди сутринта?

Поколебах се. В интерес на истината отговорът би трябвало да е отрицателен. Или поне донякъде. Сутринта бях прочела написаното в събота — за закуската със съпруга ми и разходката до Парламент Хил. Бях го възприела като измислица, все едно нямаше нищо общо с мен; бях препрочела отново и отново един откъс, опитвайки се да го набия в главата си, да го запаметя. Беше ми отнело повече от час в крайна сметка.

Старателно бях прочела казаното от Бен — как сме се запознали, как сме се оженили, как тече животът ни, — но не бях почувствала нищо. И все пак други образи се бяха съхранили. Жената например. Моята приятелка. Не можех да възстановя подробностите — купона с фойерверките, разговора с нея на покрива, срещата с Кийт, — но споменът за нея се бе запазил и тази сутрин се бяха появили още детайли, докато препрочитах за пореден път написаното в събота, опитвайки се да го запечатам в паметта си, да го проумея. Огненият оттенък на червената й коса, любимото й черно облекло, коланът с капси, яркото червило, маниерът й на пушене, който превръщаше вредния навик в най-готината поза. Спомних си дори вечерта, когато се запознахме — в някакво помещение, изпълнено с плътна мъгла от цигарен дим, сред пиукането и звънтенето на флипер машините и музиката от дрънчащия джубокс. Тя ми предложи запалка в отговор на молбата ми, после се представи и ме покани да се присъединя към нейната компания. Пихме водка и светла бира, а по-късно тя държа косата ми над тоалетната, докато повърна изпитото. „Е, сега вече определено сме приятелки! — заяви през смях, докато аз мъчително се изправях на крака. — Не правя това за всяко момиче, ще знаеш.“ Благодарих й и после без всякаква причина, сякаш като обяснение на случилото се току-що, й казах, че баща ми е починал.

„По дяволите!“ — изруга тя. Последва първият от многото обрати от пиянско щуреене към практичен жест на съчувствие и тя ме заведе в стаята си; ядохме препечени филийки, пихме черно кафе, слушахме плочи и си приказвахме, докато навън започна да просветлява. В стаята имаше много картини — подпрени на стената и в края на леглото — и безброй разпилени скицници. „Художничка ли си?“ — попитах в някакъв момент. „Затова съм тук — отвърна тя. Спомних си как ми бе казала, че учи живопис. — Накрая ще стана учителка, естествено, но междувременно човек трябва да има мечти, нали? — Бях й отвърнала със смях. — Ами ти? Какво учиш?“ — „Английска литература“ — казах. „Аха! И какво, романи ли ще пишеш, или ще станеш учителка?“ Изкикоти се, но съвсем приятелски. Но аз не споменах историята, върху която бях работила в стаята си, преди да сляза. „Не знам — отговорих. — Сигурно и аз като теб.“ Тя пак прихна да се смее. „Това заслужава тост. Да пием за нашето бъдеще!“ Чукнахме се с чашите черно кафе и ето че за пръв път от месеци най-сетне се почувствах уверена, че нещата все някак ще се наредят.

Действително бях възстановила преживяното. Беше ме изтощило мъчителното усилие на волята да изследвам празнотата в паметта си, търсейки някакъв дребен детайл, който би отключил връзка, асоциация, и все пак бях успяла. Ами животът със съпруга ми? От него не откривах дори и следа. Колкото и да препрочитах написаното, не изникваше дори бледа представа. Все едно не само разходката до Парламент Хил не се бе състояла, но и малкото, което ми бе казал, не отговаряше на действителността.

— Някои неща все още са в главата ми — казах аз на доктор Наш. — От младостта ми и от онова, което си спомних вчера. Не са изличени. Мога да си спомня и още подробности. Но идея нямам какво сме правили вчера. Мога да изградя картина според описаното в дневника, но знам, че това не е спомен. Само плод на въображението.

Той кимна.

— Помниш ли нещо от събота? Макар и дребен детайл, който си записала в дневника и сега го помниш? От вечерта например.

Сетих се какво бях написала за случилото се в спалнята. Почувствах се гузна. Едва ли не виновна, че при цялата доброта на съпруга ми не бях пожелала да му се отдам.

— Не — излъгах. — Нищо.

Запитах се какво ли трябва да промени в отношението си към мен, за да поискам да го прегърна, да допусна интимност? Да ми подари цветя? Шоколад? Налага ли се постоянно да режисира романтични увертюри, когато иска секс, все едно е за пръв път? Колко безнадеждно обречени са неговите опити за прелъстяване. Безсмислено е да ми пусне дори първата мелодия, на която сме танцували на сватбата, както и да пресъздаде менюто от първия път, когато сме се хранили заедно, защото аз не ги помня. А на всичко отгоре аз съм негова съпруга; не би трябвало да се налага да ме съблазнява винаги когато иска секс, все едно ще е за пръв път.

Случва ли се изобщо да го оставя да ме люби и дори аз самата да откликна? Случва ли се да се събудя и да знам достатъчно за страстта, за да не е нужна принуда?

— Дори не си спомням Бен — казах аз. — Сутринта нямах представа кой е.

Доктор Наш кимна.

— А имаш ли желание?

— Естествено! — Без малко да избухна в смях. — Искам да си спомня миналото. Да знам коя съм. За кого съм се омъжила. Всичко това е част…

— Разбира се — прекъсна ме той. Направи пауза, после опря лакти на бюрото и сложи длани пред лицето си, все едно сериозно обмисляше следващите си думи или по-скоро начина, по който да ги поднесе. И продължи: — Това, което ми казваш, е окуражително. Навежда на мисълта, че спомените не са изгубени напълно. Проблемът не е в съхранението, а в достъпа.

Помислих малко, после казах:

— Тоест спомените са си на място, просто не успявам да стигна до тях?

— Може и така да се каже — усмихна се той.

Ядосах се на себе си. Но в същото време почувствах зараждащо се упорство.

— Как да стигна до повече спомени?

Той се облегна назад, загледан в папката пред себе си.

— Миналата седмица, в деня, когато ти дадох дневника, записа ли, че ти показах снимка на дома от детството ти?

— Да.

— Спомни си много повече, като видя снимката, отколкото когато те попитах къде си живяла, но без да ти я показвам. — Нова пауза. — Това също не е изненадващо. Сега искам да видим какво ще стане, ако ти покажа снимки от периода, който не си спомняш. Да видим дали ще се появи нещо.

Усетих нерешителност, колебание накъде ли ще ме отведе този път, но в същото време бях уверена, че нямам друг избор и трябва да се престраша.

— Добре — казах аз.

— Чудесно! Днес ще видиш само една снимка. — Той я измъкна от папката, после заобиколи бюрото, за да седне до мен. — Първо ще те попитам имаш ли някакъв спомен от сватбата си.

Замислих се, но вече знаех, че в главата ми няма нищо, все едно бракът с мъжа, до когото се бях събудила тази сутрин, изобщо не се бе състоял.

— Не — отвърнах. — Никакъв спомен.

— Сигурна ли си?

— Да — кимнах.

Той сложи снимката на бюрото пред мен.

— Ето тук се е състояла церемонията.

Църква. Малка, с нисък покрив и къс шпил. За пръв път я виждах.

— Някаква асоциация?

Затворих очи и се помъчих да проясня съзнанието си. Видях вода. Моята приятелка. Под на черни и бели плочки. Нищо друго.

— Не, не помня да съм я виждала.

Доктор Наш изглеждаше разочарован.

— Сигурна ли си?

Отново затворих очи. Чернота. Опитах се да насоча мисълта си към сватбения ден, да си представя Бен и себе си — той в костюм, аз в бяла рокля — как стоим на поляната пред църквата, но нищо не се получи. Никакъв спомен. Изпълни ме тъга. Като всяка булка, и аз сигурно седмици наред съм била ангажирана с подготовката, с избора на рокля, притеснявала съм се дали ще се харесам на последната проба, уговаряла съм фризьор да дойде в определен час, обмисляла съм грима си. Представих си как се тормозя с менюто, избирам химните, цветята и през цялото време тръпна с надежда този ден да отговори и на невъзможните ми очаквания. А ето че сега няма как да разбера дали наистина се е случило. Всичко това ми е било отнето, всяка следа е била заличена. Всичко, с изключение на мъжа, който е станал мой съпруг.

— Не — повтарям аз. — Нищо не виждам.

Той сложи снимката настрани.

— Според записаното по време на първоначалното лечение ти си се омъжила в Манчестър. Църквата се нарича „Сейнт Марк“. Тази снимка е по-скорошна, просто не намерих друга, но не вярвам да се е променила оттогава.

— Няма снимки от сватбата ни — отбелязах аз. Прозвуча едновременно като въпрос и установен факт.

— Да. Били са изгубени. Имало е пожар в къщата ти.

Чувайки думите от неговите уста, събитието сякаш придоби повече реалност. Едва ли не фактът, че той е лекар, му придаваше авторитет, какъвто на Бен определено липсваше.

— Кога съм се омъжила?

— Някъде в средата на осемдесетте.

— Преди злополуката — уточнявам.

Доктор Наш, изглежда, се притесни. Дали съм повдигала пред него въпроса за злополуката, отнела паметта ми?

— Знаеш какво е причинило амнезията ти? — попита той.

— Да — отвърнах. — Говорих с Бен. За онзи ден. Той ми разказа всичко. Записала съм го в дневника.

— Разбирам. И какво чувство поражда то у теб?

Замислих се.

— Не съм сигурна — отвърнах колебливо. Истината е, че нямах спомен от злополуката, тъй че тя за мен бе нереална. Разполагах само с последствията, със състоянието, което бе предизвикала. — Имах усещането, че трябва да мразя онзи, който ми е причинил това. Особено след като не е бил открит, не е получил наказание, задето ме е зарязал. Задето е съсипал живота ми. Колкото и да е странно, не изпитвам такива чувства. Просто не мога. Не мога да ги извикам във въображението си, не мога да си ги представя. Сякаш никога не ги е имало.

Стори ми се, че отново го разочаровах.

— Това ли си мислиш? Че животът ти е съсипан?

— Да — отвърнах след миг-два. — Да. Така си мисля. Защо, не е ли вярно? — попитах настоятелно, защото той мълчеше.

Не знам какво очаквах. Предполагам, част от мен искаше да чуе, че греша, очакваше да бъда убеждавана, че сегашният ми живот има смисъл. Но той не каза нищо подобно. Просто продължи да гледа право в мен. Забелязах колко пронизващи са очите му. Сини, на сиви точици.

— Съжалявам, Кристин. Много съжалявам. Правя всичко възможно и все още мисля, че мога да ти помогна. Трябва да ми вярваш.

— Вярвам ти. Наистина.

Той сложи ръката си върху моята, както лежеше на бюрото. Тежка ръка. Топла. Стисна пръстите ми и за момент се смутих заради него, а и заради себе си, но после го погледнах и тъжното изражение, което видях, ми подсказа, че е било жест на млад мъж, който успокоява възрастта жена. Нищо повече.

— Извинявай. Трябва да отида до тоалетната.

Когато се върнах, той бе налял кафе. Отново седяхме един срещу друг и отпивахме от чашите си. Той сякаш нямаше желание да среща очите ми, затова разлистваше книжата по бюрото, притеснено се наместваше в стола. Отначало си помислих, че се е смутил от своя жест, от физическия контакт, но ето че той ме опроверга.

— Кристин, имам въпрос. По-скоро идея, която искам да изпробвам. Имаш ли нещо против?

— Каква идея? — попитах. Бях напрегната, но в същото време се зарадвах, че най-сетне ще ми каже какво си е наумил.

— Виж… След като си се омъжила за Бен, двамата сте останали в къщата в Източен Лондон. — Пауза. От нищото се обади глас, който сякаш принадлежеше на майка ми. Такова съжителство е грях — сумтене, клатене на глава, което е повече от красноречиво. — А после, след година и нещо, сте се преместили в друга къща. Живели сте там до постъпването ти в болница. — Пауза. — Съвсем близо е до сегашния ти дом. — Започвах да разбирам накъде бие. — Смятам, че можем да минем оттам, преди да те закарам у вас. Какво ще кажеш?

Какво да кажа? Не знаех какво да мисля. Въпросът сякаш нямаше отговор. Предложението изглеждаше напълно разумно, навярно би ми помогнало по някакъв неясен начин, който нито един от двама ни не можеше да предвиди, но все пак изпитвах неохота. Като че ли внезапно се бях почувствала застрашена от моето минало. Територия, в която по-добре да не прекрачвам.

— Не съм сигурна — казах на глас.

— Живяла си там доста години.

— Знам, но…

— Можем само да отидем да я видим. Не е задължително да влизаме.

— Да влизаме? Как…

— Бихме могли — каза той. — Писах на семейството, което сега живее там. Говорихме по телефона. Казаха ми, че ако има шанс това да ти помогне, те на драго сърце ще те пуснат да я разгледаш.

— Да, но…

Той продължаваше да се усмихва.

— Наистина смятам, че може да помогне, Кристин.

Нима имах избор?

По пътя се канех да пиша в дневника, но разстоянието не бе голямо, тъй че тъкмо дочитах последните редове от предишния запис, когато спряхме пред някаква къща. Затворих дневника и я погледнах. Тя наподобяваше онази, от която лекарят ме бе взел преди няколко часа — и за която трябваше да си напомням, че е сегашният ми дом, — с червени тухли, старателно боядисани черчевета, същия еркерен прозорец и добре поддържана градина. Във всеки случай тази изглеждаше по-голяма, а прозорчето на покрива подсказваше, че ползват и таванското помещение, за разлика от нас с Бен. Не проумявах защо се бяхме изнесли, за да се настаним на някакви си пет-шест километра в едва ли не абсолютно същата къща. Миг по-късно си отговорих: заради спомените. Спомени за едни по-хубави години, преди злополуката, когато сме били щастливи хора с нормален живот. Бен сигурно имаше спомени, дори моите да бяха изтрити. Може би не е могъл да понесе мисълта, че ще живее тук без мен.

Почувствах се уверена, че в къщата ме очакват разкрития. Преживявания от моето минало.

— Искам да вляза — казах аз.

Сама се спирам. Пожелавам да запиша останалото, то е толкова важно, твърде значимо е и не бива да се претупва, а и Бен много скоро ще се прибере. Той закъснява всъщност; небето е притъмняло, улицата се оглася от шума на захлопващи се врати: хората се прибират от работа. Отвън се чуват двигателите на спиращи коли — скоро ще чуя и колата на Бен и той ще се прибере. Най-добре да приключвам засега; ще прибера тетрадката на тайното й място в гардероба.

По-късно ще продължа.

Тъкмо слагах капака на кутията за обувки, когато чух ключа на Бен да се превърта в ключалката. Той ме повика още от вратата и аз му отвърнах, че веднага слизам. Нямаше причина да си търся извинение, че съм отворила гардероба, но все пак тихо затворих вратата и слязох долу да посрещна съпруга си.

Беше неспокойна вечер. Дневникът ме зовеше. Докато се хранехме, се чудех дали ще успея да попиша, преди да измия съдовете, а когато се заех с тях, се поколебах дали да не използвам главоболието като извинение и да се уединя, щом свърша. Само че щом приключих в кухнята, Бен заяви, че имал да свърши нещо, и се затвори в кабинета си. Въздъхнах с облекчение и му казах, че смятам да си лягам.

И ето ме тук, в спалнята. Чувам ритмичното му тракане по клавиатурата и не мога да не призная, че звукът ми носи утеха. Прочетох написаното още преди той да се прибере, така че сега отново мога да си представя какво стана следобеда: как стоя пред къщата, в която някога съм живяла. Мога да започна разказа си.

Случи се в кухнята. Онова, на което се бях надявала.

Аманда — това бе името на жената — бе отворила в отговор на решителното натискане на звънеца и бе посрещнала доктор Наш с ръкостискане, а мен — с нещо средно между съжаление и любопитство.

— Вие трябва да сте Кристин — рече тя, като килна глава настрани и протегна ръка с дълги лакирани нокти. — Заповядайте!

После затвори вратата. Беше облечена в кремава блуза и носеше златни бижута. Набързо се представи и продължи:

— Останете колкото искате. Тоест колкото ви е нужно.

Кимнах и се огледах. Намирахме се в светъл коридор, застлан е килим. Слънцето нахлуваше през стъклата на прозореца и огряваше ваза с червени лалета на малката помощна масичка. Напрегнатото мълчание се проточи.

— Хубава е къщата — похвали я Аманда и за момент сякаш двамата с доктор Наш се превърнахме в кандидат–купувачи, а тя влезе в ролята на агентка по недвижими имоти, която държи да сключи сделката. — Попадна ни преди около десет години. Направо се влюбихме в нея. Толкова е светла. Искате ли да минем в дневната?

Последвахме я. Нищо излишно, малко мебели, подредени с вкус. Не почувствах дори смътно усещане къщата да ми е позната; би могла да е всяка друга във всеки друг град.

— Много ви благодаря, че ни поканихте да разгледаме — каза доктор Наш.

— О, за нищо! — заяви домакинята с жест на благоволение. Представих си я как язди; или подрежда цветя.

— Много промени ли сте направили, откакто живеете тук?

— О, да. Иначе няма как, нали?

Огледах лъскавия дървен под, белите стени, кремавото канапе, модернистичните картини по стените. Припомних си къщата, от която бях излязла сутринта; разликата беше драстична.

— Помните ли как изглеждаше, когато се нанесохте? — попита доктор Наш.

— Смътно — въздъхна жената. — Беше застлана с мокет. В светлокафяво, струва ми се. С тапети по стените. На райета, доколкото си спомням.

Опитах се да си представя стаята по нейното описание. Нищо не се получи.

— Имаше и камина, която махнахме. А сега съжалявам. Придаваше оригиналност.

— Кристин? — каза доктор Наш. — Някакъв спомен? — Поклатих глава. — Може ли да разгледаме и другите стаи?

Качихме се на горния етаж. Спалните бяха две.

— Джайлс доста често работи вкъщи — каза жената, когато влязохме в стаята откъм фасадата. Главното в нея беше бюрото, шкафовете за документи и книгите. — Мисля си, че собствениците преди нас са я използвали за спалня. — Погледна ме, но аз мълчах и тя продължи: — По-голяма е от другата стая, но Джайлс не може да спи тук. Заради шума от колите. — Кратка пауза. — Той е архитект. — Отново не казах нищо. — Което е интересно съвпадение — отбеляза тя, — защото човекът, от когото купихме къщата, също беше архитект. Запознахме се, когато дойдохме на оглед. Двамата много си допаднаха. В тази връзка отбихме две хиляди от цената. — Нова пауза. Дали очакваше поздравления? — Джайлс смята да основе самостоятелна фирма.

Семейство на архитект, повторих си наум. Не на учител. Не ми се вярваше точно те да са купили къщата от Бен. Опитах се да си представя стаята с легло вместо бюро със стъклен плот, с мокет и тапети вместо успоредно наредените дъски на паркета и белите стени.

— Някаква идея? — обърна се към мен доктор Наш.

Поклатих глава.

— Не. Нищо не си спомням.

Разгледахме и другата стая, после и банята. Все така не успявах да си спомня нищо, тъй че слязохме долу, в кухнята.

— Наистина ли ще ми откажете чаша чай? — попита Аманда. — Никак няма да ме затрудните. Чайникът преди малко завря.

— Не, благодаря — казах аз.

Обстановката тук ми се струваше някак твърде строга. Прави ъгли, остри ръбове. Бели шкафове и хромирани уреди, а плотът приличаше на излята бетонна плоча. Купа с лимони представляваше единственото цветно петно.

— Мисля, че трябва да тръгваме — казах.

— Както решите — отвърна Аманда.

Бодрата й деловитост като че ли бе изчезнала и на нейно място се бе появило разочарование. Внезапно се почувствах гузна — тя очевидно се бе надявала, че посещението в дома й ще бъде чудото, което ще ме излекува.

— Може ли чаша вода?

Аманда моментално се оживи.

— Разбира се. Ей сега!

Тя напълни една чаша с вода и в мига, в който протегнах ръка, видението се появи.

Аманда и доктор Наш изчезнаха. Бях сама. Върху плота видях сурова риба, мокра, с лъскава люспеста кожа, сложена в овална чиния. Чух глас. Мъжки глас. Сигурно е Бен, помислих си аз, само че като по-млад. „Бяло вино? — питаше той. — Или предпочиташ червено?“ Обърнах се и го видях да влиза през вратата. В същата кухня — в която се намирах заедно с Аманда и доктор Наш, — но стените бяха боядисани в различен цвят. Бен държеше бутилка вино във всяка ръка — беше същият, само че по-слаб, с по-малко сиви кичури и с мустаци. Беше гол, пенисът му беше в полуерекция и някак смешно подскачаше при всяка крачка. Видях себе си — как ахнах и се засмях. „Предлагам бяло“ — рече той и смехът му се сля с моя, после остави и двете бутилки и се доближи до мен. Ръцете му ме обгърнаха, аз затворих очи, устата ми се приготви да срещне неговата някак по навик, инстинктивно, и вече се целувахме, а аз усещах как пенисът му се притиска в слабините ми и ръката ми се плъзна надолу. Още докато го целувах, си мислех: Трябва да запомня това усещане. Да го опиша в книгата си. Искам да пиша за такива неща.

Отпуснах се в обятията му, вкопчих тяло в неговото, а ръцете му сякаш щяха да разкъсат роклята ми, борейки се с ципа. „Спри! — извиках. — Недей…“ Но въпреки съпротивата на думи и молбата да спре почувствах, че го желая повече от всеки друг мъж на земята. „Горе — казах, — по-бързо.“ И после излязохме от кухнята, като се разсъбличахме един друг и вървяхме към спалнята със сивия мокет и тапетите на сини шарки, и през цялото време аз си мислех: Ето за това трябва да пиша в следващия ми роман, това е чувството, което искам да уловя.

Залитнах. Едновременно с трясъка от счупено стъкло образът изчезна така внезапно, както се бе появил. Все едно филмовата ролка се бе извъртяла и сега на екрана трепкаше накъсана бяла светлина и сенките на прашинки във въздуха. Отворих очи.

Все още бях тук, в кухнята, но пред мен стоеше доктор Наш, както и Аманда малко по-встрани, и двамата се бяха вторачили в мен със загриженост и тревога. Бях изпуснала чашата.

— Кристин, добре ли си? — попита доктор Наш.

Не му отговорих. Не знаех какво трябва да изпитвам. За пръв път, струва ми се, си бях спомнила моя съпруг.

Затворих очи и се опитах отново да извикам видението. Да си представя рибата, бутилките вино, него, мустаците му, голия, смешно подскачащ пенис… Нямаше и следа. Споменът бе отлетял, все едно никога не бе съществувал или по-скоро бе изпепелен от настоящето.

— Да — казах най-сетне. — Добре съм. Аз…

— Какво ви стана? — попита Аманда. — Уплашихте ли се?

— Спомних си нещо.

Ръцете на Аманда хвръкнаха към устата й, лицето й грейна от възторг.

— Сериозно? — Сякаш не смееше да повярва. — Това е чудесно! Какво си спомнихте?

— Моля ви — намеси се доктор Наш, пристъпи напред и хвана ръката ми. Под краката му изхрущя стъкло.

— Съпругът ми — казах. — Беше тук. Спомних си моя съпруг…

Изражението на Аманда повехна. Само толкова ли? — сякаш питаше тя.

— Доктор Наш! — почти извиках аз. — Спомних си Бен! — И цялата се разтреперих.

— Радвам се — каза доктор Наш. — Това е чудесно.

Двамата ме поведоха към дневната.

Седнах на канапето. Аманда ми поднесе чаша горещ чай с бисквитка в чинийката. Тя не разбира, помислих си. Никой не би разбрал. Бях си спомнила Бен. И себе си като млада. Колко ни е хубаво заедно. Сама усетих, че сме се обичали. Вече няма да се осланям само на неговите думи. Това е важно. Аманда дори не е в състояние да проумее значимостта на този факт.

Вълнението продължаваше да бушува в мен по целия път към къщи. Направо кипях от нервна енергия. Гледах света навън — този странен, загадъчен, непознат свят и не виждах заплаха, а надежда. Доктор Наш изрази мнение, че трябва да ми направят скенер и почти без да се замислям, аз се съгласих. Даде ми и телефон, останал от някогашна негова приятелка. „Никой не го използва. Можеш да ми се обаждаш по всяко време. Щом ти хрумне, че е нещо важно, звъниш. Гледай да ти е подръка. По него ще ти се обадя да ти напомня за дневника.“ Откакто ме остави, са минали часове и сега си давам сметка, че ми го е дал, за да ми се обажда тайно от Бен. Каква бе моята реакция? Бях взела телефона, без да задавам въпроси.

Не съм изгубила увереност, че си спомних Бен. И любовта си към него. Очаквам скоро да се прибере. Може би по-късно ще му се реванширам за дългото пренебрежение. Чувствам се изпълнена с енергия. Свят ми се вие от възможностите, които се откриват.

Вторник, 13 ноември

Следобед е. Скоро Бен ще се прибере след поредния работен ден. Дневникът е разтворен пред мен. Един мъж — доктор Наш — ми се обади на обяд и ми каза къде да го потърся. Седях в дневната, когато звънна, и отначало не повярвах, че ме познава. „Погледни в кутията от обувки в гардероба — бе настоял той. — Там ще намериш една тетрадка.“ Не повярвах, но той остана на линия, докато проверя, и излезе прав. Дневникът ми беше там — в синя кутия с надпис „Шол“ върху кривия капак, — увит в тънка хартия. Вдигнах го внимателно, като изящно украшение, после набързо се сбогувах с доктор Наш, коленичих пред отворения гардероб и го прочетох. Дума по дума.

Притеснявах се, макар че не знаех причината. Дневникът приличаше на нещо забранено и опасно, макар че може би обяснението се съдържаше в старанието, с което го бях скрила. През няколко минути вдигах поглед да проверя колко е часът, дори стреснато го затворих и го увих в хартията, когато някаква кола спря пред къщата. Сега вече съм спокойна, пиша пред еркерния прозорец в спалнята. Мястото ми се струва познато, сякаш често съм сядала тук. Виждам улицата долу — в едната посока се нижат високи дървета, през които можеш да зърнеш парка, в другата — редица от къщи, която опира в друга, широка улица с по-натоварено движение. В главата ми се оформя мисълта, че макар да съм предпочела да запазя в тайна от Бен своя дневник, нищо ужасно няма да ме сполети, ако той го намери. Той е моят съпруг. Мога да му се доверя.

Отново прочитам какво вълнение ме е обзело вчера на път към къщи. Установявам, че вече го няма. Сега изпитвам доволство. Духът ми е умиротворен. Рядко минават коли, още по-рядко хора — ето някакъв мъж, който си подсвирква, млада майка отвежда детето си в парка, след време го прибира. Забучава и по някой самолет, който снижава в посока към летището, така неподвижен, сякаш виси във въздуха.

През повечето време сцената пред очите ми е кротка и спокойна. В къщите отсреща няма никой, улицата е тиха, чува се само по някое излайване на нещастно куче. От сутрешната шумотевица — стакато от захлопващи се врати, пожелания за хубав ден и нежни думи за довиждане, заглушени от форсираните двигатели — няма и следа. Чувствам се едва ли не сама на света.

Започва да вали. Големи капки дъжд напръскват прозореца пред очите ми, за кратко се задържат и увлечени от следващите, бавно се стичат надолу. Притискам ръка до студеното стъкло.

Толкова плътна е преградата, която ме дели от останалия свят.

Прочитам как е описано посещението в къщата, в която съм живяла със съпруга си. Нима тези думи наистина са били написани едва вчера? Нямам усещането, че ми принадлежат. Прочитам и пасажа със спомена от онзи далечен ден. Как целувам съпруга си — в къщата, която сме купили заедно — и когато затварям очи, видението отново се появява. Отначало образите са неясни, размазани, но ето че ги пронизва светлина, тя откроява очертанията, контурите стават толкова резки, че придобиват сразяваща сила. Двамата буйно се разсъбличаме един друг. Бен не ме пуска, целувките му стават по-настойчиви, по-дълбоки. Спомням си, че нито ядохме от рибата, нито пихме от виното, просто правихме любов, а после останахме в леглото с преплетени крака, моята глава беше отпусната на гърдите му, неговата ръка галеше косата ми, семенната течност засъхваше на корема ми. Не си говорехме. Щастието ни обгръщаше като облак.

— Обичам те — каза той. Прошепна думите, сякаш ги казваше за пръв път, и макар навярно да ги бе изричал и преди, на мен ми прозвучаха като първо признание. Забранени и опасни думи.

Вдигнах поглед към наболата му брада, плътните устни и носа над тях.

— И аз те обичам — прошепнах нежно с устни върху гърдите му.

В отговор той притисна тялото ми към своето и ме засипа с леки целувки. По главата, по челото. Затворих очи и той целуна клепачите ми, все едно ги помилва. Чувствах се в безопасност, в свой истински дом. Все едно тук, в близостта на телата ни, бе единственото истински мое място. Единственото, за което бях мечтала. Мълчахме прегърнати, вкопчени един в друг, и дишахме в пълен синхрон. Имах чувството, че тъкмо мълчанието ще продължи този миг, ще го направи вечен и пак нямаше да е достатъчно.

Бен развали магията.

— Трябва да тръгвам — произнесе той с равен тон. Аз отворих очи и хванах ръката му. Беше топла. И мека. Поднесох я към устните си и я целунах.

— Толкова скоро? — попитах.

Той отново ме целуна.

— Става късно. Ще изпусна влака.

Тялото ми се хвърли напред. Раздялата изглеждаше немислима.

— Защо не останеш още малко? Ще вземеш следващия.

— Не мога, Крис — засмя се той. — Много добре знаеш.

Отново го целунах.

— Знам — казах. — Знам.

Влязох под душа, след като той излезе. Бавно, някак лениво насапунисах тялото си, възприемайки пръските вода върху кожата си като ново усещане. В спалнята си сложих парфюм, облякох нощницата и халата и слязох в трапезарията.

Беше тъмно. Запалих лампата. На масата имаше пишеща машина, във валяка беше пъхнат празен лист, а отстрани се издигаше цяла купчина изписани страници. Седнах пред машината и започнах да пиша. Втора глава.

И се спрях. Не можех да се сетя как да продължа. Въздъхнах, отпуснала пръсти върху клавишите. Усещах ги напълно естествени, хладни и гладки под върховете на пръстите ми. Затворих очи и отново започнах да пиша.

Всичките десет пръста затанцуваха по клавишите, съвсем привично, сякаш нямаше никаква вложена мисъл. Когато отворих очи, бях написала само едно изречение.

Лизи не знаеше какво е извършила, нито как може да поправи стореното.

Погледнах го. Не се помести. Стоеше си отпечатано на страницата.

Глупости, казах си. Ядосах се. Знаех си, че мога да измисля и нещо по-хубаво. Беше се случвало преди две години през лятото, когато думите се изливаха от мен, сипеха се по страницата като конфети. А сега? Нещо не беше наред. Езикът се бе превърнал в твърда материя, неподдаваща се на обработка.

Взех молив и зачеркнах изречението. Почувствах се малко по-добре, но сега отново не разполагах с нищо; нямаше откъде да започна.

Станах и запалих цигара от пакета, който Бен бе оставил на масата. Поех дима дълбоко в дробовете си, задържах го, издишах. В един момент ми се прииска цигарата да е пълна с трева, почудих се откъде ли бих могла да си намеря, за да преодолея следващата засечка. Налях си питие — чиста водка в чаша за уиски — и отпих глътка. Трябваше да произведе нужния ефект. Писателски блокаж, помислих си. Как тъй се наместих в тъпото клише?

Предишния път как го преодолях? Отидох до библиотеката, която заемаше цялата стена в трапезарията, и с цигарата, увиснала от устата ми, издърпах една книга от най-горния рафт. Тук някъде ще открия ключа, нали?

Оставих чашата и хванах книгата с две ръце. Докоснах я с върховете на пръстите си, сякаш бе от нежна материя, и ги прокарах по заглавието. „За ранобудните птици“ — Кристин Лукас. Отгърнах корицата и прелистих нататък.

Образът изчезна. Рязко отворих очи. Стаята, в която се намирах, изглеждаше скучна и сива, но дишането ми бе забързано, нетърпеливо. Наистина ли се бе случило? Нима бях написала роман? И дори е бил отпечатан? Изправих се; дневникът се плъзна и падна. Ако това бе вярно, значи съм имала място в този свят, свой живот, свои цели и амбиции, някои от които бях постигнала. Втурнах се надолу по стълбите.

Беше ли истина? Сутринта Бен нищо не ми бе споменал. Нито намек, че съм била писателка. Сутринта бях прочела за разходката ни до Парламент Хил. Тъкмо там той ми бе казал, че съм работила като секретарка, когато ме е сполетяла злополуката.

Застанах пред рафтовете с книги в дневната. Речници. Атлас. Справочник „Направи си сам“. Няколко романа — с твърди корици и ако се съди по вида им, неотваряни.

Никъде не виждам името си. Нищо, което да потвърди, че мой роман е бил публикуван. Рязко се завъртях на пета, сякаш полудявах. Тук трябва да е, мислех си. Просто няма начин. Но ето че ме осени друга мисъл. Може би видението ми не е било спомен, а фантазия. Може би при липсата на истинска история, в която да се вкопча и над която да размишлявам, съзнанието ми бе съчинило своя. Може би подсъзнателно бях решила, че съм станала писателка, защото е било моя отдавнашна мечта.

На бегом се върнах на горния етаж. Рафтовете в кабинета бяха пълни с папки и наръчници за компютърни програми; при претърсването сутринта не бях открила книги в нито една от двете спални. Постоях така, после зърнах компютъра — черната кутия не издаваше никакъв шум. Знаех какво се прави, но не и откъде съм го научила. Включих компютъра, въздушна струя изсвистя под бюрото, миг по-късно и екранът светна. Някаква мелодия прозвуча от припукващата колона отстрани до монитора, после се появи образ. Снимка, на която и двамата с Бен се усмихваме. Някъде по средата на лицата ни има празно правоъгълниче. Потребител пише над него; отдолу има друго правоъгълниче. Парола.

Във видението пишех по усет, пръстите ми намираха клавишите все едно по силата на интуицията. Поставих мигащия курсор в правоъгълничето „Потребител“ и задържах ръцете си над клавиатурата. Вярно ли бе? Имах ли представа от подредбата на клавишите? Отпуснах пръсти върху релефните букви. Те се задействаха автоматично, кутретата ми потърсиха определените им клавиши, останалите се наредиха по тях. Затворих очи и почти без да мисля, започнах да пиша, заслушана единствено в шума от дишането си и потропването на пластмасата. Когато свърших, погледнах какво се е получило в правоъгълничето. Очаквах да е някоя глупост, но онова, което видях, ме шокира.

Бързата кафява лисица прескача мързеливото куче.[1]

Вторачих се в екрана. Наистина можех да пиша, без да гледам. Може би видението не е било измислица, а спомен.

Може би наистина бях написала роман.

Втурнах се в спалнята. Как да разбирам всичко това? За момент ме връхлетя смазващото чувство, че полудявам. Романът изглеждаше колкото съществуващ, толкова и несъществуващ, едновременно реален и въображаем. Нищо не успявах да си спомня от него — нито сюжета, нито героите, нито дори причината да го озаглавя по този начин — и в същото време имах чувството, че е истински, сякаш пулсираше в мен като сърце.

А Бен защо не ми бе казал? Защо не държеше на видно място поне един екземпляр? Представих си го скрит някъде в къщата, увит в хартия, пъхнат в някоя кутия на тавана или в мазето. Защо?

Намерих обяснение. Бен ми беше казал, че съм работила като секретарка. Може би затова умеех да пиша: по тази единствена причина.

Напосоки извадих един телефон от чантата си. Пет пари не давах на кого звъня, докато не натиснах зелената слушалка. И двата апарата ми бяха абсолютно непознати.

— Доктор Наш? — почти извиках, когато човекът отсреща каза „ало“. — Кристин се обажда. — Мъжът понечи да изрече нещо, но аз го прекъснах. — Слушай. Някога писала ли съм?

— Моля? — Усетих недоумението му и за момент си помислих, че съм допуснала ужасна грешка. Запитах се дали изобщо знае коя съм, но ето че той продължи: — Кристин?

Повторих въпроса и добавих:

— Току-що си спомних нещо. Как съм писала по някакъв сюжет преди години, в началото на запознанството ми с Бен, струва ми се. Роман. Писала ли съм някога роман?

Той сякаш не разбираше какво го питам.

— Роман?

— Да! — казах припряно. — Спомних си как като малка съм искала да стана писателка. И се запитах дали изобщо някога съм написала нещо. Бен твърди, че съм работила като секретарка, но аз просто…

— Нима не ти е казал? — сепна се той. — Работила си върху втория си роман, когато си изгубила паметта си. Първият е бил издаден. Имал е успех. Е, не е станал бестселър, но определено е имал успех.

Думите се гонеха една друга. Роман. Успех. Издаден. Вярно е, споменът ми е бил истински. Не знаех какво да кажа. Нито какво да мисля.

Изключих телефона и се качих да запиша това в дневника.

Часовникът на нощното шкафче показва десет и половина. Бен сигурно скоро ще дойде, но аз продължавам да седя на ръба на леглото и да пиша. Говорих с него след вечеря. Цял следобед не можех да си намеря място, обикалях от стая в стая, разглеждах всяко нещо, сякаш го виждах за пръв път, и се питах какво го е накарало така старателно да премахне свидетелството за този скромен успех. Не разбирах логиката. Срам? Неудобство? Дали съм писала за него, за живота ни заедно? Или причината беше по-страшна? Нещо зловещо, което все още не виждах?

Щом наближи време да се прибере, бях твърдо решена да го попитам направо, а какво стана? Когато моментът настъпи, не събрах сили. Все едно щях да го обвиня в лъжа.

Подхванах темата с възможно най-безгрижен тон.

— Бен — казах аз, — с какво съм изкарвала пари? — Той вдигна очи от вестника. — Работила ли съм?

— Да — отвърна той. — Работеше като секретарка известно време. Започна скоро след сватбата.

Постарах се да поддържам равна интонация.

— Сериозно? Имам чувството, че съм искала да пиша.

Той подравни страниците и сгъна вестника в знак, че ме слуша внимателно.

— Чувството?

— Да. Определено смятам, че съм обичала книгите като малка. Имам смътен спомен, че съм искала да стана писателка.

Той протегна ръка през кухненската маса и хвана моята. В очите му имаше тъга. Разочарование. Колко жалко, сякаш казваха те. Лош късмет. Не ми се вярва да успееш в това състояние.

— Сигурен ли си? Спомням си сякаш…

— Кристин — прекъсна ме той, — моля те. Въобразяваш си…

До края на вечерта не казах нищо повече, заслушана в мислите, които отзвучаваха в главата ми. Защо би постъпил по този начин? Защо ще предпочете да се преструва, че никога не съм написала и една дума? Защо? Наблюдавах го как заспа на канапето, похърквайки тихо. Знаех, че съм написала роман. А защо не му казах? Толкова нищожно ли беше доверието ми към него? От онзи ден, когато бяхме лежали прегърнати, изричайки думи на обич, докато небето навън притъмняваше, как бяхме стигнали дотук?

После обаче започнах да си представям какво би се случило, ако наистина се натъкна на екземпляр от моя роман в някой кухненски шкаф или на висок рафт. Какъв друг отговор можех да очаквам, освен: Виж се докъде си изпаднала. Виж какво можеше да постигнеш, преди онази кола да те блъсне на заледения път и да ти отнеме всичко това, оставяйки те напълно безполезна.

Нещастна перспектива. Представих си как крещя и хлипам, изпадам в истерия — много по-силна, отколкото днес следобед, когато поне осъзнаването бе постепенно, отключено от отдавна бленуван спомен. Ефектът можеше да е опустошителен.

Нищо чудно, че Бен бе пожелал да скрие от мен. Сега си го представям как унищожава всички екземпляри, подпалва ги в барбекюто на задната веранда, преди да реши каква версия да ми предложи. Какъв би бил най-добрият начин да пренапише миналото ми, за да го направи поносимо? В какво да ми внуши да вярвам през годините, които ми остават?

С това вече е свършено обаче. В себе си знам истината. Никой не ми я е казал, сама си я спомних. Сега е записана черно на бяло в дневника — няма я в паметта ми, но все пак разполагам с траен отпечатък.

Разбирам, че онова, което пиша сега — моята втора книга, отбелязвам с гордост, — може би е опасно, но и необходимо. То не е измислица. И може да разкрие неща, които е по-добре да си останат неразнищени. Тайни, които не бива да излизат на светло.

И все пак писалката продължава да се плъзга по листа. Трябва да пиша, каквото и да става.

Сряда, 14 ноември

Сутринта на закуска попитах Бен дали някога е носил мустаци. Все още се чувствах объркана, двоумях се кое е истина и кое не. Бях се събудила рано и за разлика от предишните дни не си бях помислила, че още съм момиче. Възприемах се като зряла жена. Определено сексуална. В главата ми се въртеше въпрос, но не от рода на „Защо в леглото до мен има мъж?“, а по-скоро „Кой е той?“ и „Какво сме правили?“

В банята се бях ужасила от отражението си, но снимките сякаш отговаряха на реалността. Видях името на мъжа — Бен — и то ми се стори някак познато. Моята възраст, бракът ми — сякаш ми се напомняше за тези факти, а не се сблъсквах с тях за пръв път.

Доктор Наш ми позвъни почти веднага след като Бен тръгна на работа. Каза ми къде е дневникът и че ще дойде да ме вземе, за да ме заведе на изследване със скенер. След като затворих, веднага намерих дневника и го прочетох. Натъкнах се на факти, които смътно си спомнях. Дребни останки от нещо преживяно бяха оцелели в паметта ми, след като нощта бе отминала.

Може би затова исках да бъда сигурна, че неясните следи отговарят на истината.

— Бен — попитах аз, — някога носил ли си мустаци?

— Какъв странен въпрос!

Той тъкмо слагаше захар в кафето си, оставено леко встрани от разтворения вестник. Почувствах се неловко. Колебаех се доколко да се разкрия.

— Аз просто… Яви ми се някакъв спомен. Или поне така ми се струва.

Това го накара да вдигне очи; усмихнатото допреди миг лице сега изразяваше загриженост. Лъжичката спря да описва кръгове в чашата.

— Спомен? — повтори той.

— Да — отвърнах аз. — Така ми се струва.

В главата ми се заредиха образи, които бях описала предишния ден — неговите мустаци, голото му тяло, ерекцията му, — а и други, които си бях спомнила вчера. Ние двамата в леглото. Целуваме се. Уловени от кратък проблясък, образите отново потънаха в дълбините. Внезапно изпитах страх.

— Стори ми се, че си те спомням с мустаци.

Той се усмихна и сведе очи към вестника. Физически усетих как нещата ми се изплъзват. Може би всичко, което бях прочела в дневника, е лъжа. Плод на въображението. В края на краищата нали съм писателка, помислих си аз. Или поне съм била.

Тавтологията в собствените ми аргументи ме зашемети. Мислех си, че съм писала романи, измислени истории, следователно убеждението, че съм била писателка, можеше също да е илюзорно. Зави ми се свят.

И все пак ми се стори достоверно, повторих си за пореден път. Плюс това умеех да пиша по десетопръстната система. Или поне бях написала, че мога…

— Имал ли си мустаци? — повторих отчаяно. — Защото… за мен е важно…

Той затвори очи и взе да хапе долната си устна; смешно ми стана как се преструва, че се съсредоточава.

— Може би веднъж. За кратко. Беше преди години. Забравил съм… — Но ето че започна да кима. — Да, всъщност. Май наистина се навих. Но за не повече от десетина дни. Отдавна беше.

Кимнах на свой ред, от облекчение. Почвата под краката ми доби устойчивост.

— Добре ли си? — попита той с усмивка и аз отговорих утвърдително.

По-късно доктор Наш ме откара до университета. Когато се обади сутринта, ми каза, че ще ме вземе около един на обяд.

— Гледай да хапнеш нещо — беше ме предупредил той. — Няма да попречи на изследването. Ще те заведа при мой колега, доктор Пакстън. Той е специалист в областта на функционално образната диагностика при пациенти с твоите проблеми.

— Добре — бях се съгласила аз.

И ето че вече седяхме в колата му и чакахме колоната коли да тръгне.

— Вчера обаждах ли ти се? — попитах и той потвърди.

— Чела си дневника.

— Почти целия. Наложи се да прескачам на места. Вече е доста дълъг.

Той изглеждаше заинтригуван.

— Кои места пропускаш?

Помислих, преди да отговоря.

— Някои пасажи са ми познати. Сякаш ми напомнят за неща, които вече са ми известни. Защото съм си ги спомнила…

— Това е хубаво — каза той и ме погледна. — Много хубаво дори.

Без малко да се изчервя от удоволствие, затова попитах:

— За какво ти звънях вчера?

— Искаше да знаеш дали наистина си написала роман.

— И какъв е отговорът?

Той се обърна към мен. Усмихваше се.

— Да. Написала си.

Колите потеглиха и ние ги последвахме. Почувствах облекчение. Значи записаното в дневника е истина. Сигурна бях. Порадвах се на приятното чувство, докато пътувахме с колата.

Доктор Пакстън ми се стори по-възрастен, отколкото очаквах. Направи ми впечатление сакото му от туид и белите косми, стърчащи от носа и ушите му. Имаше вид на човек, прехвърлил възрастта за пенсия.

— Добре дошли в центъра по образна диагностика на „Винсънт Хол“ — приветства ме той веднага щом доктор Наш ме представи и без да ме изпуска от очи, намигна и разтърси ръката ми. — Не се тревожете — добави. — На думи звучи по-помпозно, отколкото е в действителност. Заповядайте да ви разведа. Ще бъда ваш гид.

Влязохме в сградата.

— Прикрепени сме и към болницата, и към университета — сподели той, когато минахме през главния вход. — Което е и благословия, и проклятие едновременно.

Забелязах, че носи малък син дисплей на ревера на сакото си. За да отчита радиацията, предположих. И се запитах дали цветът се променя, когато има опасност да превиши допустимата доза облъчване. Алармена система, като канарчето в клетка, което носят в мините.

— Сериозно ли говорите? — промълвих.

Човекът бе проявил желание да ми помогне. А аз държах да съм любезна.

— Всеки поръчва да свършим каквото му скимне — засмя се той. — А никой не иска да плаща.

Озовахме се в чакалня с пръснати столове, списания, каквито имаше и у дома — но още и „Живот в провинцията“ и „Мари Клер“, — и пластмасови чаши от напитки. Обстановката навеждаше на мисълта, че тук наскоро е имало купон, но всички са се изнесли набързо. Доктор Пакстън спря пред друга врата.

— Да ви покажа ли контролната зала?

— Да — отвърнах, — ако обичате.

— Функционалният ядрено–магнитен резонанс е сравнително нов метод — обясни той, като ме въведе. — Чували ли сте за ядрено–магнитен резонанс?

Намирахме се в малко помещение, осветено единствено от призрачния отблясък на панела с монитори. Едната стена представляваше прозорец, който гледаше към друга стая, заета от голяма цилиндрична машина с легло, което се подаваше от отвора като език. Започна да ме обзема страх. Нищо не знаех за този апарат. Нали нямах памет, откъде можех да знам?

— Не — отвърнах.

Лекарят се усмихна предразполагащо.

— Ядрено–магнитният резонанс прилича на рентген, с който се изследва човешкото тяло, а ние тук проследяваме как работи то. Самите процеси в действие.

— При съмнение за тумор — обади се доктор Наш — се прави скенер на главата, за да се локализира образуванието, да се установи коя част от мозъка е засегната. Тоест фокусираме се върху структурата. Функционалният ядрено-магнитен резонанс ни позволява да видим коя част от мозъка се активира в хода на изпълнение на определени задачи. При теб искаме да видим как мозъкът обработва спомените.

— Тоест кои части се мобилизират — добави доктор Пакстън. — Къде се движат телесните течности.

— Ще помогне ли? — попитах аз.

— Надяваме се да ни насочи към мястото на увреждането — отвърна доктор Наш. — Ще разберем какво се е объркало. И кое не работи както трябва.

— А ще ми помогне ли да си възвърна паметта?

Той направи пауза, но все пак отговори.

— Надяваме се.

Свалих брачната си халка и обеците и ги сложих в пластмасова кутия.

— Ще трябва да оставите и чантата си при нас — каза доктор Пакстън, после поиска да знае дали някъде нямам пиърсинг. — Длъжен бях да попитам — обясни той. — Нямате представа какви инциденти съм имал! Освен това машината ни е доста шумна. — Той ми подаде комплект жълти тапи за уши. — Готова ли сте?

— Не знам — поколебах се аз. Страхът ми нарастваше. Стаята сякаш се смали, притъмня, през стъклото се виждаха само очертанията на скенера. Имах чувството, че съм го виждала и преди или поне подобен апарат. — Нещо ме плаши.

Доктор Наш дойде до мен и сложи ръка върху моята.

— Напълно безболезнено е. Може да те подразни единствено шумът.

— Безопасно ли е? — попитах.

— Напълно. През цялото време и аз ще бъда тук, от другата страна на стъклото. Ще те наблюдаваме непрекъснато.

Сигурно си е проличало, че още не мога да се реша, защото доктор Пакстън се опита да ме успокои.

— В сигурни ръце сте, скъпа моя. Нищо не ви застрашава. — Усмихна се и добави: — Можете да приемете, че спомените ви са се изгубили някъде в главата ви. С тази машина ще се опитаме да ги намерим.

Беше студено — макар да ме бяха завили с одеяло, — а тъмнината изглеждаше още по-плътна, прорязана от една-единствена мигаща червена лампичка и огледалото в рамка, което висеше на сантиметри над главата ми под такъв ъгъл, че да отразява образа от монитора извън зрителното ми поле. Освен тапите за уши си сложих и слушалки, за да могат лекарите да разговарят с мен, но за момента те мълчаха. Не чувах нищо, освен приглушено бръмчене, звука от дишането ми, тежко и затруднено, и туптенето на сърцето ми.

В дясната си ръка държах крушовидна помпичка, пълна с въздух.

— Стискате, ако искате да ни кажете нещо — беше ме инструктирал доктор Пакстън. — През стъклото няма как да чуваме гласа ви.

Погладих гумената повърхност и зачаках. Исках да затворя очи, но ме бяха предупредили да гледам в екрана. Формовани късове твърд дунапрен придържаха главата ми неподвижно. Не можех да помръдна, дори да исках. Одеялото отгоре ми приличаше на покров.

Тишина. Последвана от прищракване. Дори през тапите бе толкова оглушително, че се стреснах. Последва второ и трето. Бумтене от сърцевината на машината — или в главата ми. Нямаше как да позная. Пробуждащ се звяр, застинал миг преди атаката. Хванах по-здраво гумената круша, решена да не прибързвам. До слуха ми на тласъци достигаше шум като от аларма или бормашина, отново и отново, толкова силен, че разтърсваше цялото ми тяло при всеки пореден залп. Затворих очи.

Глас в ухото ми.

— Кристин. Отвори очи, ако обичаш. — Значи наистина ме наблюдаваха. — Не се тревожи, всичко е наред.

„Наред ли?“ — щеше ми се да попитам. Какво ли разбират те? Имат ли представа какво е да живея в това чуждо за мен тяло в някакъв град, от който нямам спомен, сред хора, които виждам за пръв път. Нося се без посока, помислих си, накъдето и да се обърна, нямам стабилна опора, вятърът ме отвява, накъдето пожелае.

— Погледни картините — обажда се друг глас, този на доктор Наш. — Прецени какво виждаш и го формулирай наум. Не го изричай на глас.

Отворих очи. В малките огледала над мен се редяха рисунки. С черен туш върху бял лист. Мъж. Стълба. Стол. Чук. Безмълвно произнасях всяко название и ето че на мястото на картините се появи надпис. Благодаря! Сега се отпусни! Това също си го повторих, за да не се отплесва мисълта ми, като в същото време недоумявах как очакват да се отпусна в търбуха на тази машина.

На екрана се появи следващата задача. Припомни си минало събитие. На долния ред просветна „Купон“.

Затворих очи.

Опитах се да се пренеса на купона, за който си бях спомнила, докато двамата с Бен наблюдавахме зарята. Постарах се да извикам видението как стоя на покрива с моята приятелка, да чуя шума от веселбата на етажа под нас, да вдишам лютивия дим от фойерверките.

Образите, които се появиха, изглеждаха нереални. И сама можех да се сетя, че не идват от паметта, а от въображението ми.

Извиках лицето на Кийт, начина, по който бях възприела пренебрежението му, но нищо не се получи. Отново бях изгубила тези спомени. Бяха пропаднали сякаш завинаги, но сега поне знаех, че съществуват някъде в главата ми, макар и недостижими.

Насочих мисълта си към празненствата от моето детство. Рождени дни с мама и леля, с моята братовчедка Луси. Туистър. Музикални столове. Музикални статуи. Майка ми, заобиколена от торбички с лакомства, които ще се превърнат в награди за победителите. Сандвичи с домашен пастет от месо или риба, филии с внимателно изрязани корички. Мелба и желиран крем.

Спомних си бяла рокля с бухнали ръкави, чорапки с къдрички, черни обувки. Косата ми още не е потъмняла, на масата пред мен има торта със свещички. Поех дълбоко въздух, приведох се напред и духнах. Вдигнаха се струйки пушек.

Последваха видения от друго тържество. Намирам се у дома, чисто гола надничам от прозореца на стаята ми. Около седемнайсетгодишна съм. Долу, на улицата, са сложени импровизирани маси в дълги редици, отрупани с подноси рулца, наденички в пухкаво тесто и сандвичи, кани с портокалов сок. Пред къщите се развява националното знаме, гирлянди от флагчета висят по прозорците. Сини. Червени. Бели.

Пълно е с деца, маскирани като пирати, магьосници, викинги, а възрастните се опитват да ги разделят на отбори за надбягването с яйце в лъжица. Майка ми е на отсрещния тротоар, връзва плаща на Матю Соупър, баща ми седи точно под моя прозорец, отпива от чаша с плодов сок.

— Върни се де, стига си зяпала — вика ме глас.

Обръщам се. Дейв Соупър седи на моето тясно легло под плаката на любимата ми момичешка банда „Слитс“. Омотал се е в чаршафа, по който личат следи от кръв. Не бях му признала, че ще ми е за пръв път.

— Няма — отвръщам. — Ставай и се обличай, преди да са дошли майка ми и баща ми!

Той избухва в смях.

— Е, не бъди такава!

Нахлузвам джинсите си.

— Не — повтарям аз и посягам да си взема фланелката. — Ставай. Моля те.

Той изглежда разочарован, макар че не ми е ясно какво очаква. Изненадана съм, че се случи — което не означава, че стана против желанието ми, — и сега искам да остана сама. Вината не е негова.

— Добре де — съгласява се той и се изправя.

Тялото му е белезникаво и мършаво, пенисът му — направо смешен. Обръщам се настрани, докато се облича, пак поглеждам през прозореца. Животът ми вече ще е различен, мисля си. Преминах една граница и сега не мога да се върна назад.

— Тръгвам си — казва Дейв, но аз не му отвръщам. Не се и обръщам, докато не чувам, че е затворил вратата.

Глас в ухото ми ме върна в настоящето.

— Дотук добре. Пускаме ти едни фотоси, Кристин — предупреждава ме доктор Пакстън. — Поглеждаш и си казваш наум какво виждаш, нали така. Готова ли си?

Преглътнах на сухо. Почудих се какво се готвят да ми покажат. Предмети или хора? Какви капани да очаквам?

Да, отвърнах мислено и започнахме.

Първо се появи черно-бяла снимка. Четири-петгодишно момиченце в прегръдките на жена. То сочеше нещо, и двете лица бяха усмихнати; в дъното, където фокусът се губеше, се виждаше ограда, а зад нея — тигър. Майка, отбелязах наум. Дъщеря. В зоологическа градина. И в следващия момент ме разтърси прозрение: това бях аз, а жената — моята майка. Гърлото ми се стегна. Не можех да си спомня да съм ходила в зоологическа градина като малка, но ето че имаше доказателство. Това съм аз, изрекох мислено; не бях забравила инструкциите. Майка ми. Вторачих се в екрана, стараейки се да запечатам образа й в паметта си, но той избледня и на негово място се появи друг, също на майка ми, но по-възрастна — и все пак не толкова стара, че да й бе нужен бастунът, на който се подпираше. Въпреки че се усмихваше, изглеждаше изтощена, с хлътнали очи и изпито лице. Майка ми, повторих, но се оформиха и други, спонтанно изникнали думи: мъчителна болка. Неволно затворих очи, с усилие на волята ги отворих. Понечих да стисна гумената круша.

Следващите снимки се заредиха по-бързо; успях да назова само няколко. Моята приятелка от спомена за купона — от вълнение сърцето ми подскочи, защото я разпознах почти веднага. Изглеждаше точно както си я бях представила — облечена с протрити дънки и тениска, захапала цигара, със свободно пусната бухнала червена коса. На друга снимка косата й беше късо подстригана, боядисана в черно, опъната назад от очилата, вдигнати като диадема. Последва снимка на баща ми, както ми се явяваше, когато си представях, че съм още малка — весел, усмихнат, разгърнал вестника в предната стая. След това аз и Бен с някаква двойка, която не разпознах.

Имаше и снимки на непознати. Чернокожа жена в униформа на медицинска сестра, друга жена в костюм пред открита библиотека — очила с половинки стъкла, над които гледа строго. Мъж с рижа коса и кръгло лице, друг мъж с брада. Шест-седемгодишно момченце пред купичка сладолед, после същото момченце, уловено как седи на чин и рисува. Група хора, събрали се за снимка по някакъв повод. Определено привлекателен мъж с черна дълга коса и очила с тъмни рамки, ограждащи присвитите му очи, с белег на едната буза. Снимките продължаваха да се нижат и аз не спирах да се опитвам да ги наместя в някакъв контекст, да си спомня как — и при какви обстоятелства — се бяха вписали в тъканта на живота ми. Старателно изпълнявах лекарските насоки. Добре се справях, но въпреки това започнах да се поддавам на паниката. Бръмченето на машината нарасна, превърна се в пронизителен сигнал за тревога, стомахът ми се сви на топка, но спазъмът не отмина. Не ми достигаше въздух. Затворих очи и одеялото отгоре ми натежа като мраморна плоча. Връхлетя ме чувството, че съм удавница.

Свих пръстите на дясната си ръка, но ето че те оформиха юмрук, който улавяше само въздух. Ноктите се забиха в дланта ми. Бях изпуснала гумената круша. Нададох безмълвен вик.

— Кристин — чух глас в ухото си. — Кристин.

Не успявах да го разпозная, нито разбирах какво се иска от мен, затова извиках отново и понечих да изритам одеялото.

— Кристин! — повтори по-силно гласът, после виещата сирена замлъкна, някаква врата се отвори с трясък и помещението се изпълни с гласове, ръце, които опипваха крайниците ми, гърдите… Отворих очи.

— Всичко е наред — каза доктор Наш в ухото ми. — Ти си добре. До теб съм.

Успяха донякъде да ме успокоят с уверения, че по никакъв начин не съм пострадала, върнаха ми чантата, обиците и халката и двамата с доктор Наш отидохме в барчето. Намираше се на същия етаж — малко оградено пространство с оранжеви пластмасови столове и пожълтели бели масички. Тави със стари пасти и сандвичи стояха унило под прозрачния капак и съхнеха на силната луминесцентна светлина. Не носех пари в чантата си и приех доктор Наш да ми купи кафе и парче морковена торта; настаних се на маса до прозореца, докато той плати. Навън беше слънчево, дълги сенки полягаха върху тревата на двора. Тук-там из нея пъстрееха ситни цветчета.

По голия под застърга стол — доктор Наш се готвеше да седне.

— Ето, заповядай — каза той и сложи таблата пред мен. — Дано да ти хареса.

Забелязах, че за себе си е взел чай; торбичката още плуваше в чашата, когато си сипа захар от купичката в центъра на масата. Отпих от моето кафе и неволно направих гримаса. Горчиво и твърде горещо.

— Хубаво е — казах. — Благодаря.

— Съжалявам — отвърна той. Отначало помислих, че има предвид кафето. — Не предполагах, че ще ти подейства така стряскащо.

— Доста клаустрофобично ми се стори. И шумно.

— Да, разбирам.

— Изпуснах сигналната помпичка.

Той мълчаливо разбърка чая си, извади торбичката и я остави върху таблата.

— Навремето изобщо не обичах чай. Преди да дойда тук.

Понечи да отпие, но първо духна върху горещата напитка.

— Какво стана? — попитах.

Той остави чашата и ме погледна.

— Трудно е да се каже. Ти като че ли изпадна в паника. Което не е необичайно. Там вътре не е никак удобно, както сама отбеляза.

Погледнах парчето торта. Още цяло. Недокоснато. И изсъхнало.

— Ами снимките? Откъде ги имаш?

— Някои взех от медицинските ти картони. Бен ги беше оставил преди години. Но бяхме включили и други, на хора, които изобщо не си познавала. Наричаме ги контролни снимки. Имаше и лица, които си познавала като много малка. Вероятността да си ги спомниш беше голяма. А също и твои роднини. Както и приятели от училище. Останалите бяха от онзи период в живота ти, към който определено не успяваш да се върнеш. С доктор Пакстън се опитваме да установим дали има разлика в начина, по който се опитваш да достигнеш до спомени от тези различни периоди. Най-силно реагира на съпруга си, естествено, но също и на други лица. Макар да не помниш хората от миналото си, моделите на неврологична възбудимост определено са налице.

— Коя е жената с червената коса?

— Може би стара приятелка? — усмихна се той.

— Знаеш ли как се казва?

— Боя се, че не. Снимките бяха прикрепени към картона ти. Не бяха надписани.

Стара приятелка. Това и сама се бях досетила, но държах да науча името й.

— Все пак съм реагирала на снимките, нали така каза…

— На някои от тях, да.

— Това хубаво ли е?

— Ще трябва по-внимателно да разгледаме резултатите, преди да пристъпим към заключенията. Тази методика е съвсем нова. Експериментална, може да се каже.

— Разбирам — кимнах аз. Отрязах ъгълче от тортата. Вкусът ми се стори твърде стипчив, глазурата — лепкаво сладка. Помълчахме, отпивайки от чашите си. Предложих му да опита тортата, но той отказа и се потупа под гърдите.

— Трябва да внимавам!

Не виждах основание да се тревожи, поне засега. Коремът му беше плосък, макар че след време можеше и да се отпусне. Но засега изглеждаше съвсем млад, годините още не му личаха.

Представих си собственото си тяло. Не съм дебела, не съм дори пълничка и все пак видът ми все още ме изненадва. Когато седна, тялото ми възприема различна форма от тази, която очаквам. Хълбоците ми се разливат настрани, между бедрата ми няма пролука, когато допра колене. Привеждам се напред, посягайки към чашата, и гърдите в сутиена ми помръдват, сякаш да ми напомнят, че съществуват. Когато съм под душа, усещам кожата под мишниците ми да се тресе леко, едва забележимо. По-едра съм, отколкото в представите ми, заемам повече пространство. Не съм малко момиче със стегнати мускули и опъната по костите кожа, не съм и тийнейджърка, когато тялото започва да се заобля.

Погледнах наченатата торта и се почудих какво ли предстои да се случи. Може би ще продължа да наедрявам. Отначало само ще напълнея леко, после ще стана направо дебела, ще се раздуя като балон. Или пък ще си остана каквато съм сега, в това все пак непривично за мен тяло, ще проследявам как бръчките по лицето ми стават повече и по-дълбоки, как кожата на ръцете ми изтънява, изсъхва като лучена люспа и аз постепенно започвам да виждам една старица в огледалото в банята.

Доктор Наш наведе глава и се почеса. През косата му се виждаше скалпът, най-вече в един кръг на темето. Сигурно още не го е забелязал, помислих си, но някой ден и това ще стане. Ще се натъкне на някоя снимка в гръб или ще зърне отражението си в пробна със срещуположни огледала, или фризьорът му ще намекне, или приятелката му. Възрастта изненадва всекиго, помислих си, когато той вдигна глава. По различни начини.

— Сетих се — обяви той с пресилен ентусиазъм. — Донесъл съм ти нещо. Подарък. Е, не точно подарък, но реших, че ще се зарадваш. Макар че сигурно имаш екземпляр — добави той, като вдигна куфарчето си от пода и го отвори. Извади отвътре малък пакет. — Заповядай.

Досетих се какво е още преди да погледна. Нима би могло да е нещо друго? Натежа в ръката ми. Усещане за солидност. Доктор Наш го бе пъхнал в подплатен плик, запечатан със скоч. Отгоре бе изписано името ми с дебел черен маркер. Кристин.

— Твоят роман — каза той.

Не знаех какво се очаква да изпитам. Това е доказателство, казах си. Потвърждение, че написаното в дневника е истина, ако ми потрябва някой ден.

— Благодаря — отвърнах. — Много благодаря.

— За нищо — усмихна се той.

Пъхнах книгата под палтото си и тя остана там по целия път към къщи, туптяща като сърце.

Написах това веднага щом се прибрах — на масата в трапезарията, с плика от доктор Наш пред мен. Като свърших, набързо проверих да не съм пропуснала нещо, прибрах тетрадката и се върнах долу да отворя подаръка си. Разполагах само с няколко часа, преди Бен да си дойде, а държах да прегледам романа и да пиша за него. Нямах време за губене. Нямах и търпение.

В плика имаше само един екземпляр — с меки корици. Не беше нов. Отпред се бе отпечатала чаша от кафе, а краищата на страниците бяха пожълтели. Запитах се дали доктор Наш ми е дал собствения си екземпляр и дали романът изобщо може да се намери в някоя книжарница.

Докато го държах в ръце, отново ми се яви споменът от онзи ден: бях млада, много по-млада, и посягах към този роман, за да намеря път към следващия. Нещо ми подсказваше, че не съм успяла — вторият ми роман бе останал недовършен.

На корицата има рисунка с пастел. Бюро, а върху него — пишеща машина. Върху валяка е кацнал гарван, килнал глава настрани, сякаш чете написаното на листа. Над птицата стои моето име, отгоре — заглавието.

„За ранобудните птици“, гласи то. Кристин Лукас.

Ръцете ми трепереха, когато отворих книгата.

След титулната страница следваше страница с посвещението. На баща ми и на долния ред „Липсваш ми“.

Затворих очи. Изплува спомен. Видях баща ми — в някакво легло под ярка бяла светлина; кожата му е като прозрачна, блести от потта. Към ръката му е прикрепена тръбичка, торбичка с бистра течност виси на стойка, на масичката има картонена табла и флакон с таблетки. Медицинска сестра проверява пулса му, кръвното налягане, но той не се събужда. Майка ми седи от другата страна на леглото; старае се да не плаче, докато аз самата стискам очи, за да потекат сълзите.

И ето че се появи миризма. На мъртви цветя и мръсна пръст. Лепкава, задушлива.

Това е денят, в който го кремирахме. Аз съм в черно — което не е необичайно, — но този път съм без грим. Майка ми седи до баба ми. Завесите се дръпват встрани, ковчегът се плъзга навътре и тогава се разплаквам, защото си представям как баща ми ще се превърне в пепел. Майка ми стиска ръката ми, после си отиваме у дома; пием евтино вино, ядем сандвичи и образът й се разпада в полумрака.

Въздъхнах и отворих очи. В ръцете си държах моя роман.

Отгърнах на първата страница и се зачетох.

В този момент, заслушана в рева на двигателя, настъпила с дясното си стъпало педала на газта, тя пусна волана и затвори очи. Знаеше какво ще последва. И докъде ще стигне. Отдавна го знаеше.

Прелистих някъде до средата. Прочетох третия абзац на една страница, после още два-три към края на романа.

Бях писала за жена на име Лу и за някакъв мъж — нейния съпруг, предполагам, който се казваше Джордж. Действието, изглежда, се развиваше по време на война. Изпитах разочарование. Не знам какво бях очаквала — вероятно биография, — но ми се стори, че дори да открия някои отговори в романа, те няма да са много.

И все пак го бях написала, беше издаден, помислих си, като го обърнах да разгледам задната корица.

Нямаше моя снимка на обичайното място. Само кратка биография.

Кристин Лукас е родена през 1960 г. в Северна Англия. Завършила е английска литература в Юнивърсити Колидж в Лондон, където живее. „За ранобудните птици“ е първият й роман.

Усетих, че се усмихвам, изпълнена с щастие и гордост. И си помислих: аз съм написала тази книга. Исках да я прочета, да разкрия тайните й, но в същото време нямах желание. Безпокоях се да не би реалността да ми отнеме щастието. От една страна, може би щях да харесам романа и да ми стане мъчно, че никога няма да напиша втори, но пък ако не ми харесаше, щеше да ми остане разочарованието, че така и не съм развила таланта си. Нямах представа кой вариант е по-вероятен, но знаех, че един ден няма да устоя на изкушението, ще посегна към това свое единствено постижение и ще науча истината. Ще направя това откритие.

Само че не днес. Днес предстоеше да открия нещо друго, далеч по-страшно от мъката, по-унищожително от разочарованието. Нещо, което можеше да разбие сърцето ми.

Случи се, когато се опитах да сложа книгата обратно в плика. Вътре напипах нещо. Сгънат на четири бял лист, в който бе пъхната вестникарска изрезка. Доктор Наш бе написал на листа: Реших, че това може да те заинтригува!

Извадих изрезката. Най-отгоре доктор Наш бе добавил: „Стандард“, 1988 г. Към статията имаше снимка. Отне ми секунда-две да проумея, че в ръцете си държа рецензия за моя роман и на снимката съм самата аз.

Цялата се разтреперих. Без да знам защо. Тази рецензия датираше отпреди години, с добри или лоши последствия, които отдавна бяха отшумели. Тя вече бе част от историята и каквито и вълни на отзвук да бе предизвикала те се бяха уталожили. И все пак не можех да отрека, че се вълнувам как е било прието моето творение преди толкова години. Дали съм постигнала успех?

Плъзнах очи по текста с надеждата да схвана това, преди да се почувствам принудена да анализирам подробностите. Отделни думи сами се откроиха. Предимно положителни. Задълбочен. Проникновен. Вещина. Човечност. Бруталност.

Погледнах черно-бялата снимка. Седя на бюро, извила тяло към обектива. Непохватна поза. Сякаш нещо ме притеснява. Запитах се дали причината е човекът с фотоапарата или позата, която съм заела. Въпреки всичко лицето ми е усмихнато. Косата ми е дълга, пада свободно и макар изображението да не е цветно, преценявам, че е по-тъмна, отколкото сега — все едно е боядисана в черно или е мокра. Зад мен се виждат остъклена врата и в дъното в самия край на кадъра — голо дърво. Под снимката има надпис, който гласи: Кристин Лукас в своя дом в Северен Лондон.

Това трябва да е къщата, в която доктор Наш ме заведе — За миг ме обзе непреодолимо желание да отида там, този път със снимката, и да се убедя, че е било истина; Имала съм живот и преди. Пълноценен живот.

Въпросът е, че това ми е известно, записано е в дневника. Не бях в състояние отново да предизвикам видението, но не се съмнявах, че там, в онази кухня, си бях спомнила Бен. И неговия нарастващ от възбуда пенис.

Усмихнах се, докоснах снимката, прокарах пръсти по нея, търсейки скрити за сетивата ми възприятия, като човек лишен от зрение. Докоснах краищата на косата си, после лицето. Очевидно съм изпитвала неудобство, но в същото време цялата сияя. Все едно си имам тайна, талисман, който ми носи щастие. Романът ми вече е издаден, това е ясно, но има нещо друго, чиято значимост го засенчва.

Взрях се в снимката по-внимателно. Гърдите ми са натежали, въпреки че съм облякла свободна рокля; едната ми ръка обгръща корема. Като мехурче във вода от нищото изскача спомен: седя в очакване да ме заснемат, фотографът намества статива, журналистката, с която допреди малко сме обсъждали книгата ми, се мотае в кухнята. През вратата пита как върви, ние във весел дует й отговаряме „Чудесно!“, и прихваме да се смеем. „Малко остана“ — отбелязва фотографът, докато сменя филма в апарата, а после отпива глътка кафе от чашата на бюрото зад мен. Журналистката е запалила цигара и се провиква — не пита имам ли нещо против да пуши, а къде да потърси пепелник. Дразнещ въпрос, но махвам с ръка. В интерес на истината аз самата копнея да запаля, но съм отказала цигарите, откакто разбрах…

Отново погледнах тази непозната, която бях аз, и осъзнах с пределна яснота, че на снимката съм бременна.

Умът ми спря неподвижен, после запрепуска. Препъваше се в острите ръбове на прозренията и изводите: когато са ме снимали в онази трапезария, аз не само съм очаквала дете, но самата мисъл за него ме е изпълвала с щастие.

Има някакво несъответствие. Какво се бе случило? Детето сега трябва да е… на колко? На осемнайсет? Деветнайсет? Двайсет?

Само че няма дете, възразих сама на себе си. Къде е синът ми?

Моят свят отново заплашваше да се сгромоляса. От една-единствена дума: син. Беше се оформила в съзнанието ми, бях я изрекла безмълвно, но непоколебимо. Нещо дълбоко в мен ме уверяваше, че детето, което съм носила, е било момче.

Хванах се за ръба на стола, за да запазя равновесие, и ето че нова дума избълбука на повърхността и експлодира. Адам.

Бях родила дете. И го бяхме кръстили Адам.

Изправих се и пликът с романа падна на пода. Умът ми заработи трескаво; в тялото ми забушува енергия, която отчаяно търсеше отдушник.

Грабнах изрезката, пъхнах я в плика при книгата и изтичах на горния етаж. В банята застанах пред огледалото. Дори не погледнах лицето си, а се втренчих в снимките от миналото — онези запечатани образи, които ми служат да се концентрирам отново, когато паметта ми е като бяло петно.

Аз и Бен. Аз сама. Бен сам. Ние двамата в компанията на по-възрастни мъж и жена, които може би са неговите родители. Аз на много по-млади години, с шалче на врата, галя куче — щастливо усмихната. Не откривам Адам. Няма бебе, няма едва прохождащо дете. Няма снимки от първия му учебен ден, нито от спортно състезание или лагер. Няма снимки как строи пясъчен замък. Нищо няма.

Не намирам обяснение. Нали всеки родител събира такива снимки и никога не ги изхвърля.

Трябва да са някъде тук, помислих си. Повдигнах снимките да проверя дали под тях не са залепени други, мигове от един живот, насложени като исторически пластове. Нищо не открих. Отдолу напипах само бледосините плочки и гладката повърхност на огледалото.

Адам. Името не спираше да звучи в главата ми. Затворих очи и ето че нахлуха други спомени, всеки образ със зашеметяваща сила трепваше за миг, преди да изчезне, за да се зареди следващият. Ясно видях Адам — с руса коса, за която знаех, че след време ще потъмнее, тениската със Спайдърмен, с която не се раздели, докато не му умаля съвсем и стана невъзможно да я облече. Видях го спящ в количката и си спомних какво си бях помислила: най-съвършеното бебе, най-съвършеното същество на света. Видях го на синьо велосипедче — пластмасово, с три колела — и някак се досетих, че го бяхме купили за рождения му ден, а той го караше навсякъде, където му разрешавахме. Видях го и в някакъв парк — навел глава ниско над кормилото, сияещ от радост, се спусна по наклона към мен, но секунда по-късно изхвърча и падна на земята, а велосипедчето, което се беше блъснало в някаква издатина, лежеше под него с изкривена рамка. Видях как плаче, а аз го прегръщам, бърша кръвта от лицето му, после откривам едно счупено зъбче на земята близо до все още въртящото се предно колело. Видях как ми показва своя рисунка — синя ивица за небе, зелена за земята, а помежду им три кръгли фигурки и мъничка къща, а също и плюшеното зайче, с което не се разделяше.

Мозъкът ми превключи и ме върна в настоящето, пред огледалото в банята, но аз отново бързо затворих очи. Исках да си го припомня като ученик или тийнейджър, с мен или с баща му. Не успях. Опитах се да насоча спомените, но те трепнаха и изчезнаха като перце, уловено от вятъра, което сменя посоката, щом нечия ръка посегне да го улови. Всъщност видях го с фунийка топящ се сладолед… омазан с лепкава червена близалка… спящ на задната седалка в някаква кола. Можех единствено да зърна бегло тези спомени, но бях безпомощна да ги задържа.

С огромно усилие на волята се възпрях да не накъсам на парчета снимките пред мен. Преодолях неистовото желание да ги съборя до една, но да открия следа от моя син. Затова останах напълно неподвижна пред огледалото — от страх, че при първото движение краката ми ще се подкосят, а безжизнените ми ръце няма да предотвратят падането.

Нямаше го и в албума в дневната, бях сигурна в това. Щях да помня, ако бях видяла снимка на собственото си дете, докато го прелиствах сутринта. И щях да попитам Бен.

На полицата над камината също нямаше снимки. В къщата нямаше тийнейджърска стая с налепени на стените плакати на поп звезди. Нямаше и износени маратонки в шкафа под стълбите. Дори да бе заминал, все щеше да остане някаква следа, нали?

Нищо от него не е останало в тази къща, сякаш никога не е съществувал — ето тази злокобна мисъл ме вцепени.

Не знам колко дълго стоях там, погълната от мисълта за липсващите следи от неговото присъствие. Десет минути? Двайсет? Или цял час? В някакъв момент чух превъртането на ключ и стържещото „хрът-хрът“, докато Бен прокарваше обувките си по изтривалката. Не се помръднах. Продължих да се ослушвам, когато той влезе в кухнята, после в трапезарията, извика името ми, попита дали всичко е наред. Звучеше разтревожен, загрижен, с фалцетна нотка в гласа, каквато определено липсваше сутринта. Успях някак си да се провикна, че съм добре. Той явно отиде в дневната и щракна копчето на телевизора.

Времето спря. В главата ми не бе останало нищо, освен неистовото желание да науча какво се е случило със сина ми и не по-малката доза ужас от евентуалното разкритие.

Слязох на долния етаж.

Спрях пред вратата на дневната. Опитах се да нормализирам дишането си, но не успях; дробовете ми сякаш продължаваха да бълват горещи пламъци. Не знаех какво да кажа на Бен: как да му разкрия, че знам за Адам? Той щеше да попита откъде и какво щях да му отговоря?

Всъщност нямаше значение. Нищо друго не ме интересуваше. Само синът ми. Стиснах очи и когато се успокоих, доколкото изобщо бе възможно, леко бутнах вратата. Усетих как се плъзга по грубия килим.

Бен не ме чу. Той седеше на канапето и гледаше телевизия; в скута си бе закрепил чиния с нахапана бисквита. Заля ме гняв. Изглеждаше толкова спокоен, толкова безгрижен, с ведро доволно лице и играеща по устните усмивка. Ето че избухна в смях. Прииска ми се да се втурна, да го сграбча и да не спра да крещя, докато не ми каже всичко: защо бе скрил романа ми, защо бе унищожил всяка следа от моя син. Исках да намеря сили да настоявам да ми върне онова, което бях изгубила.

Ала осъзнавах, че така няма да постигна нищо. Трябваше да запазя спокойствие — и затова се покашлях. Леко, деликатно. Мек звук, който казваше Не искам да ти преча, но…

В този момент той ме забеляза и се усмихна.

— Скъпа! Ето те и теб!

Влязох в стаята.

— Бен — започнах аз. Гласът ми прозвуча остро, напрегнато. Непривично в моите уши. — Бен — повторих, — искам да поговорим.

Усмивката се смени с притеснено изражение. Той се изправи, пристъпи към мен, чинията падна на пода.

— Какво има, мила? Да не ти е зле?

— Не.

Спря на метър от мен. Протегна ръце да ме утеши в прегръдките си, но аз не помръднах.

— Какво има?

Лицето му изглеждаше тревожно, но и някак спокойно. Видът му подсказваше, че владее положението, все едно не му се случваше за пръв път да се сблъсква с подобен истеричен изблик.

Не издържах вече, не можех повече да премълчавам името на моя син.

— Къде е Адам? — изрекох на един дъх. — Кажи ми! Забелязах как изражението му се промени. Изненадан ли бе? Или шокиран?

— Кажи ми! — настоях.

Той ме прегърна. Потиснах желанието да го отблъсна.

— Кристин, моля те. Успокой се. Всичко е наред. Ще ти обясня.

Не, нищо не е наред, исках да отвърна, но замълчах. Скрих лицето си в гънките на ризата му. Усетих, че се разтрепервам.

— Кажи ми. Моля те, не мога повече.

Седнахме на канапето. Аз в единия край, той в другия. По-голяма близост за мен бе недопустима.

Исках да замълчи, но не можех да го спра.

И той повтори.

— Адам е мъртъв.

Тялото ми се сгърчи. Думите се врязваха в мен като бодлива тел.

Спомних си мухата върху стъклото в колата на връщане от къщата на баба ми.

Той отново проговори.

— Кристин, мила. Толкова съжалявам.

Обхвана ме гняв. Срещу него. Негодник, изругах мислено, макар да знаех, че вината не е негова.

Насилих се да отворя уста.

— Как?

Той въздъхна.

— Адам постъпи в армията.

Сетивата ми престанаха да функционират. Всяко усещане избледня, остана само болката, нищо друго. Болка. Съсредоточена в своя първоизточник.

Синът, който дори не знаех, че съм родила, бе станал войник. Една мисъл ме прониза. Повече от абсурдна. Какво ще си помисли майка ми?

Бен отказваше да замълчи, изстрелваше фразите на отсечени залпове.

— Записа се в Кралската морска пехота. Получи назначение в Афганистан. Беше убит. Миналата година.

Преглътнах мъчително.

— Защо? — попитах. — Как?

— Кристин…

— Искам да знам. Трябва да знам.

Той се протегна да хване ръката ми и аз не се възпротивих, но ми олекна, когато остана на мястото си.

— Едва ли искаш да чуеш всички подробности.

И тогава гневът ми се отприщи. Не можех повече да се сдържам. Гняв, примесен с паника.

— Говорим за моя син!

Той извърна очи към прозореца.

— Пътувал с бронирана кола. — Сега говореше бавно, почти шепнеше. — Като ескорт. На пътя имало мина. Един войник оцелял. Адам и другият загинали.

Затворих очи, моят глас също се сниши до шепот.

— На място ли е умрял? Страдал ли е?

— Не — въздъхна Бен. И добави: — Не се е мъчил. Смятат, че е станало мигновено.

Погледнах го. Той продължаваше да зяпа прозореца.

Лъжеш, помислих си.

Пред очите ми се появи Адам — изхвърлен на пътя, окървавен, — но аз потиснах образа, съсредоточих се върху нищото, върху празнотата…

Главата ми пламна. От въпроси. Въпроси, които не смеех да задам от страх, че отговорите ще ме убият. Какъв беше като малък, като тийнейджър, като младеж? Бяхме ли близки? Карахме ли се? Беше ли щастлив? Бях ли добра майка?

И още: Как тъй малкото момченце, яхнало пластмасов велосипед, е намерило смъртта си в другия край на света?

— Какво е правил в Афганистан? И защо точно там?

Бен ми обясни, че сме били във война. Война срещу тероризма, така я нарече, макар че аз не знам какво означава това. Отначало имало нападение, смъртоносна атака, в Америка. Загинали хиляди.

— А моят син е умрял в Афганистан? Не разбирам…

— Сложно е… Винаги е искал да постъпи в армията. Смяташе, че това е негов дълг.

— Негов дълг? Ти така ли го възприе? Че трябва да изпълни дълга си? Ами аз? Защо не го разубеди? Не можа ли да го насочиш към нещо друго? Каквото и да е…

— Кристин, това беше неговото желание.

В този ужасяващ миг аз едва не се изсмях.

— Да го убият ли? Това ли е било желанието му? Защо? Та аз дори не го опознах.

Бен мълчеше. Стисна ръката ми и ето че една сълза се търкулна по лицето ми, пареща като киселина, последва втора, и още, и още. Изтрих сълзите от страх, че ако се разридая никога няма да спра.

Съзнанието ми започна да се изключва, да се изпразва, потърси убежище в нищото.

— Дори не го опознах — повторих аз единствената мисъл, останала в главата ми.

По-късно Бен донесе една метална кутия и я сложи на масичката.

— Държа я горе — каза той. — На сигурно място.

От какво те е страх? — попитах мислено. Сива на цвят кутия, много солидна. В такива кутии навярно хората държат пари или важни документи.

Каквото и да съдържаше тя, сигурно криеше опасности.

Привидяха ми се диви зверове, скорпиони и змии, стръвни плъхове, отровни жаби. Или нещо по-дребно. Невидим вирус, радиоактивно вещество.

— На сигурно?

Той въздъхна.

— Има неща, на които не бива да се натъкваш, когато си сама. Най-добре е първо да ти обясня.

Той седна до мен и отвори кутията. Вътре имаше само хартии.

— Това е Адам като бебе. — Той извади тесте снимки и ми подаде една.

Бяха ме снимали на някаква улица. Как вървя към камерата, прегърнала бебе — Адам, — в торба, привързана на гърдите ми. Телцето му е обърнато към мен, но той е погледнал през рамо към човека, който ни снима, усмивката му е досущ като моята, само зъбчета липсват.

— Ти ли си ни снимал?

Бен кимна. Погледнах я отново. Намачкана, с пожълтели ръбове и избледняващи цветове.

Аз. И бебе. Изглеждаше нереално. Трудно ми беше да убедя себе си, че съм била майка.

— Кога? — попитах.

Бен погледна над рамото ми.

— Тук сигурно е бил на шест месеца. Чакай да пресметна. Трябва да е било през осемдесет и седма.

Аз трябва да съм била на двайсет и седем. Минало е толкова време.

Време, колкото живота на сина ми.

— Кога се роди?

Той отново бръкна в кутията, подаде ми лист хартия.

— През януари.

Тънък пожълтял лист. Акт за раждане. Прочетох го мълчешком. Името му беше там. Адам.

— Адам Уийлър — произнесох на глас. За да го чуе и Бен.

— Уийлър е второто ми име. Решихме, че трябва да го носи.

— Разбира се. — Вдигнах листа до лицето си. Толкова лек, така незначителен на вид носител на толкова съществено съдържание. Напълних дробовете си с въздух, сякаш да го погълна, да го превърна в част от себе си.

— Дай — каза Бен. Взе документа и внимателно го сгъна. — Има и други снимки. Искаш ли да ги видиш?

Кимнах и той ми ги подаде.

— Не са останали много. Другите се изгубиха.

В неговите уста прозвуча, сякаш са били забравени във влака или оставени на съхранение при чужди хора.

— Да, спомням си. Къщата ни се е подпалила. Нали ми каза — добавих, без да се замисля.

Той ме изгледа някак особено, с присвити, но немигащи очи.

— Така ли? — попита.

— Да — отвърнах.

— Кога?

Въпросът ме изненада. Кога ли за последен път бе споменал пожара? Сутринта или преди седмица? Помнех, че съм прочела дневника си, след като той излезе на работа. Беше ми казал за пожара вкъщи на Парламент Хил, а оттогава бяха минали доста дни.

В този момент можех да си призная за дневника, но не го направих. Чувствах се разстроена. Напрегната. Той като че ли остана недоволен, че съм успяла да си спомня нещо.

— Не беше ли, преди да тръгнеш на работа? Когато разглеждахме албума. Тогава трябва да е било.

Той се намръщи. Стана ми неприятно, че го лъжа, но не бях в състояние да се справя с други разкрития.

— Откъде другаде ще знам? Как мислиш?

Той бавно кимна, после ме погледна право в очите.

— Сигурно си права.

Помълчах, загледана в снимките, които държах. Нищожно малко на брой, а и кутията беше вече полупразна. Нищо повече ли нямаше да получа, което да ми опише живота на сина ми?

— Как започна пожарът? — попитах.

Часовникът над камината отброи часа и той погледна към него.

— Случи се преди няколко години. В старата ни къща.

В която живеехме, преди да се преместим тук.

Дали говореше за онази, в която бях ходила?

— Много неща изгубихме. Книги, документи. Такива работи.

— Но все пак как е започнал?

Той се забави с отговора. Няколко пъти отвори уста и накрая каза:

— Беше инцидент. Просто инцидент.

Какво криеше от мен всъщност? Че съм оставила запалена цигара, включена ютия или тенджера на печката? Представих си, че се намирам в кухнята, в която бях онзи ден, с плота от бетон и белите уреди, но преди години; надвесих се над врящата мазнина, разтърсих кошничката с на дълго нарязани картофи, проследих как изплуваха на повърхността, завъртяха се, после потънаха в мазнината. Чух телефона, избърсах ръце в престилката на кръста ми, излязох в антрето.

И после? Да не би мазнината да бе избухнала в пламъци, докато съм говорила по телефона, отишла съм в дневната или съм се качила до банята, напълно забравила, че приготвям вечеря?

Не знам и никога няма да узная. Все пак беше мило от страна на Бен да ми каже, че е било инцидент. Домакинската работа крие толкова опасности за лишените от памет; друг на негово място би ми натяквал грешките и недостатъците ми, би се изкушил да се възползва от всеки повод да ме назидава, и то не без основание. Докоснах ръката му и той се усмихна. Все пак голям късмет бях извадила с него.

Прегледах снимките. На една от тях Адам е нахлупил пластмасова каубойска шапка, на вратлето му е вързана жълта кърпа, пластмасовият пистолет в ръката му е насочен към човека зад камерата; на друга е няколко години по-голям — лицето му не е така пухкаво, косата му започва да потъмнява. Облечен е в ризка, закопчана догоре, с малка вратовръзка.

— Тази е правена в училището — обясни Бен. — По специален повод. — Той посочи снимката и се засмя. — Виж, всичко е развалил!

Имаше предвид ластика на връзката, който не бе пъхнат под яката. Прокарах ръце отгоре. Нищо не е развалил, помислих си. Страхотна снимка.

Опитах се да извикам образа на моя син, да си представя как коленича пред него с тази връзка на ластик, как сресвам косата му, как бърша кръвта от ожуленото коляно.

Никакъв спомен. Момченцето на снимката имаше пълни устни като мен, а в очите му откривах бегла прилика с майка ми, но иначе сякаш не го познавах.

Бен извади друга снимка и ми я подаде. На нея Адам е малко по-голям — пет-шестгодишен.

— Смяташ ли, че прилича на мен? — попита той.

На тази Адам е по шорти и бяла тениска, държи футболна топка. Косата му е късо подстригана, стърчи на блестящи кичурчета, защото се е запотил оттичането.

— Малко — отвърнах. — Може би.

Бен се усмихна и двамата продължихме да разглеждаме снимките. На повечето бяхме аз и Адам, на други той беше сам. Бен трябва да бе правил повечето от тези снимки. На няколко беше с приятелчета, една-две от детски празници, маскиран като пират, с картонена сабя в ръка. На друга носеше малко черно куче.

В купчинката щръкна писмо. Адресирано до Дядо Коледа, написано с цветен молив, с разкривени, но старателно изписани букви. Искал велосипед, така беше написал, или кученце. И завършваше с обещанието да е послушен. Беше се подписал отдолу и бе добавил на колко години е. Четири.

По необяснима причина, докато четях писмото, моят свят сякаш се срути. Мъката избухна в гърдите ми като граната. Бях постигнала някакво равновесие — не бих го нарекла щастие, нито дори примирение, по-скоро кротко покорство, — но то изчезна, изпари се. Отдолу остана оголената ми същност.

— Съжалявам. — Върнах снимките в ръцете на Бен. — Не мога. Не сега.

Той ме прегърна. В гърлото ми се надигна отвращение, но аз го преглътнах. Той ми каза да не се тревожа, увери ме, че всичко ще бъде наред, напомни ми, че винаги ще да бъде тук, до мен. Притиснах се в него и останахме така; телата ни леко се полюшваха. Чувствах се вцепенена, все едно изобщо не се намирах в тази стая. Наблюдавах как Бен ми донася чаша вода, как затваря кутията със снимките и през цялото време не спирах да плача, безнадеждно объркана и отчаяна. Забелязах, че той също е разстроен, но в изражението му имаше и нещо друго. Изглеждаше примирен или равнодушен, но не и шокиран.

Осъзнах, че и друг път е водил този разговор. Отдавна носеше мъката в себе си. С времето тя се бе уталожила, беше станала част от него, не беше външна сила, която да го събори.

Само моята мъка е неочаквано зашеметяваща. Всеки ден.

Извиних се. Качих се в спалнята. Отворих гардероба. И започнах да пиша.

Тези откраднати мигове са само мои. Когато коленича пред гардероба или седя на пода, подпряна на леглото. И пиша. С трескава бързина. Думите се изливат почти неусетно. Изпълват страница след страница. Ето че отново съм тук, а Бен мисли, че си почивам. Не мога да се спра.

Слязох долу да направя чай. Докато разбърквах млякото, се запитах колко ли пъти съм приготвяла ядене за Адам, пюре от зеленчуци, сок от различни плодове. Занесох чая на Бен.

— Бях ли добра майка? — попитах, като му подадох чашата.

— Кристин…

— Трябва да знам. Кажи ми, справях ли се? Сигурно е бил съвсем малък, когато…

— Когато ти претърпя злополуката ли? — прекъсна ме той. — Беше на две. Ти беше чудесна майка. Преди да пострадаш. А после…

Той не довърши изречението, извърна глава. Какво ли пропускаше, какво бе предпочел да премълчи?

Аз обаче знаех достатъчно, за да запълня поне отчасти празнините. Може и да не помня онова време, но мога да си го представя. Мога да си представя как всекидневно ми се напомня, че съм съпруга и майка, предупреждават ме, че съпругът ми и синът ми ще дойдат на посещение. Мога да си представя как всеки ден ги посрещам, сякаш ги виждам за пръв път — леко сдържано или просто смутено. Мога да си представя болката, която ни е сломявала. Всекиго от нас.

— Няма нищо — казах. — Разбирам.

— Дори за себе си не можеше да се грижиш. Толкова беше зле, че и аз не можех да те гледам у дома. Не биваше да оставаш сама дори за няколко минути. Забравяше какво вършиш. Отнасяше се. Притеснявах се, че ще пуснеш водата да напълниш ваната и ще забравиш да я спреш или ще се опиташ да сготвиш нещо и ще забравиш, че си включила печката. Беше твърде тежко за мен. Затова си стоях у дома и се грижех за Адам, майка ми също помагаше. Всяка вечер идвахме при теб…

Хванах ръката му.

— Съжалявам — промълви той. — Трудно ми е дори да си припомням.

— Знам — уверих го аз. — Разбирам те. Ами моята майка? Тя помагаше ли ти? Радваше ли се на внучето си?

Той закима и се приготви да каже нещо.

— Тя е мъртва, нали? — изпреварих го аз.

— Почина преди няколко години. Съжалявам.

Бях познала. Усетих съзнанието ми да се изключва, сякаш не можеше да понесе повече мъка, губеше ориентация в това объркано минало. И в същото време на другия ден щях да се събудя без никакъв спомен.

Можех да разчитам единствено на дневника. Какво да запиша, което да ми помогне да преживея утрешния ден, после следващия и по-следващия?

Яви ми се образ. Жена с червена коса. Адам в армията. Името изскочи от само себе си. Какво ще си помисли Клеър?

Ето че доби реалност. Името на моята приятелка. Клеър.

— Ами Клеър? — попитах. — Моята приятелка Клеър. Тя жива ли е?

— Клеър? — повтори Бен… Дълго продължи неговото стъписване, но ето че лицето му се промени. — Нима си спомни Клеър?

Бях го изненадала. Пресметнах, че са минали няколко дни, откакто го попитах дали съм имала най-добра приятелка.

— Да — отвърнах. — Бяхме приятелки. Какво стана с нея?

Тъжният му поглед ме накара да се стегна. Той заговори бавно, но поне най-страшните ми опасения не се потвърдиха.

— Тя замина. Отдавна. Двайсет години да има оттогава. Всъщност бяхме женени вече от година-две.

— Къде е заминала?

— В Нова Зеландия.

— Поддържаме ли някаква връзка?

— Това трая много кратко. Вече не.

Не ми звучи правдоподобно. Най-добрата ми приятелка в целия свят, така бях написала, и то със същото усещане за близост, което ме бе споходило и днес. В противен случай защо изобщо ще се интересувам от мнението й?

— Скарахме ли се?

Той се поколеба, отново долових как пресмята, нагажда нещо. Естествено, той е наясно какво би ме разстроило. Години наред внимателно е следил какво ще ми се стори приемливо и в кои теми е опасно да навлизаме. В края на краищата и този разговор провежда не за пръв път. Имал е възможност да се упражнява, да се приучи как да лавира по безопасни пътеки, за да не разкъса тъканта на живота ми и да ме тласне към някоя пропаст.

— Не — каза той. — Мисля, че не сте се карали. Или поне не си ми споменавала. Постепенно се отчуждихте, после Клеър срещна някакъв, ожениха се и заминаха.

Пред очите ми се разигра сцена. Двете с Клеър на шега се заричаме, че никога няма да се омъжим. „Бракът е пълна скука!“ — заяви тя и надигна бутилка червено вино. Аз побързах да се съглася, макар че тайничко си представях как някой ден ще бъда шаферка на нейната сватба, после тя кума на моята; ще седим в някоя хотелска стая, целите в прозирна органза, и ще отпиваме шампанско от елегантни издължени чаши, докато фризьорките дооправят косите ни.

Заля ме топло чувство на обич. Толкова епизодични са моментите, в които съм си припомняла нещо от годините ни заедно — а до утре и този ще бъде изличен, — но все пак почувствах, че и досега помежду ни има връзка, а за известен период тя е била най-важният човек в живота ми.

— Ходихме ли на сватбата? — попитах.

— Да — кимна Бен. Отвори кутията на скута си и бръкна вътре. — Ето тук има няколко снимки.

Сватбени снимки, в тях няма нищо нагласено; размазани, тъмни, правени от аматьор. Бен, предположих аз. Внимателно посегнах към първата. До този момент Клеър бе само видение.

Беше точно каквато си я представях. Висока, слаба. Но по-красива. Бе застанала на скала, в ефирна рокля, развята от вятъра, а слънцето залязваше над морето зад нея. Красота. Оставих снимката и взех останалите. На някои беше със съпруга си — когото не разпознах, — на други присъствах и аз, в бледосиня коприна, красива, но не колкото Клеър. Ето го потвърждението. Била съм шаферка.

— Има ли снимки от нашата сватба, Бен?

Той поклати глава.

— Бяха в отделен албум. Нито една не остана.

Ясно. Изгорели са в пожара.

Понечих да му върна снимките. Имах чувството, че надничам в чужд живот, който не ми принадлежи. Внезапно ме връхлетя неистово желание да изтичам горе, да запиша какво бях открила току-що.

— Уморена съм — казах на Бен. — Имам нужда от почивка.

— Разбира се — отвърна той и протегна ръка. — Дай да ги прибера. — Взе снимките и ги подравни в кутията. — Ще ги сложа на сигурно място. — И затвори капака.

Аз се качих в спалнята, изрових дневника и написах ето това.

Полунощ е. В леглото съм. Сама. Опитвам се да осмисля случилото се през деня. Всичко, което научих. Не съм сигурна дали ще мога.

Бях решила да си взема вана преди вечеря. Заключих се в банята и набързо разгледах снимките около огледалото, макар да виждах само онези, които липсваха. Пуснах крана на топлата вода.

През повечето дни изобщо не си спомням Адам, но ето че днес само една снимка извика образа му. Да не би снимките да са подбрани така, че да се вторачвам само в себе си и нищо да не ми напомня какво съм загубила?

Банята започна да се изпълва с гореща пара. Чувах шум от долния етаж. Съпругът ми бе пуснал радиото, до мен достигаха звуците на джаз — накъсани, неясни. На моменти ги заглушаваха и ритмичните удари на нож по дъската за рязане; сетих се, че още не сме яли. Сигурно кълцаше моркови, лук, чушки. Приготвяше вечеря, все едно е поредният най-обикновен ден.

За него е най-обикновен, помислих си. Аз се задушавам от мъка, но не и той.

Не му се сърдя, че не ми разказва всеки ден за Адам, за майка ми и Клеър. На негово място и аз щях да постъпвам така. Болезнени са тези разкрития и ако мога да изкарам цял ден, без да си ги спомня, то мъката и болката, която я причинява, са ми били спестени. Колко ли му е трудно да запази мълчание; колко ли е притеснително да живее с мисълта, че постоянно тая в себе си тези накъсани фрагменти от спомени, като малки бомби, и във всеки един момент някоя може да изскочи на повърхността и да ме застави да премина през болката сякаш за пръв път, като увлека и него със себе си.

Съблякох се бавно, сгънах дрехите си, внимателно ги подредих на стола до ваната. Изправих се пред огледалото и се взрях в това чуждо голо тяло. Насилих се да разгледам бръчките по кожата ми, натежалите гърди. Сама себе си не познавам, казах си. Не знам нищо нито за тялото си, нито за миналото си.

Приближих се до огледалото. Открих ги по корема си, по бедрата и гърдите. Тънки бледи стрии, белези на моята история. Не бях ги виждала преди, защото не ги бях търсила. Представих си как следя нарастването им, заклинам ги да изчезнат, докато тялото ми наедрява. Сега се радвам, че ги виждам. Служат ми за напомняне.

Отражението ми започна да изчезва в горещата мъгла. Извадила съм късмет, казвам си. Чист късмет е, че имам Бен, има кой да се грижи за мен — тук, в този мой дом, макар да не го помня като такъв. Не страдам само аз. Днес и той преживя същото като мен, но ще си легне със съзнанието, че утре може да се наложи да го повтори. Друг на негово място би се предал или изобщо не би се опитал да се справи. Друг на негово място би ме изоставил. Взрях се в лицето си, сякаш решена да прогоря отпечатък в мозъка си, да се уверя, че е на самата повърхност, тъй че утре, като се събудя, да не ми е толкова чужд и шокиращ. Когато парата покри огледалото, аз се обърнах и влязох във водата. Заспах.

Нищо не сънувах — или поне така си мислех, — но се събудих напълно объркана. Намирах се в друга баня, водата не беше изстинала, някой чукаше на вратата. Отворих очи в непозната обстановка. Огледалото беше най-обикновено, заковано за бели плочки вместо сини. От релсата над главата ми висеше завеса, две обърнати надолу чаши стояха на полицата над мивката, до тоалетната имаше биде.

Чух глас. „Идвам“, произнесе той и разбрах, че е моят глас. Изправих се до седнало положение и погледнах към заключената врата. На куки, забодени на отсрещната стена, висяха два халата — и двата бели, почти еднакви, с избродиран монограм: ХР. Изправих се.

„Хайде де!“, извика глас пред вратата. Звучеше като Бен, но не съвсем. „Хайде, хайде, хайде!“, заповтаря той.

„Кой е?“ — попитах, но той не спираше. Излязох от ваната. Подът беше от квадратни плочки — черни и бели, подредени по диагонал. Беше мокър, подхлъзнах се и рухнах на пода. Скъсах завесата, която падна върху мен. Главата ми се удари в мивката. „Помощ!“ — извиках.

Този път се събудих наистина. Друг, различен глас викаше името ми.

— Кристин! Крис! Добре ли си?

Отдъхнах си, когато разбрах, че това е гласът на Бен. Другото беше сън. Отворих очи. Лежах във ваната, дрехите ми бяха сгънати на стола до мен, снимки от моя живот стояха залепени на бледосините плочки над мивката.

— Да — казах аз. — Добре съм. Сънувах лош сън.

Облякох се, слязох за вечеря, после си легнах. Исках да попиша, да оставя свидетелство за всичко, което бях научила, преди да изчезне. Не бях сигурна дали ще ми стигне времето, преди Бен да дойде.

Какво можех да направя? Толкова дълго писах днес, казах си. Боя се да не заподозре нещо, чудейки се какво правя горе сама. Все му казвам, че съм уморена, че имам нужда от почивка, и той ми вярва.

Не мога да отрека, тормози ме чувство за вина. Чувам как обикаля къщата на пръсти, тихо отваря и затваря вратите да не ме събуди, докато аз съм се свила на две и пиша с бясна скорост. Всъщност нямам избор. Трябва да имам тези думи и впечатления черно на бяло. И това ми се струва по-важно от всичко друго, защото, ако не упорствам, ще ги изгубя. Затова ще продължа с престорените извинения и все така ще пиша в дневника.

— Смятам да спя в другата спалня — бях му казала. — Разстроена съм. Разбираш ли ме?

Да, естествено, бе отвърнал той с обещанието да провери как съм на сутринта, преди да отиде на работа. И после ме бе целунал за лека нощ. Ето, сега го чувам, гаси телевизора, превърта ключа на предната врата. Вече сме под ключ. Само ще пострадам, ако тръгна да излизам, така си мисля. Като се има предвид състоянието ми.

Не мога да повярвам, че след няколко минути, когато заспя, отново ще забравя сина си. Спомените за него изглеждаха — всъщност и до момента изглеждат — толкова реални, толкова живи. Струва ми се невъзможно, само че и Бен, и доктор Наш твърдят, че точно това ще се случи.

Ще се осмеля ли да се надявам, че грешат? Всеки ден си спомням все повече неща, когато се събудя, знам повече за себе си. Може би състоянието ми се подобрява — писането в дневника извиква повече спомени на повърхността.

Може би тъкмо днешния ден ще си спомням след време като деня на големия пробив. Не е изключено.

Уморена съм. Скоро ще спра да пиша, ще скрия дневника и ще загася лампата. Ще заспя. И ще се моля утре сутринта да помня моя син.

Четвъртък, 15 ноември

Бях в банята. Нямах представа от колко време стоя там. Просто гледах. Толкова снимки, на които ние щастливо се усмихваме — аз и Бен, — а е трябвало да бъдем трима. Зяпах втренчено, без да помръдвам, все едно очаквах в някакъв момент образът на Адам да се появи по силата на моята воля. Но не. Той оставаше невидим.

Бях се събудила без спомен за него. Дори най-бегъл. Все още вярвах, че майчинството за мен е въпрос на бъдеще, бляскаво и плашещо. Дори след като бях видяла своето лице на жена на средна възраст, установила бях, че имам съпруг и съм на възраст, на която можех да очаквам скоро да имам внучета — дори след разтърсващото осъзнаване на тези факти, — пак не бях подготвена за онова, което щеше да последва, след като се обади доктор Наш и аз прочетох дневника си, който се оказа, че крия в гардероба. Идея нямах какво ми предстои да открия: че освен другото съм и майка.

Бях държала дневника в ръката си. Щом го прочетох, се убедих, че това е истината. Бях родила дете. Почувствах го, сякаш все още бе част от мен, част от съществото ми. Прочитах пасажите отново и отново, за да ги набия в главата си.

Продължих нататък и установих, че не е между живите. Което изглеждаше невъзможно. Сърцето ми регистрира факта и се опита да го отхвърли въпреки неопровержимите доказателства. Призля ми. В гърлото ми се надигна жлъчка, преглътнах я, стаята шеметно се завъртя. Залитнах, дневникът изпадна от скута ми, потиснах писъка от болка. Изправих се и се втурнах навън от спалнята.

Влязох в банята, за да погледна отново снимките, сред които да го открия. Отчаяно се питах как ли ще реагирам, когато Бен се прибере. Представих си го как влиза през вратата, целува ме, приготвя вечерята, сядаме на масата. После щеше да дойде ред на телевизията — или някакво друго празно занимание, с което убиваме вечерите — и аз през цялото време трябваше да се преструвам, че не знам за сина си, когото съм изгубила. Накрая щяхме да си легнем заедно и…

Не, не можех да го понеса. Нямаше сила, която да ме спре. Действах почти несъзнателно. Започнах с нокти да дера снимките, някои отлепвах, други изчоплях. Не отне много време и ето че част останаха в ръцете ми. Други се пръснаха по пода. Отделни парчета заплуваха в тоалетната чиния.

Грабнах дневника, пъхнах го в чантата си и излязох. Без мисъл накъде тръгвам. Исках да отида при доктор Наш, но нямах представа къде е той, а и да знаех, нямаше да успея да стигна до там. Чувствах се напълно безпомощна. И сама. Затова побягнах.

В края на улицата свих наляво, към парка. Беше слънчев следобед. Оранжевата светлина се отразяваше в паркираните коли и плитките локви, оставени от сутрешната буря, но иначе беше студено. Дъхът ми образуваше скафандър от облаци пара. Пристегнах палтото си, вдигнах шала на ушите си и ускорих крачка. От дърветата падаха листа, оставяха се на вятъра, после се трупаха покрай бордюра на кафяви купчинки.

Слязох от тротоара. Изскърцаха спирачки. Една кола закова и спря. Мъжки глас, неясен отвъд стъклото.

„Махни се от пътя! Тъпа крава!“

Вдигнах очи. Намирах се насред платното — пред мен бе спрялата кола, с побеснелия шофьор. Привидя ми се как тялото ми се удря в метала, сгърчва се, свива се на топка, хлъзга се по покрива на колата или под гумите, накрая пада, неподвижна безформена маса. Настъпва краят на един съсипан живот.

Нима наистина бе толкова просто? Един втори удар дали би сложил край на започнатото от първия преди толкова време? Чувствам се, сякаш съм била мъртва през последните двайсет години, но наистина ли така трябва да свърша?

Кой би тъгувал за мен? Съпругът ми. Докторът може би, макар че за него не съм нищо повече от пациентка. Никой друг. Нима дотолкова се е стеснил моят кръг? Нима приятелите ми са ме изоставили един по един? Много бързо ще бъда забравена, ако умра.

Погледнах човека зад волана. Някой като него ми е причинил това. Лишил ме е от всичко. Дори от самата мен. А той продължава да живее.

Не — казах си, — още не. Какъвто и край да ме очаква, нямаше да допусна да свърша по този начин. Спомних си романа, който бях написала, детето, което бях родила, дори отдавнашния купон с моята най-добра приятелка и фойерверките на покрива. Това не бяха всичките ми спомени, имаше и още, които трябваше да открия. Истината за самата мен.

„Съжалявам“ — произнесох беззвучно, пресякох на бегом и влязох в парка.

Насред тревата имаше бунгало. Кафене. Влязох, взех си кафе и седнах на една пейка, обгръщайки с ръце топлината в пластмасовата чаша. Седях срещу детската площадка. Пързалка, люлки, въртележка. Момченце на седалката с форма на калинка, която не помръдва, закотвена от дебелата пружина. Загледах го как се люлее напред-назад, стиснало фунийка със сладолед в едната си ръка, напук на студа.

Умът ми се отплесна, примамен от видение: аз съм малка, с друго момиченце си играем в парка. Двете се катерим по железни стъпала до дървена клетка, откъдето ще се спуснем по гладката метална пързалка. Толкова висока ми се беше сторила през всички тези години, но сега, като гледам, едва ли е имала два метра. Накрая целите ни роклички са изцапани с кал, майките ни се карат, това повече да не се повтаря, а на път за вкъщи ние двете подскачаме, стиснали в ръце пликчета с дъвчащи бонбони или оранжеви бисквити с портокалови корички.

Спомен ли бе това? Или фантазия?

Продължих да наблюдавам момченцето. Никой не го наглеждаше. Паркът беше съвсем пуст. Бяхме само двамата, на студа, под покрив от тъмен облак. Отпих от кафето си.

— Ехо! — извика детето. — Госпожо!

Погледнах го, после сведох очи към ръцете си.

— Ехо! — набра кураж детето. — Госпожо! Помогни! Завърти ме!

После слезе и тръгна да обикаля покрай въртележката.

— Завърти ме!

Помъчи се да задвижи солидния механизъм, но въпреки усилието, изписано на лицето му, не успя да помръдне въртележката. Бързо се отказа и се намръщи.

— Моля те! — опита отново то.

— Ще се справиш — подвикнах.

Детето изглеждаше разочаровано. Отпих от кафето. Ще почакам тук, докато се върне майка му, реших аз. Ще го държа под око.

То пак се покатери, намести се стабилно върху седалката.

— Завърти ме! — Този път гласчето звучеше по-плътно. Умоляващо. Прииска ми се да не бях идвала, детето пред очите ми да изчезне. Чувствах се откъсната от света. Неестествена. Опасна. Спомних си снимките, които свалих от стената и оставих пръснати по плочките в банята. Бях дошла да намеря спокойствие. Не за това.

Погледнах детето. То отново се опитваше самичко да тласне въртележката, крачетата му едва докосваха земята, както бе застанало на платформата. Изглеждаше толкова крехко и безпомощно. Тръгнах към него.

— Бутни ме!

Оставих чашата на дъските и се усмихнах.

— Дръж се здраво!

С цялата си сила натиснах ръчката. Беше удивително тежка, но усетих, че започва да поддава, и продължих напред, за да я засиля.

— Готово! — казах. И седнах на ръба на платформата.

Детето засия и сграбчи релсата, все едно се въртяхме на пълна скорост. Ръцете му изглеждаха премръзнали и посинели. Беше облечено в тънко зелено палтенце и джинси, запретнати на глезените. Почудих се кой ли го е пуснал в парка без ръкавици, без шалче и шапка.

— Къде е мама? — попитах го. То сви рамене. — А татко?

— Не знам. Мама казва, че татко е заминал. И че вече не ни обича.

Погледнах го по-внимателно. Не открих нито болка, нито разочарование. За малкото дете това бе просто факт. Въртележката спря напълно, светът продължи да се върти около нас.

— Но мама те обича, нали?

Детето помълча, преди да отговори:

— Понякога.

— А друг път не, така ли?

Пак помълча.

— Ами не.

Нещо в гърдите ми забумтя, раздвижи се. Като че ли се пробуди.

— Тя така казва. Понякога.

— Това не е хубаво.

Пейката, на която бях седяла допреди малко, се приближи към нас, после отстъпи. Продължавахме да се въртим, отново и отново.

— Как се казваш? — попитах аз.

— Алфи.

Въртележката забавяше ход, светът зад детската главичка спря да се движи. Краката ми докоснаха твърда земя, с ритник се оттласнах от платформата и ето че отново се завъртяхме. Тихо повторих името. Алфи.

— Мама ми е казвала, че щяло да й бъде по-добре, ако живея другаде.

Постарах се да запазя усмивката си и да кажа с безгрижен глас:

— Е, сигурно се шегува.

Алфи сви рамене.

Тялото ми се напрегна. Представих си как го питам дали иска да дойде с мен. У дома. Да живее у нас. Представих си как личицето му ще грейне, макар че ще се възпротиви — никъде не бива да ходи с непознати. Аз не съм непозната, щях да му кажа. Щях да го вдигна на ръце, то щеше да ми натежи, но да ми замирише на шоколад и заедно щяхме да отидем в кафето. Какъв сок искаш? — щях да попитам, и то щеше да отвърне: От боровинки. Щях да му купя сок, също и някакви сладкиши и после щяхме да си тръгнем заедно. Алфи щеше да стиска ръката ми по обратния път към дома, който споделях със съпруга ми, а вечерта щях да му нарежа месото, да смачкам картофите на пюре и като си облече пижамата, щях да му прочета приказка, хубаво щях да подпъхна завивките под спящото му телце, леко ще го целуна по главичката. А утре…

Утре ли? За мен няма утре. Също както няма и вчера.

— Мамо! — внезапно извика детето. За миг си помислих, че има предвид мен, но ето че то скочи от въртележката и хукна към кафето.

— Алфи! — повиках го аз, после видях към нас да крачи жена, стиснала в двете си ръце по една пластмасова чашка.

— Всичко наред ли е, тигре? — попита тя, когато то се гушна в нея, после погледна нагоре, покрай детето, към мен. Присвити очи, строго укорително изражение. Не съм направила нищо лошо! — исках да извикам. Оставете ме намира!

Само че изобщо не отворих уста. Извърнах очи и когато майката поведе Алфи, слязох от въртележката. Небето притъмняваше, добиваше обичайния мастилено син цвят. Седнах на една пейка. Не знаех колко е часът, нито откога съм навън. Знаех единствено, че нямам сили да се прибера у дома, още не. Не можех да се изправя срещу Бен. Не можех да се преструвам, че не знам за Адам, нито че съм останала без деца. Прииска ми се да му кажа всичко. За дневника, за доктор Наш. Всичко. Но пропъдих тази мисъл. Нямах желание да се прибирам в този дом, а нямаше къде другаде да отида.

Изправих се и тръгнах под притъмняващото небе.

Никъде в къщата не светеше. Не знаех какво да очаквам, когато отворих вратата. Бен сигурно се беше ядосал, че не ме е заварил у дома; беше ми казал, че ще се прибере към пет. Представих си го как крачи напред-назад в дневната — сутринта не го бях видяла да пуши, но по някаква причина въображението ми добави запалена цигара — или може би беше навън, бавно обикаляше с колата улиците и ме търсеше. Представих си полицаи и доброволци, които чукат от врата на врата, показват моя снимка… и се почувствах гузна. Да, бях загубила паметта си, но все пак не бях дете, тъй че се опитах да си внуша, че това няма как да се случи, и все пак влязох в къщата, готова да поискам извинение.

— Бен? — извиках от вратата, но не получих отговор. Нищо не чувах, но почувствах някакво движение. Над главата ми проскърца дъска, долових едва забележима промяна в стабилността на къщата. Извиках отново, този път по-силно.

— Кристин? — Гласът звучеше слаб, уязвим.

— Бен, аз съм. Прибрах се.

Той се появи на стълбищната площадка горе. Имаше сънен вид. Беше облечен с дрехите от сутринта, когато тръгна за работа, но ризата му беше измачкана и висеше над панталоните, а наелектризираната му коса стърчеше на всички посоки, сякаш за да добави комичен щрих към шокирания му вид. Един образ се мярна в съзнанието ми — спомен от часовете по физика и урока за генератора на Ван дер Грааф, — но не успях да го задържа.

Бен заслиза по стълбите.

— Крис, ти се прибра!

— Ами… имах нужда от чист въздух.

— Слава богу. — Той се приближи до мен и хвана ръката ми здраво, все едно щяхме да се здрависваме или да се увери, че е истинска, но не я разтърси. — Слава богу!

Погледна ме с широко отворени горящи очи. Те блестяха на слабата светлина, сякаш беше плакал. Колко ме обича, помислих си аз. И чувството за вина се засили.

— Съжалявам, не съм искала…

— О — прекъсна ме той, — да забравим, все едно нищо не е било.

Вдигна ръката ми до устните си. Изражението му се промени, появи се доволство, щастие дори. Всяка следа от тревога изчезна. Целуна ме.

— Но…

— Нали се прибра, това е важното. — Той перна ключа на лампата и приглади косата си. — Най-важното! — После напъха ризата си в панталона. — Предлагам да се качиш горе да се освежиш. А после ще излезем. Какво ще кажеш?

— Всъщност аз…

— Не, Кристин, трябва да излезем! Нужно ти е малко разнообразие.

— Бен, нямам желание…

— Моля те — настоя той. Отново хвана ръката ми и я стисна леко. — Много ще ми бъде приятно. — Взе и другата ми ръка. — Не знам дали ти споменах сутринта. Днес имам рожден ден.

Какво можех да направя? Нямах желание да излизам. Всъщност за нищо нямах желание. Приех да изпълня молбата му; да се освежа, да видя как ще се почувствам. Качих се на горния етаж. Държането му ме беше смутило. Изглеждаше толкова разтревожен, но щом ме видя, всяко безпокойство изчезна. Нима наистина ме обичаше до такава степен? И дотолкова ли ми вярваше, че се интересуваше единствено дали съм в безопасност, а не къде съм била?

Тръгнах към банята. Навярно не бе видял снимките, пръснати по пода, и действително бе повярвал, че просто съм излязла на разходка. Все още разполагам с време да залича следите, помислих си аз. Да скрия гнева и мъката си.

Заключих се. Дръпнах шнурчето и запалих лампата. Подът беше пометен. Около огледалото бяха подредени снимките, все едно не бяха пипани.

Бях му казала, че имам нужда от половин час. Отидох в спалнята и с възможно най-голяма бързина започнах да пиша.

Петък, 16 ноември

Не знам какво се е случило междувременно. Какво съм направила, след като Бен ми каза, че има рожден ден? Записала съм как съм се качила на горния етаж и съм открила снимките по местата им — както преди да ги съборя. За другото не помня. Може би съм взела душ, облякла съм се, може би сме излезли на вечеря, на кино. Не мога да отгатна. Не съм писала в дневника, но съм наясно, че се губи промеждутък от няколко часа. Ако не попитам Бен, така и ще си остане. Имам чувството, че полудявам.

Рано тази сутрин се събудих до него. В леглото отново видях един непознат. В стаята беше тъмно и тихо. Лежах вцепенена от страх — без да знам нито коя съм, нито къде се намирам. В главата ми се въртеше единствено мисълта за бягство, само че не можех да помръдна. Усещах съзнанието си изпразнено, сякаш остъргано, но ето че на повърхността изплуваха думи. Бен. Съпруг. Памет. Злополука. Смърт. Син.

Адам.

Те увиснаха пред мен — едновременно нечетливи и достатъчно ясни. Не успявах да ги свържа. Не знаех какво означават. Зазвучаха отново, заповтаряха се като мантра и после се върна сънят, който трябва да ме е събудил.

Беше ми се присънила стая с легло. Ръцете ми обгръщаха нечие тяло — на мъж. Той лежеше върху мен — тежък, широкоплещест. Особено се чувствах, направо странно — замаяна и натежала, стаята под мен се тресеше, а когато отворих очи, не успях да хвана тавана на фокус.

Не можех да кажа кой е мъжът — главата му бе твърде близо и не виждах лицето му, — но иначе всичко усещах, дори космите по гърдите му, грубо врязващи се в голите ми гърди. С езика си усещах нещо грапаво и сладко. Той ме целуваше. Беше твърде груб; исках да спре, но не казах нищо. „Обичам те“ — едва чуто прошепна той в косата ми, в извивката на шията. Исках да отворя уста — макар да не знаех какви думи ще излязат, — но не разбирах как може да стане това. Устата ми сякаш нямаше връзка с мозъка, просто лежах, докато той ме целуваше и говореше в косата ми. Спомнях си как едновременно го желаех и исках да спре, как си бях казала, когато започна да ме целува, че няма да правим секс, но после ръката му се плъзна надолу по гърба ми и аз не се бях възпротивила. Когато повдигна блузата ми и пъхна ръка отдолу, си бях помислила: Край, нищо повече няма да ти позволя. Няма да те спра, не сега, защото ми е приятно. Защото ръката ти е топла върху гърдата ми, защото тялото ми откликва, макар и едва доловимо, потръпва от наслада. Защото за пръв път се чувствам жена. Само че няма да правим секс. Не тази вечер. Спираме дотук, няма да продължим. После той бе свалил блузата ми, беше разкопчал сутиена ми, а на мястото на ръката му върху гърдата ми беше устата му и все пак си бях помислила, че ще го спра, много скоро. Онова „не“ дори бе започнало да се оформя, изпъкна в съзнанието ми, но докато го изрека, той ме избута към леглото, събори ме и то се превърна в стенание, което смътно възприех като наслада.

Усетих нещо между бедрата си. Нещо твърдо. „Обичам те“ — повтори той и осъзнах, че това е коляното му, с което се опитваше да разтвори краката ми. Исках да се възпротивя, но в същото време разбирах, че няма как, твърде дълго бях отлагала, бях пропиляла един по един шансовете да проговоря. Сега вече нямах избор. Бях се поддала на желанието, докато той сваляше ципа на панталона си и се освобождаваше от бельото си, и то може би още съществуваше, когато тялото му бе върху моето.

Постарах се да се отпусна. Той изви гръб и изпъшка — стряскащ гърлен рев — и аз видях лицето му. Не го познах, не и в съня ми, но сега знам кой е. Бен. „Обичам те“ — каза той. Защо не отвърнах? Нали това бе моят съпруг, въпреки че сутринта ми се бе сторил напълно непознат. Можех да го накарам да спре. Можех да разчитам, че ще се овладее.

„Бен, аз…“ Мократа му уста ме накара да замълча и той насила проникна в мен. Болка или наслада. Нямах представа къде свършва едното усещане, къде започва другото. Вкопчих се в потния му гръб, опитах се да откликна, отначало с мисълта да изпитам удоволствие от това, което се случваше, но разбрах, че не мога. Сама си го изпросих, казах си и в същото време: С нищо не съм го насърчила. Възможно ли е да изпитваш и желание, и отвращение? Страстта да се породи от страх?

Затворих очи. Изплува нечие лице. Мъж с тъмна коса и брада. С белег на бузата. Изглеждаше ми смътно познат, но нямах представа откъде. Продължавах да се взирам, но ето че усмивката се стопи и тогава извиках в съня си. И се събудих — в тиха стая, в неподвижно легло, с Бен до мен, — но не знаех къде съм.

Станах от леглото. Да отида до тоалетната? Или да избягам? Идея нямам накъде бях тръгнала, нито какво се канех да направя. Ако знаех за съществуването на дневника, щях да отворя гардероба възможно най-тихо и щях да извадя кутията, само че напълно го бях забравила. Доктор Наш се обади много по-късно. Затова слязох на долния етаж. Предната врата беше заключена, през матираното стъкло струеше синя лунна светлина. Погледнах се: бях чисто гола.

Седнах на най-долното стъпало. Слънцето изгря, синьото сияние се превърна в оранжево. Продължавах да се боря с липсата на логика, особено в съня ми. Беше ми се сторил толкова истински, бях се събудила в същата стая, за която бях сънувала, но до мъж, когото не очаквах да видя.

Сега вече знам какво пише в дневника, прочетох го. Оформя се мисъл. Възможно ли е това да е спомен? Спомен, останал от предишната нощ?

Не знам. Но ако разсъждавам в правилната посока, това трябва да е признак за напредък. И в същото време означава, че Бен ме е насилил и което е още по-лошо, в хода на безпаметния сексуален акт ми се бе явил образът на брадат непознат с белег на лицето. От всички вероятни спомени този е най-жестокият.

И все пак може би нищо не означава. Било е просто сън. Кошмар. Бен ме обича, а брадатият непознат не съществува.

Нима мога да съм сигурна?

Няколко часа по-късно бях в колата на доктор Наш и чакахме на светофара. Той барабанеше по кормилото, не съвсем в ритъма на музиката от уредбата — поп група, която нито разпознавах, нито харесвах, — докато аз зяпах втренчено напред. Сама му се бях обадила още сутринта, веднага след като прочетох дневника, най-вече заради съня, който можеше и да е спомен. Трябваше да поговоря с някого, защото новият факт за моето майчинство бе пронизал живота ми и сега заплашваше да го разкъса.

Той бе предложил да проведем днес предвидената за тази седмица среща. Не му бях казала какво ме тормози, исках да изчакам да се настаним в кабинета му, но сега вече не издържах.

Светофарът се смени. Доктор Наш спря да барабани и рязко потегли.

— Бен защо не ми разказва за Адам? — чух се да питам. — Не мога да си обясня. Защо?

Той ме погледна, но нищо не каза. Продължи да шофира. На прозореца над задните седалки в колата пред нас едно пластмасово кученце клатеше смешно глава, а зад него ми се мярна главичката на русо дете. Сетих се за Алфи.

Доктор Наш се покашля.

— Разкажи ми какво стана.

Значи е истина, зарадвах се аз. Част от мен като че ли се надяваше да ме попита за какво говоря, но щом бях произнесла името на Адам, бях осъзнала колко безпочвена и лишена от логика е била тази надежда. Имам истинско, солидно усещане за Адам. Той съществува вътре в мен, в съзнанието ми, заема пространство както никой друг. Нито Бен, нито доктор Наш. Нито дори аз.

Ядосах се. Той е бил наясно през цялото време.

— Даде ми моя роман — започнах аз. — А защо не ми каза за Адам?

— Кристин — кротко повтори той, — разкажи ми какво стана.

Продължавах да зяпам напред.

— Яви ми се спомен — отвърнах.

— Сериозно? — изненадано ме погледна той. Не казах нищо, затова той добави: — Кристин, опитвам се да ти помогна.

И тогава му разказах.

— Случи се онзи ден. След като ми даде онзи екземпляр от романа ми. Погледнах снимката на задната корица и внезапно си спомних деня, в който я направиха. Не мога да кажа защо. Просто се появи. И си спомних, че съм била бременна.

Той продължаваше да мълчи.

— Ти знаеше ли за Адам? — попитах.

Доктор Наш отговори бавно, предпазливо.

— Знаех. От медицинския ти картон. Бил е на няколко годинки, когато си загубила паметта си. — Той направи пауза, преди да продължи: — Говорили сме за него.

Изтръпнах. Потреперих, въпреки че в колата беше топло. Наясно бях, че е възможно, дори много вероятно да съм си спомняла Адам и преди, но тази неопровержима истина — че съм преживявала всичко това и по-рано и следователно този няма да е последният път — ме разтърси.

Той трябва да бе усетил изненадата ми.

— Преди няколко седмици — обясни той. — Разказа ми за дете, което си видяла на улицата. Момченце. Отначало си била зашеметена от чувството, че го познаваш, но в един момент то се е изгубило. Но ето че пак се появило, щяло да дойде в твоята къща и кой знае защо, си решила, че си негова майка. Споделила си това с Бен, а той ти разказал за Адам. По-късно същия ден чух цялата история от теб.

Нямах никакъв спомен. Трябваше да си повторя, че не говори за някаква непозната, а за мен.

— Но оттогава не си ми говорил за него?

— Не съм — въздъхна той.

— Защо? Не проумявам.

— Кристин, трябва да разбереш, че не съм в състояние преди началото на всеки сеанс да ти изреждам всичко, което знам, а за теб е неизвестно. В този конкретен случай сметнах, че по-скоро ще ти навреди.

— Как така ще ми навреди?

— Давах си сметка колко ще се разстроиш, ако разбереш, че си имала дете, което си забравила. Бен също щеше да се разстрои.

Замълчах. Влизахме в подземен паркинг. Меката светлина на деня изчезна, замени я студеното сияние на флуоресцентни лампи, добави се миризма на бензин и бетон. Какво ли още премълчаваше доктор Наш с неговите етични задръжки, какви ли други бомби с часовников механизъм носех в главата си, готови да експлодират.

— Други нямаме ли? — попитах.

— Не. Адам е бил единственото ви дете.

Минало време. Следователно и той знаеше, че е мъртъв, Не исках да питам, но бях длъжна да задам следващия въпрос.

Заставих се да го формулирам.

— Знаеш ли, че е бил убит?

Той спря колата и изключи двигателя. На паркинга беше тихо, полумрачно, само в близост до лампите се мяркаха светли петна. Не се чуваше нищо, освен затръшването на врати, буботенето на асансьор. Внезапно реших, че все пак има надежда. Може би грешката беше в мен. И Адам бе жив. Съзнанието ми се озари от тази идея. Още щом прочетох дневника сутринта, бях почувствала съществуването на сина ми като реалност, но не и смъртта му. Бях се опитала да си я представя или да си спомня усещането, когато съм научила за нея, но не успях. Нещо не беше наред. Нали мъката щеше да ме смаже? Всеки ден би бил изпълнен с нестихваща болка и копнеж, със съзнанието, че част от мен е умряла и аз никога няма да бъда отново същата. Любовта към сина ми би била достатъчно силна, за да помня загубата. Ако наистина бе мъртъв, скръбта би била по-силна от амнезията.

Стигнах до заключението, че не вярвам на съпруга си. Не вярвах, че синът ми е мъртъв. Щастието ми се стори достижимо, трябваше само да… Но ето че доктор Наш проговори.

— Да — каза той. — Знам.

Вълнението ми се сломи и се превърна в опустошително чувство, много по-силно от разочарование. Зашеметяващо и пронизващо от болка.

— Как… — Само това успях да изрека.

Той повтори историята, която бях чула от Бен. Адам войник. Мина на пътя. Слушах, решена да намеря сили да не заплача. Когато свърши, дълго мълча, после сложи ръка върху моята и заговори отново:

— Кристин, безкрайно съжалявам.

Не знаех какво да отвърна. Погледнах го. Беше се наклонил към мен. Погледнах надолу, към ръката, покрила моята, със зарастващи тънки рани от одраскване. Представих си го в дома му, часове след като сме се разделили. Как си играе с котка или може би с малко кученце. Фрагмент от нормален живот.

— Съпругът ми не ми говори за Адам — казах аз. — Прибрал е всички негови снимки в метална кутия, която държи заключена някъде. — Доктор Наш мълчеше. — Защо ги крие от мен?

Той погледна напред през стъклото. На отсрещната стена със спрей бе изписана грозна мръсна дума.

— Нека аз ти задам същия въпрос. Защо смяташ, че постъпва по този начин?

Замислих се. Изброих наум всички възможни причини. За да ме държи под контрол. За да има власт над мен. За да ми отнеме единственото, което би ме накарало да се чувствам пълноценна. Всъщност не допуснах нито един от тези варианти. Остана ми тривиалният факт.

— Така му е по-лесно, предполагам. Да не го споменава, ако сама не си спомня.

— Защо така да му е по-лесно?

— Може би защото се разстройвам и рухвам. Трябва да е било ужасно тежко да ми казва всеки ден, че не само съм имала син, но и че е загинал. И то по такъв чудовищен начин.

— Дали има и други причини?

Помълчах и това ми помогна да вникна във въпроса.

— Сигурно и на него му е трудно. Бил е баща на Адам и…

Представих си как се бори с мъката си, а също и с моята.

— Знам колко ти е трудно, Кристин. Но се опитай да запомниш, че и на Бен не му е леко. В известен смисъл за него е дори по-тежко. Той много те обича, предполагам, и…

— И все пак аз дори не помня, че съществува.

— Вярно.

— Някога сигурно съм го обичала — въздъхнах аз. — В края на краищата съм се омъжила за него.

Той чакаше да продължа. Насочих мисълта си към непознатия, до когото се бях събудила сутринта, към снимките от съвместния ни живот, към съня — който можеше и да е спомен, — споходил ме посред нощ. Спомних си Адам, Алфи… и онова, което без малко щях да извърша. Обзе ме паника. Почувствах се като в капан, сякаш за мен нямаше изход. Умът ми се залута ту в една, ту в друга посока, търсейки изход, освобождение.

Бен, казах си. Мога да се опра на Бен. Той е толкова силен.

— Ама че бъркотия — казах на глас. — Направо ме разбива.

Доктор Наш отново се обърна с лице към мен.

— Много ми се иска по някакъв начин да облекча състоянието ти.

Изглеждаше напълно искрен, сякаш бе готов на всичко, за да ми помогне. В очите му имаше нежност, също и в допира на ръката му върху моята. И ето че в сумрака в подземния паркинг се улових как се питам какво ли ще се случи, ако сложа другата си ръка върху неговата или приближа лице, както го гледам в очите. Щеше ли той да направи следващото движение? Щеше ли да се опита да ме целуне? Аз щях ли да позволя това да се случи?

Или пък щях да му се сторя смешна, а ситуацията — нелепа. Сутринта може и да съм се събудила с убеждението, че съм двайсетгодишно момиче, но истината е съвсем друга. Скоро ще стана на петдесет. Разликата помежду ни е близо едно поколение. Затова просто продължих да го гледам. Той седеше напълно неподвижно. Изглеждаше силен. Достатъчно силен, за да ми помогне. Да ме преведе през този ад.

Отворих уста да заговоря, без да знам какво ще излезе, но ме прекъсна тихата мелодия на телефон. Доктор Наш само отдръпна ръката си и аз се досетих, че телефонът трябва да е моят.

Изрових го от чантата си. Бен, пишеше на екранчето. Моят съпруг. Разбрах колко несправедлива съм била. Той също скърбеше. И трябваше да живее с тази скръб всеки ден, без да може да поговори с мен, без да може да потърси подкрепа от жена си.

И единственият му мотив бе любовта.

А какво правех аз? Седях в този подземен паркинг в колата на някакъв мъж, за чието съществуване той изобщо не подозираше. Спомних си снимките, които сутринта бях видяла в албума. Аз и Бен, отново и отново. Усмихнати. Щастливи. Влюбени. Ако ги погледнех сега, щях да виждам единствено лицето, което отсъстваше. Адам. И все пак на тези снимки ние се гледаме един друг, сякаш никой друг на света не съществува.

Били сме влюбени; това бе очевидно.

— После ще му се обадя — казах аз.

Доктор Наш кимна. Пъхнах телефона в чантата си. Ще му кажа довечера, реших мислено. За дневника. За доктор Наш. За всичко.

Доктор Наш се покашля.

— Да вървим в кабинета ми. Готова ли си да започнем?

— Разбира се — отвърнах, без да го поглеждам.

Започнах да пиша това в колата на доктор Наш, по пътя за вкъщи. Много от думите са нечетливи, приличат на драсканици. Доктор Наш мълчеше, докато пишех, но забелязвах, че ме поглежда, когато вдигах глава да намеря по-точна дума или фраза. Когато спря колата и оставаше само да се сбогувахме, той неочаквано каза:

— Изненадан съм, че пожела да пишеш тук. Изглеждаше толкова съсредоточена. Предполагам, държиш на всеки детайл.

Разбирах какво се крие зад тази формулировка. Искаше да каже, че пиша като в транс. От отчаяние. Защото каквото остане незаписано, ще ми се изплъзне.

Имаше право. Относно решимостта. Щом се прибрах, довърших започнатото още на масата в трапезарията, после затворих тетрадката и я отнесох в скривалището. Бавно започнах да се събличам. Бен ми беше оставил съобщение на телефона. „Предлагам да излезем. На вечеря. Петък е…“

Събух морскосиния ленен панталон, който бях избрала от дрехите в гардероба сутринта. Съблякох бледосинята блуза, която бях решила, че най-добре си отива. В главата ми пак се гонеха безброй мисли, пак бях объркана. Бях дала на доктор Наш дневника по време на сеанса — той ме беше помолил да го взема с мен и аз се бях съгласила. Пиех кафе, докато той четеше. „Чудесно! — беше ме похвалил, когато свърши. — Наистина заслужаваш поздравления. Извикала си много спомени, Кристин. Много от преживяното ти се възвръща. Няма причина процесът да спре. Сигурно се чувстваш обнадеждена…“ Това последното не беше съвсем вярно. Не се чувствах обнадеждена, а объркана. Бях ли флиртувала с него, или по-скоро той с мен? Ръката му се бе задържала върху моята, но аз го бях допуснала, до самия край. После ми бе върнал дневника с думите „Трябва да продължиш“. И аз му бях обещала.

Сега исках сама себе си да убедя, че не съм направила нищо лошо. Но все още се чувствах гузна. Защото ми бе станало приятно. Да бъда обект на внимание, да усещам връзката помежду ни. В някакъв миг, при цялото напрежение, бе пробил един светъл лъч. Бях се почувствала привлекателна. Желана.

Издърпах чекмеджето с бельото ми. В дъното открих комплект черни сатенени бикини и сутиен. Сложих си ги — тези дрехи, които трябва да са мои, макар да нямам такова усещане, — но през цялото време мислех само за скрития в гардероба дневник. Какво ще си помисли Бен, ако го намери? Ами ако го прочете? Ще вникне ли в думите?

Застанах пред огледалото. Да, казах си, ще разбере какъв смисъл съм вложила. Заех се да проучвам тялото си — с очи и с ръце. Прокарах пръсти по кожата и извивките, все едно го виждах за пръв път, като подарък. Реален обект, който тепърва предстоеше да опозная.

Съзнавам, че доктор Наш не е флиртувал с мен, но в онзи кратък миг на заблуда в тази посока не се бях чувствала стара. Бях се почувствала изпълнена с живот.

Не знам колко дълго съм се взирала в отражението си. За мен времето е разтегливо понятие, което не оставя следа. Години са се изнизали, без да усетя. Минутите не съществуват. Единствено когато чуя часовникът долу да бие, за да оповести поредния час, се сещам, че времето тече. Отново погледнах тялото си, наедрелите бедра, уплътнената талия, тъмните косми по краката ми, под мишниците. В банята открих самобръсначка, насапунисах краката си и прокарах студеното острие по кожата. Сигурно и преди съм го правила, казах си, безброй пъти, и все пак ми се стори странно, малко смешно дори. Порязах се на прасеца — след леката болка бликна малка струйка кръв, която се стече надолу. Посегнах да я избърша с пръст, но я размазах и поднесох ръката си към устните. Вкус на сапун и топъл метал. Оставих я да тече по гладката кожа, после я избърсах със салфетка.

Върнах се в спалнята, обух си чорапи, облякох тясна черна рокля. От кутията на тоалетката избрах златно колие и подходящи обеци. Седнах на столчето, гримирах се, накъдрих косата си, напръсках я с лак. Сложих си парфюм на китките и зад ушите. И през цялото това време протичаше спомен. Видях се как вдигам надиплените чорапи, закопчавам жартиерите, после сутиена; във видението бях различна, намирах се в друга стая. Свиреше музика, но съвсем тихо, чувах далечни гласове, отварящи се и затварящи се врати, шум от движението по улицата. Чувствах се спокойна и щастлива. Обърнах се към огледалото, взрях се в лицето си на светлината на свещта. Добре изглеждаш, казах си. Много добре дори.

Споменът бе все още неуловим. Мяркаше се съвсем за кратко — зървах отделни детайли, откъслечни образи, фрагменти, наситени с очакване, но не можех да го видя ясно, да го проследя. Бутилка шампанско на нощно шкафче. Две чаши. Букет цветя на леглото, картичка. Видях се в хотелска стая, сама, в очакване на мъжа, когото обичам. На вратата се почука, видях как се изправям, тръгвам да отворя, но образът изчезна, все едно гледах телевизия и сигналът внезапно бе прекъснат. Вдигнах очи и се озовах у дома. Жената в огледалото ми бе непозната — а гримът и лакът по косата подсилваха недоумението ми сигурно повече от обичайното, — но все пак се чувствах готова. За какво, не можех да кажа. Слязох долу да чакам съпруга ми — мъжа, за когото се бях омъжила и когото бях обичала.

Когото обичаш, напомних си. Мъжът, когото обичаш.

Чух ключа да се превърта, вратата се отвори, подметки застъргаха в изтривалката. Изсвирване ли чух? Или това бе звукът от собственото ми затруднено дишане?

— Кристин? Кристин, добре ли си?

— Да — отвърнах аз. — Тук съм.

Покашляне, прошумолява анорак, който увисва на закачалката, тропва куфарче, оставено на пода.

— Всичко наред ли е? Днес ти звънях, но ти не вдигна. Оставих ти съобщение.

Стълбите проскърцаха. Сепнах се, защото помислих, че ще се качи направо до банята или кабинета си, без да влезе първо при мен, и се почувствах глупаво, направо нелепо издокарана в тези чужди дрехи, в очакване на съпруга ми, за когото бях омъжена от кой знае колко години. Прииска ми се да захвърля тази рокля, да изстържа грима от лицето си, да стана отново истинската аз, но после чух сумтене, едната обувка падна на земята, после другата и аз реших, че е седнал под закачалката да си обуе пантофите. Стълбите отново проскърцаха и той влезе при мен.

— Скъпа…

Не можа да продължи. Очите му опипаха лицето, тялото ми, после срещнаха моите. Не можех да отгатна мислите му.

— Боже… Изглеждаш… — Той поклати глава.

— Намерих тези дрехи в гардероба… — опитах се да обясня. — И реших да облека нещо по-различно. Петък е. Навечерието на уикенда.

— Да — каза той, все още на вратата. — Да, но…

— Искаш ли да излезем?

Изправих се и сама отидох при него.

— Целуни ме — казах аз и макар да не бях го планирала, това ми се стори подходяща реакция, затова обвих ръце около врата му. Той миришеше на сапун, на пот, на работа. И на нещо сладко, като цветни моливи. Мярна се спомен — Адам рисува, проснат на килима, — но бързо изчезна. — Целуни ме — повторих.

Ръцете му обгърнаха талията ми.

Устните ни се срещнаха. Отначало се докоснаха леко. Целувка като за лека нощ или довиждане, целувка като за пред хора, целувка, с която посрещаш майка си. Не дръпнах ръцете си и той ме целуна отново. Пак по същия начин.

— Целуни ме, Бен. Истински.

— Бен — попитах по-късно, — ние щастливи ли сме?

— Седяхме в ресторант, в който сме идвали и преди, както отбеляза той, макар че аз, естествено, изобщо не го помнех. Снимки в рамки украсяваха стените. Предположих, че са изгряващи знаменитости. В дъното имаше пещ, която очакваше тарелките пица с отворена уста. Аз побутвах парчетата пъпеш в чинията пред мен. Не помнех да съм го поръчвала.

— Искам да кажа… От колко време сме женени?

— Чакай да пресметна. От двайсет и две години.

Прозвуча като някакъв невъзможно дълъг срок. Припомних си видението от следобеда, докато се приготвях. Цветя в хотелска стая. Него съм очаквала, няма кой друг.

— Щастливи ли сме?

Той остави вилицата си и отпи глътка от червеното вино, което бе поръчал. Влезе цяло семейство и зае масата до нашата. Възрастни родители, двайсетинагодишна дъщеря.

— Обичаме се, ако това имаш предвид. За себе си съм напълно сигурен.

Ето че ми подаде репликата, която предполагаше уверението, че и аз го обичам. Мъжете винаги изричат подобни думи като твърдение, но зад тях се крие въпрос.

Какво можех да кажа всъщност? За мен той е непознат. Любовта не разцъфва в разстояние на двайсет и четири часа, колкото и да ми се е искало някога да вярвам, че е така.

— Наясно съм, че ти не ме обичаш — неочаквано заяви той. Погледнах го шокирана. — Не се тревожи. Разбирам как се чувстваш. Нали съм до теб. Ти не си спомняш, но някога бяхме влюбени. Безумно, всеотдайно. Като в приказките, нали се сещаш? Същински Ромео и Жулиета, както се казва. — Понечи да се засмее, но ситуацията стана още по-неловка. — Аз те обичах и ти ме обичаше. Бяхме щастливи, Кристин. Много щастливи.

— Преди злополуката.

Той трепна, като чу думата. Да не би да се издадох? Днес ли ми разказа за шофьора, който ме блъснал и избягал? Не знаех със сигурност, но все пак злополука би било логично попадение за човек в моето състояние. Реших да не се безпокоя.

— Да — тъжно каза той. — Бяхме щастливи.

— А сега?

— Сега ли? Иска ми се да е по-различно, но аз не съм нещастен, Крис. Обичам те. Не бих те заменил с никоя друга.

Ами аз? — запитах се мислено. Аз нещастна ли съм?

Погледнах към съседната маса. Бащата придържаше чифт очила пред присвитите си очи и четеше ламинираното меню. Съпругата му нагласи шапката на дъщерята и свали шала й. Момичето седеше безучастно, зяпаше с празен поглед и увиснала долна устна. Дясната й ръка конвулсивно потреперваше под масата. От брадичката й висеше тънка ивичка слюнка. Бащата ме забеляза и аз побързах да извърна очи към съпруга ми — спипана в тази проява на невъзпитание. Сигурно бяха свикнали с втренчените погледи, които засрамено се отместват.

Въздъхнах.

— Иска ми се да си спомня какво се е случило.

— Какво се е случило ли? — попита той. — Защо?

Опитах се да преброя колко спомени си бях възвърнала. Краткотрайни, преходни. Вече забравени. Потънали.

Но все пак ги бях записала; знаех, че съществуват, защото разполагах със следа от присъствието им. Просто бяха изгубени.

Не се съмнявах, че има ключ, спомен, който ще разкрие всички останали.

— Мисля си, че ако съумея да си спомня злополуката, може би ще си спомня и други неща. Не всичко може би, но достатъчно. Сватбата ни например, сватбеното пътешествие. Дори него не помня, представяш ли си?

Отпих от чашата си. За да спра името, което без малко не ми се изплъзна: Адам.

— Дори само да помня коя съм, когато се събудя, би било чудесно.

Бен преплете пръсти, подпря брадичка на двойния юмрук.

— Според лекарите няма такава вероятност.

— Но и те няма как да са сигурни, нали? Може да грешат.

— Съмнявам се.

Оставих чашата на масата. Всъщност той грешеше. Смяташе, че всичко е заличено и миналото ми е безвъзвратно изгубено. Може би в този момент трябваше да му кажа за виденията, макар и редки, за доктор Наш, за дневника. За всичко.

— Но понякога аз си припомням разни неща. — На лицето му се изписа изненада. — Явяват ми се за кратко.

— Сериозно? — Бен отпусна ръце. — Какви неща?

— Най-различни. Повечето съвсем незначителни. Странни усещания. Видения. Приличат на сънища, но са твърде реални, за да са плод на въображението ми. — Този път той не каза нищо. — Това трябва да са спомени.

Очаквах да прояви интерес, да ме засипе с въпроси, да настоява да му опиша всичко, да му разкажа откъде знам, че са именно спомени.

Той обаче мълчеше. И ме гледаше все така тъжно. Неволно сама се насочих към записаното в дневника и по-точно онзи спомен как ми предлага вино в кухнята на първия ни дом.

— Веднъж видях теб. На много по-млади години…

— Какво правех?

— Нищо особено. Просто стоеше в кухнята. — Сетих се за момичето, майката и бащата на близката маса. Сниших глас до шепот. — Целуна ме.

Бен най-сетне се усмихна.

— Щом е изплувал един спомен, може би съм в състояние да си възвърна и много други…

Той се пресегна през масата и хвана ръката ми.

— Въпросът е, че утре този спомен ще си е отишъл. Това е проблемът. Нямаш основа, върху която да стъпиш.

Въздъхнах. Имаше право: не мога до края на живота си да записвам всичко, което ми се случва, не и ако трябва всеки ден да прочитам дневника от самото начало.

На масата до нас момичето несръчно поднесе лъжица гъста италианска супа към устата си и накапа кърпата, която майка й бе пъхнала във врата й като лигавник. Можех да си представя живота им: колко тежко е бремето на постоянните грижи, от което са очаквали да се освободят още преди години.

Ние сме същите, помислих си. И аз имах нужда някой да ме храни с лъжица. И също като тези двама възрастни, обичта на Бен никога нямаше да получи ответ.

И все пак може би не бяхме съвсем като тях. Може би за нас все още имаше надежда.

— Ти искаш ли състоянието ми да се подобри?

Той отново изглеждаше изненадан.

— Кристин, моля те…

— Защо да не отида да ме прегледат? Да потърсим някой лекар?

— Опитвали сме…

— Защо да не опитаме отново? Нали науката напредва. Ами ако е открито ново лечение, за което дори не знаем?

Той стисна ръката ми.

— Кристин, вариантите са изчерпани. Повярвай ми. Опитахме всичко.

— Добре де. Разкажи ми.

— Крис, моля те. Недей…

— Кажи ми какво сме опитали! — не се предавах аз.

— Всичко. Абсолютно всичко. Нямаш представа какво беше.

Той седеше като на тръни. Очите му се стрелкаха наляво-надясно, сякаш очакваше удар, но не знаеше от коя посока ще дойде. В този момент можех да отстъпя, но се заинатих.

— Искам да знам, Бен. Разкажи ми какво е било.

Мълчание.

— Говори!

Той вдигна поглед, изпълнен с ужас, и преглътна мъчително. Пламтящо лице, широко отворени очи.

— Ти беше в кома. Всички смятаха, че скоро ще умреш. Но не и аз. Знаех колко си силна, не се съмнявах, че ще се пребориш. И ето че един ден се обадиха от болницата — беше се събудила. Цяло чудо било, така казаха, но аз знаех, че грешат. Ти го беше постигнала сама, Крис. Беше се върнала при мен. Вярно, че замаяна, объркана. Нямаше представа къде се намираш, не помнеше нищо от злополуката, но разпозна мен, после и майка си, макар че не можеше да ни назовеш. Лекарите казваха, че нямало причини за безпокойство, временната загуба на памет била нещо нормално след такава тежка злополука, щяла да отмине. И после…

Той сви рамене, погледна кърпата, която държеше в ръцете си.

— Какво после?

— Състоянието ти започна да се влошава. Един ден изобщо не ме позна. Предположи, че съм лекар. После забрави коя си. Не помнеше името си, нито кога си родена. Нищо. Постепенно разбрахме, че си престанала дори да съхраняваш нови спомени. Правиха ти изследвания, гледаха те на скенер. Всичко. Но без резултат. И заключиха, че злополуката е причинила трайна загуба на паметта. Нямало лечение, нищо не можели да направят.

— И нищо ли не направиха?

— Вдигнаха ръце. Сметнаха, че дори да имаш някакъв шанс, колкото повече време минава, толкова по-малка е вероятността да си върнеш паметта. И ме увериха, че единственото, което мога да направя, е да се грижа за теб. И аз се опитвам да правя това до ден-днешен. — Той взе ръцете ми в своите, погали пръстите ми, размърда венчалната халка на безимения ми пръст.

Наклони се напред и почти допря лице до моето.

— Обичам те — прошепна той, но аз отново не изрекох очаквания отговор и до края на вечерята не си казахме нищо повече. У мен се надигаше враждебност. Гняв. Срещу упоритата непреклонност, с която твърдеше, че никой не е в състояние да ми помогне. И която нямаше как да пробия. Желанието ми да му кажа за дневника и доктор Наш се изпари мигом. И реших поне още известно време да не му разкривам тайните си. Единствено тях чувствах само свои.

Прибрахме се у дома. В банята набързо записах случилото се до този момент, после се съблякох, почистих грима от лицето си. Сложих си халата. Наближаваше краят на още един ден. Скоро щях да заспя и мозъкът ми щеше да се заеме да изтрие всичко. Утре отново предстоеше да започна отначало.

Вече нямах амбиции. Единственото ми желание бе да се чувствам нормално. Да живея като всички останали, да натрупвам някакъв опит, всеки ден да оформя следващия. Искам да порасна постепенно. Да научавам разни неща, да извличам поуки от грешките. Там, в банята, се замислих за старостта. Опитах се да си я представя. Когато прехвърля седемдесет, дори осемдесет, все така ли ще се събуждам с чувството, че животът ми тепърва започва? Дали сутрин ще съм забравила, че костите ми са стари, а ставите сковани и схванати? Умът ми не го побира как ще я карам, когато открия, че животът е зад гърба ми, минало, което си е отишло напразно. Няма да мога да се похваля със своя съкровищница от спомени, нито натрупан опит, нито мъдрост, които да завещая. Как ще се чувствам, когато в огледалото видя отражението на баба ми? Не знам, но сега не мога да си позволя да мисля за това.

Загасих лампата и влязох в спалнята. Бен седеше в леглото и ме гледаше. Нищо не казах, но легнах до него. Усетих, че е гол под завивката.

— Обичам те, Кристин — каза той и започна да ме целува по шията, по бузите, по устните. Горещ дъх с мирис на чесън. Не исках да ме целува, но не го отблъснах. Сама съм си виновна, казах си. Сама го предизвиках с тъпата рокля, грима и парфюма, с настояването да ме целуне, преди да излезем.

Обърнах се към него и въпреки липсата на желание отвърнах на целувката му. Опитах се да си представя нас двамата в къщата, която току-що сме си купили, как разкъсваме дрехите си по стълбите към спалнята и оставяме вечерята недокосната. Тогава сигурно съм го обичала, казах си — защо иначе ще се омъжвам за него? — следователно няма причина да не го обичам и досега. Напомних си, че това, което вършех в момента, е важно, то изразява любов, а и благодарност… и когато ръката му се плъзна нагоре, към гърдата ми, аз не го спрях. Нормално е, казах си, напълно естествено. Не го спрях и когато пъхна пръсти между краката ми… и започнах тихо да стена, но много, много по-късно осъзнах, че то не е било заради усещанията, които целеше да предизвика. То нямаше нищо общо с удоволствието, това беше страх, неистов страх от онова, което бях видяла, когато затворих очи.

Намирам се в хотелска стая. Същата, която бях зърнала, когато се приготвях за вечерта. Сега виждам свещите, шампанското, цветята. На вратата се чука, аз оставям чашата, от която току-що съм отпила, и тръгвам да отворя. Обзета съм от нетърпение, въздухът е наситен с очакване. Страстта помежду ни не е изчезнала. Посягам, хващам студената метална дръжка на бравата. Поемам си дълбоко дъх. Най-сетне всичко ще бъде както трябва.

И после черна дупка. Празно петно. Вратата се отваря, люшва се към мен, но аз не виждам кой стои зад нея. Там, в леглото с моя съпруг, паниката ме връхлетя изневиделица.

— Бен! — извиках, но той не спря, сякаш дори не ме чу. — Бен! — Затворих очи, притиснах се в него. И стремителната спирала ме запрати обратно в миналото.

Той е в стаята. Някъде зад гърба ми. Как смее?! Обръщам се, но нищо не виждам. Болка, която ме обезсилва. Натиск върху гърлото ми. Не мога да дишам. Това не е моят съпруг, не е Бен, но неумолимите ръце не ме пускат, затискаме стена от плът. Опитвам се да си поема въздух, но не мога. Моето треперещо смазано тяло се превръща в пепел и въздух. Вода в дробовете ми. Отварям очи и не виждам друго, освен алена пелена. Ще умра тук, в тази хотелска стая. Мили боже, мисля си, не съм искала това. Никога. Някой трябва да ми помогне. Някой трябва да дойде. Допуснала съм ужасна грешка, да, но не заслужавам това наказание. Не заслужавам да умра.

Усещам, че изчезвам. Искам да видя Адам. Да видя съпруга си. Но тях ги няма. Няма никой, сама съм с този мъж, който ме души.

Потъвам все по-надълбоко. Към чернотата. Не бива да заспивам. Не бива. Не.

Споменът се прекъсна внезапно, остана ужасяваща бездънна празнота. Рязко отворих очи. Намирах се отново у дома, в леглото, с моя съпруг, който проникна в мен.

— Бен! — извиках, но твърде късно.

С накъсани сподавени хрипове той еякулира. Притиснах се силно в него и след миг той ме целуна и отново ми каза, че ме обича, и после:

— Крис, ти плачеш…

Продължавах да ридая неудържимо.

— Какво има? — попита той. — Да не те нараних?

Какво можех да му кажа? Самата аз не разбирах какво съм видяла. Нима споменът, който преследвах — онзи, за който бях сигурна, че ще отключи всички останали, — щеше да се окаже погрешният? Възможно ли бе злополуката с колата, която ми описваше, изобщо да не се е случвала? Умът ми се опита да разтълкува видението. Хотелска стая, пълна с цветя. Шампанско и свещи. Непознат, който стяга ръце около гърлото ми.

Нима бе възможно — наред с написания от мен роман и моя син — Бен да ме е излъгал и за причината да изпадна в амнезия?

Нямаше как да знам. Можех единствено още по-силно да се разридая, да го отблъсна и после да чакам. Да чакам да заспи, за да се измъкна от леглото и да запиша всичко.

Събота, 2:07 ч.

Не мога да спя. Бен се върна в спалнята, а аз пиша в кухнята. Мисли си, че ще изпия горещото какао, което ми направи току-що, и после ще отида при него.

И това ще стане, но не преди да свърша с писането.

Къщата е тиха и тъмна, но в началото на вечерта изглеждаше някак жива. Наелектризирана. Бях се пъхнала в леглото, след като описах видението, изплувало, докато правехме любов, но безпокойството не ме напускаше. Чувах тиктакането на часовника долу, отброяването на часовете. Тихото похъркване на Бен. Усещах как завивката притиска гърдите ми, виждах само светещия дисплей на часовника на нощното ми шкафче. Легнах по гръб и затворих очи. Успявах да извикам само своя образ, с ръцете, които ме душат. Чувах единствено собствения си глас. Ще умра.

Дневникът не ми излиза от ума. Дали ще има полза, ако продължа да пиша? Или да го прочета отново? Ще мога ли да го измъкна от скривалището, без да събудя Бен?

Едва-едва различавах тялото му в тъмнината. Лъжеш ме, казах без глас. Защото това е самата истина. Лъже ме за романа ми, за Адам. А сега съм убедена, че ме лъже и за това как съм се озовала тук, в този капан.

Прииска ми се да го разтърся. Да изкрещя: Защо? Защо ми повтаряш, че ме е блъснала кола на заледена улица? Питам се от какво ли ме предпазва. И колко ли по-страшна е истината.

Какво друго има, което не знам?

От дневника мисълта ми се прехвърли върху металната кутия, в която е сложил снимките на Адам. Може би там ще намеря някои отговори. Може би ще открия истината.

Реших да стана. Внимателно отметнах завивката, за да не го събудя. Грабнах дневника и излязох боса на площадката. Къщата изглеждаше различна, обляна в синьото лунно сияние. Неподвижно застинала.

Придърпах вратата на спалнята, дървото леко простърга по килима, щракна езичето на бравата. Още преди да сляза, набързо прегледах написаното. Прочетох версията на Бен как ме е блъснала кола. Прочетох как отрича да съм написала роман. Прочетох за сина ни.

Трябваше да видя негова снимка. Но къде да потърся? „Държа ги горе — беше ми казал той. — На сигурно място.“ Само това знаех. Защото го бях записала. Но къде точно? В стаята за гости? В кабинета? Как да тръгна да търся нещо, което дори не знам как изглежда?

Влязох в кабинета и затворих вратата. Луната светеше през прозореца и огряваше стаята в меко сивкаво сияние. Не посмях да запаля лампата, не исках да рискувам Бен да ме завари как ровя. Щеше да ме попита какво търся, а аз не разполагах с никакво извинение. И щяха да последват купища въпроси.

Сива метална кутия, така бях записала. Най-напред погледнах на бюрото. Компютър с удивително плосък екран, химикалки и моливи в чаша, листове, подредени на спретнати купчинки, керамично преспапие във формата на водно конче. Над бюрото върху подложка с кабарчета беше закован работен календар, нашарен с цветни стикери, кръгчета и звезди. Под бюрото имаше кожена чанта с дръжка за през рамо и кошче за боклук — и двете празни, — а отстрани стоеше шкаф за документи.

Издърпах най-горното чекмедже — бавно, за да не вдигам шум. Беше пълно с документи в отделни папки с надписи „Къща“, „Работа“, „Финанси“. Придърпах ги и отзад намерих пластмасов флакон с хапчета, но названието не ми говореше нищо. Второто чекмедже беше пълно с канцеларски принадлежности — кутийки, кубчета листчета, писалки. Затворих и него и коленичих да погледна в най-долното.

Одеяло — или хавлиена кърпа — трудно беше да отгатна на бледата светлина. Повдигнах единия край и отдолу напипах студена метална повърхност — кутия, но много по-голяма, отколкото си я представях, която изпълваше почти цялото чекмедже. Прихванах я с две ръце — оказа се по-тежка, отколкото очаквах — и без малко не я изпуснах, преди да я сложа на пода.

Ето я пред мен. За миг се поколебах. Какво исках всъщност? Имах ли изобщо смелост да я отворя? Какви ли нови удари щеше да ми нанесе? Също като паметта ми може би и тук се криеха истини, непостижими дори за въображението ми. Неописуеми сънища и умопомрачителни ужаси. Ето от това се страхувах. И все пак, казах си, с други истини не разполагам. Те са моето минало. Моята човешка същност. Без тях съм нищо. Нищо повече от животно.

Поех си дълбоко въздух, затворих очи и понечих да вдигна капака.

Той помръдна съвсем леко. Опитах отново, защото предположих, че просто заяжда, после и трети път, преди да осъзная: кутията беше заключена. Бен я беше заключил.

Постарах се да запазя спокойствие, но неволно ме заля гняв. Как смееше да заключи тази кутия със спомени? От къде на къде ще ми отнема онова, което по право беше мое.

Ключът трябва да е някъде тук, казах си. Погледнах в чекмеджето. Разгънах кърпата и я разтърсих. Изправих се, съборих чашата с химикалките на бюрото, погледнах и там. Нищо.

В отчаяние претърсих и другите чекмеджета. Не открих никакъв ключ и осъзнах, че може да е навсякъде в къщата. Наведох се и коленичих на пода.

До слуха ми достигна звук. Проскърцване. Толкова тихо, сякаш предизвикано от моето тяло. Ето пак. Дишане. Или въздишка.

Глас. Гласът на Бен.

— Кристин? — И после по-силно. — Кристин?

Ами сега? Намирах се в кабинета му, пред металната кутия, за която той смяташе, че нямам спомен. Без малко да се поддам на паниката. Отвори се врата, щракна лампата на площадката, под вратата се очерта светла ивица. Бен идваше.

Нямах време за губене. Върнах кутията на място и блъснах чекмеджето — трясък срещу бързина.

— Кристин? — отново ме повика той. Стъпки на площадката. — Кристин, мила? Аз съм. Бен.

Напъхах химикалките и моливите обратно в чашата на бюрото и се свлякох на пода. Вратата бавно се отвори.

Не знаех какво ще последва, докато не се случи. Реагирах интуитивно, по някакъв дълбоко погребан инстинкт.

— Помощ! — промълвих, щом той се появи.

Силуетът му се очерта на светлината откъм площадката и за момент наистина усетих ужаса, който се опитвах да изиграя.

— Моля ви! Помогнете ми!

Той запали лампата и се приближи.

— Кристин! Какво има? — Понечи да приклекне до мен.

Рязко се дръпнах, колкото се може по-далеч, докато гърбът ми не опря в стената под прозореца.

— Кой сте вие?

Учудващото е, че вече плачех и се тресях като в истерия. Впих нокти в стената зад мен, сграбчих пердето, все едно се опитвах да се покатеря по него. Бен остана на място, в другия край на стаята. Протегна ръка към мен, сякаш бях опасно диво животно.

— Това съм аз. Твоят съпруг.

— Какъв съпруг? Какво става с мен?

— Имаш амнезия — обясни той. — Женени сме от години.

И после, докато ми приготвяше горещото какао, което все още е пред мен, аз го оставих да ми разкаже всичко, от самото начало. Всичко, което вече ми бе известно.

Неделя, 18 ноември

Това се случи в малките часове в събота. Тоест в петък през нощта. Днес е неделя. Някъде около обяд. Пропуснала съм да опиша цял един ден. Двайсет и четири часа са изгубени. Двайсет и четири часа, през които съм се доверявала на всяка дума от устата на Бен. Вярвала съм, че никога не съм писала, никога не съм имала син. Вярвала съм, че злополука ми е отнела миналото.

А може би за разлика от днес доктор Наш не се е обадил и аз не съм знаела за този дневник. Или се е обадил, а аз съм решила да не го отварям. Побиват ме студени тръпки. Какво ли би станало, ако някой ден той реши да престане изобщо да ми се обажда. Никога не бих го открила, не бих го прочела, никога не бих узнала за съществуването му. И нямаше да знам нищо за миналото си.

Би било немислимо. Мога да го кажа с пълна увереност. Съпругът ми поддържа една версия за загубата на паметта ми, моят лекар — друга. За истината мога да разчитам единствено на този дневник.

Сама съм го написала. Трябва да помня това. Сама.

* * *

Мислено се връщам към сутринта. Спомням си, че лъчите на слънцето внезапно ме събудиха. Рязко отворих очи и непознатата обстановка ме обърка. Не успявах да си спомня конкретни факти, но имах чувството за наситена със събития дълга история, която не се простираше само няколко кратки години назад. Макар и смътно, отгатвах, че в историята има дете, което бях родила аз. В мига на полусъзнание, преди да се събудя напълно, бях уверена, че съм майка. Съществуваше и друго тяло, освен моето, което трябваше да храня и закрилям.

Обърнах се, сепната от допира на друго тяло в леглото, нечия ръка, преметната през кръста ми. Не усетих паника, а по-скоро сигурност. Щастие. Разсъних се и ето че образите и възприятията започнаха да прерастват в реалности и спомени. Първо ми се яви моето момченце, видях как го викам по име — Адам — и то се затича към мен. После си спомних съпруга ми. Неговото име. И дълбоката си любов към него. Усмихнах се едва-едва.

Усещането за умиротворение не трая дълго. Погледнах към мъжа до мен — не това лице бях очаквала да видя. Миг по-късно осъзнах, че не разпознавам стаята, в която съм спала, не си спомнях как съм попаднала тук. И накрая стигнах до заключението, че нямам ясен спомен за нищо. Тези кратки несвързани образи нямаше да ме отведат до цялостна картина, те бяха сами за себе си.

Бен ми обясни, разбира се. Или поне отчасти. А този дневник обясни останалото след обаждането на доктор Наш. Нямах време да го прочета целия. От площадката се бях оплакала от мнимо главоболие, а после се ослушвах и за най-лекото движение на долния етаж, очаквайки Бен всеки миг да се качи с обезболяващо хапче и чаша вода, затова и прескачах цели пасажи. Все пак прочетох достатъчно. Научих коя съм, как съм попаднала тук, какво имам и какво съм изгубила. А също и че не всичко е изгубено. Отделни спомени се връщат, макар и бавно.

Така каза и доктор Наш в деня, когато пред мен прочете дневника ми: „Доста неща си си спомнила, Кристин. Няма причина процесът да спре.“ От дневника научих, че това за злополуката и избягалия шофьор е лъжа, че някъде дълбоко в мен има следа от случилото се в нощта, когато съм изгубила паметта си. Тя не сочеше към никаква кола или заледени пътища, а към шампанско, цветя и почукване на вратата на хотелска стая. Трябваше да е замесен друг мъж, защото който и да ме бе отвел в онази хотелска стая, не е бил Бен.

Сега вече разполагам и с име. Името на мъжа, когото очаквах да видя, когато отворя очи сутринта, не беше Бен.

Ед. Бях се събудила с очакването в леглото до мен да открия мъж на име Ед.

Тогава не знаех кой е този Ед. Бях предположила, че няма такъв, че просто съм си измислила това име, чула съм го отнякъде. Или пък може да е бил някогашен мой любовник, краткотраен флирт, който не съм забравила напълно. Сега обаче вече съм прочела дневника. И научих, че съм била нападната в хотелска стая. Знам кой е този Ед.

Този мъж е дебнел пред вратата онази нощ. Той ме е нападнал. И е откраднал живота ми.

Вечерта подложих съпруга ми на изпитание. Не че го исках, не бях го планирала дори, но през целия ден се бях тормозила. Защо ме лъже? Защо? Към една и съща версия ли се придържа? Или всеки път е различна? Имам нужда да му вярвам, помислих си. Нямам друг, освен него.

Ядяхме агнешко; евтино месо от плешка, мазно и прегоряло. Побутвах в чинията си една и съща хапка, потапях я в соса, поднасях я към устата си, после отново я оставях.

— Как стигнах до това състояние?

Бях се опитала отново да извикам видението в хотелската стая, но то ми убягваше, не можех да го достигна. В известен смисъл бях доволна.

Бен ме погледна с разширени от изненада очи.

— Кристин — каза той. — Скъпа…

— Моля те — прекъснах го аз. — Трябва да знам.

Той остави ножа и вилицата.

— Добре тогава.

— Искам да чуя всичко. Абсолютно всичко.

Направо ме закова с тези фиксиращи присвити очи.

— Сигурна ли си?

— Да — отвърнах. Поколебах се дали да продължа, но все пак се реших. — Някой на твое място би предположил, че е по-добре да не ми описва всичко в детайли. Особено ако са болезнени. Но аз не мисля така. Предпочитам всичко да ми кажеш, за да преценя сама как го чувствам. Разбираш ли ме?

— Крис… Какво искаш да кажеш?

Извърнах очи. И се спрях на снимката на нас двамата върху бюфета.

— Не знам — отвърнах. — Но съм сигурна, че не съм била такава винаги. Както сега. Значи нещо се е случило. Нещо лошо. Просто казвам, че съм наясно. Сигурно е било нещо ужасно. Дори да е така, искам да го чуя. Трябва да знам какво е било. Какво се е случило с мен.

Той остави ножа и вилицата.

— Не ме лъжи, Бен. Моля те.

Той се пресегна през масата и хвана ръката ми.

— Скъпа, никога не бих те излъгал.

И после заговори.

— Беше през декември. Пътищата бяха заледени…

Слушах го, а ужасът ми нарастваше, докато той разказваше за злополуката с колата. Когато свърши, хвана ножа и вилицата и продължи да се храни.

— Сигурен ли си? — попитах. — Че е било злополука.

— Защо? — въздъхна той.

Претеглих внимателно следващите си думи. Нямах желание да се издам, че отново пиша, но исках да бъда възможно най-откровена.

— Днес имах някакво усещане. Много приличаше на спомен. Като че ли бе свързано със сегашното ми състояние.

Той остави ножа и вилицата.

— Какво усещане?

— Не знам.

— Спомен ли беше?

— Нещо такова.

— Спомни ли си подробности около случилото се?

Представих си хотелската стая, свещите, цветята.

Чувството, че не са били от Бен, че друг съм очаквала. Също и чувството, че не мога да дишам.

— Какви подробности? — попитах.

— Каквито и да било. Видът на колата, която те е блъснала. Дори само цвета. Дали си видяла лицето на шофьора.

Без малко да изкрещя: Защо ми втълпяваш, че съм била блъсната от кола? Смяташ, че по-лесно ще повярвам на тази история, отколкото на истинската? По-приемлива ли ти се струва, продължих мисълта си, ши по-лесна за поднасяне?

Зачудих се как ли ще реагира, ако му кажа: „Не всъщност. Изобщо не помня да ме е блъскала кола. Помня стая в хотел — как очаквам някого, но не теб.“

— Не — изрекох на глас. — Не беше нещо конкретно. По-скоро общо впечатление.

— Впечатление? — повтори той. — Какво искаш да кажеш с това „общо впечатление“?

Беше повишил тон, сякаш предстоеше да избухне. Желанието ми да продължа разговора се разколеба.

— Нищо — казах. — Просто странно усещане за нещо лошо и чувство на болка. Без никакви подробности.

Той като че ли си отдъхна.

— Едва ли е нещо важно. Умът ти играе номера. Не му обръщай внимание.

Да не му обръщам внимание значи. Как можеше да иска това от мен? Да не би да се страхуваше, че ще си спомня истината?

Напълно възможно е, продължих да разсъждавам. Днес вече ми е казал, че ме е блъснала кола. Няма да му е приятно да го изоблича като лъжец дори и в разстояние на този единствен ден, преди да изгубя спомена. Особено ако ме лъже за мое добро. Сега разбирам колко по-лесно би било и за двама ни, ако повярвам, че ме е блъснала кола. Но как ще открия какво се е случило наистина? И кого съм очаквала в онзи хотел?

— Добре — примирих се аз, защото какво друго можех да кажа? — Сигурно си прав.

Отново се заехме с напълно изстиналото месо в чиниите си. И тогава ме зашемети друга мисъл. Ужасяваща, брутална. Ами ако той е прав? Ако ме е блъснала кола? Ами ако хотелът и нападението са плод на въображението ми? Всичко това може да е измислица. Фантазия, а не спомен. Възможно ли бе поради неспособност да осмисля простия факт на една злополука на заледено шосе да съм съчинила всичко останало?

В такъв случай паметта ми не работеше. Никакви спомени не се възвръщаха. И състоянието ми изобщо не се подобряваше.

Открих чантата си и я обърнах над леглото. Изпадаха портмонето ми, календар бележникът, червило, пудра, хартиени кърпички. Мобилен телефон, после друг. Пликче ментови бонбони. Монети. Квадратно жълто листче.

Седнах на леглото и взех да ровя сред тези вещи. Първо вдигнах бележника и се зарадвах на късмета си, щом видях името на доктор Наш, написано с черна химикалка на последната страница, но към номера отдолу в скоби беше добавено „служебен“. Беше неделя. Почивен ден.

По лепкавата ивица на жълтото листче се бяха задържали боклуци и косми, но иначе беше празно. Започвах да се чудя какво ме бе навело на мисълта, че доктор Наш ще ми даде личния си номер… И тогава си спомних: в дневника бях прочела, че е записал другите номера отпред. „Звънни ми, ако се почувстваш объркана“, беше ми казал той.

Открих дневника, после взех и двата телефона. Изглеждаха ми почти еднакви. В първия, който проверих, всяко входящо и изходящо обаждане носеше името на Бен. Вторият явно беше използван много по-рядко. Защо ще ми го дава доктор Наш, ако не за подобни случаи? В момента се чувствам повече от объркана. Набрах номера и натиснах копчето със слушалката.

След кратък интервал прозвуча бръмчене, прекъснато от глас.

— Ало? — Звучеше сънен, макар че не бе толкова късно. — Кой се обажда?

— Доктор Наш — прошепнах аз. Чувах звука от телевизора долу, където Бен гледаше някакво шоу за таланти. Песни, смях, взривове от аплодисменти. — Кристин се обажда.

Пауза. Пренастройване.

— Добре. Но как…

Почувствах огорчение. Той определено звучеше по-дразнен.

— Извинявай — казах аз. — Телефонът ти е записан отпред в дневника ми.

— Разбира се — отвърна той. — Как си? Всичко наред ли е?

— Извинявай — повторих. И после думите се изстреляха сами. — Трябва да те видя. Сега. Или утре. Да. Утре. Спомних си нещо. Снощи. Записах го. Хотелска стая. Някой почука на вратата. Не можех да дишам. Аз… Доктор Наш?

— Кристин, говори по-бавно. Какво се е случило?

Поех дълбоко въздух.

— Яви ми се спомен. Определено е свързан с причината да загубя паметта си. Само че не откривам логиката. Бен твърди, че ме е блъснала кола.

Нещо в слушалката прошумоля, сякаш той се размърда, после прозвуча друг глас. На жена.

— Не е важно — тихо каза той, после добави нещо, което не чух.

— Доктор Наш? Вярно ли е, че ме е блъснала кола?

— В момента не мога да говоря — каза той и нещо ме жегна. Гняв или паника.

— Моля те! — изхриптях.

Кратко мълчание, после отново чух гласа му. По-силен, авторитетен.

— Естествено. Разбирам. Продължавай в тази посока. Ще ти се обадя утре. На този номер, нали?

Облекчение. И нещо друго, неподозирано. Неподдаващо се на определение. Щастие? Доволство?

Не, имаше и нещо повече. Отчасти тревожно опасение, отчасти увереност, примесени с вълнението от предстоящо удоволствие. Оттогава е изминал близо час, но аз все още го усещам и сега вече знам какво е било. Никога преди не съм го долавяла. Очакване.

Какво съм очаквала? Да получа отговор на въпроса си, потвърждение, че спомените ми бавно се процеждат, че лечението дава резултат? Или е нещо повече?

Припомням си как трябва да съм се чувствала, когато ме докосна на паркинга. Какво ме е накарало да пренебрегна обаждането на съпруга ми. Може би истината е далеч по-проста.

— Да — бях отвърнала, когато той обеща да се обади. — Да. Моля те.

Само че връзката бе прекъсната преди последните ми думи. Спомних си женския глас и се досетих, че са били в леглото.

Отхвърлям тази мисъл. Тръгна ли да я разнищвам, ще полудея.

Понеделник, 19 ноември

Кафенето беше претъпкано. Заведение от някаква верига. Всичко беше зелено, кафяво и подлежащо на рециклиране — според постерите по стените, — в максимална степен щадящо околната среда. Отпих глътка кафе от огромна картонена чаша, докато доктор Наш се настаняваше срещу мен.

За пръв път имах възможност хубаво да го огледам; или поне за пръв път през този ден, което за мен е едно и също. Беше се обадил скоро след като разтребих таблата от закуската си, а около час по-късно бе дошъл; бях прочела почти целия дневник и по пътя гледах право напред, през стъклото на колата. Чувствах се объркана. Отчаяно объркана. Сутринта, когато се събудих, бях наясно, че съм зряла жена и майка, макар да не бях сигурна дали знам и малкото си име. Макар да не подозирах, че съм на средна възраст и синът ми е мъртъв. Денят до този момент бе преминал в лутане и сблъсъци с шокиращи разкрития — огледалото в банята, албума със снимки и по-късно дневника, а кулминацията настъпи с убеждението, че не вярвам на съпруга си. Не бях пожелала да задълбавам в други посоки.

Сега обаче се убедих, че външността на доктор Наш е различна от очакванията ми. Струваше ми се по-млад и макар да бях записала, че е излишно да се притеснява от напълняване, това съвсем не означаваше, че е кльощав, както бях предположила. Той внушаваше солидност, подчертана от огромното яке, което носеше, а изпод ръкавите се показваха доста космати ръце.

— Как се чувстваш днес? — попита той.

Свих рамене.

— Не мога да кажа със сигурност. Объркана, предполагам.

— Продължавай — кимна той.

Бутнах бисквитата, която доктор Наш ми бе взел въпреки отказа ми.

— Когато се събудих, бях наясно, че не съм тийнейджърка. Не знаех, че съм омъжена, но не бях особено изненадана, че в леглото до мен има мъж.

— Това е хубаво, макар че…

— Но за вчера — прекъснах го аз — съм записала, че още преди да се разсъня, съм знаела, че съм омъжена.

— Значи продължаваш да водиш дневника. Носиш ли го?

Бях го взела, беше в чантата ми. Но се бях натъкнала на неща, които не исках нито той, нито някой друг да прочете. Лични неща. Моята история. Единствената, която имам. Впечатления и усещания, свързани с него, които бях описала.

— Забравих да го взема — излъгах аз. Не можах да отгатна дали се разочарова.

— Добре, няма значение. Разбираемо е да се ядосваш, ако един ден си спомниш нещо, а на следващия ти се струва, че отново си го забравила. И все пак имаш напредък. Най-общо казано, припомняш си повече, отколкото преди време.

Той замълча, отпи от чашата си. Дали твърдението му отговаряше на истината? В началото на дневника е записано, че съм си спомнила детството, родителите ми, купон с най-добрата ми приятелка. Бях видяла себе си и съпруга ми — като съвсем млади, влюбени, също и как работя над роман. А оттогава? Напоследък ми се явява единствено моят мъртъв син и нападението, което ме е осакатило. Все неща, които може би е по-добре да забравя.

— Казваш, че Бен те смущава. Заради начина, по който обяснява причината за твоята амнезия.

Кимнах. Написаното през вчерашния ден ми се бе сторило отдалечено във времето, преразказано сякаш. Едва ли не въображаемо. Злополука с кола. Нападение в хотелска стая. Тези сюжети като че ли не се отнасяха до мен. И все пак нямах избор: трябваше да вярвам, че съм записала истината. Как Бен ме е излъгал относно причината за състоянието ми.

— Продължавай — насърчи ме доктор Наш.

Разказах му какво съм записала, като започнах с историята на Бен за злополуката и завърших с моя спомен за хотелската стая, но не споменах как сме правили секс, когато изплува видението, нито за романтичните щрихи в него — цветята, свещите, шампанското.

През цялото време го наблюдавах. Той слушаше съсредоточено, кимаше, вметваше по някоя дума, колкото да ме окуражи, дори в един момент се почеса по брадичката и присви очи, макар че изражението му говореше по-скоро за вглъбеност, отколкото за учудване. Всъщност ни най-малко не беше учуден.

— Ти си знаел, нали? — заявих аз, когато свърших. — Всичко това ти е известно.

Той сложи чашата си на масата.

— Не точно. Проблемите с паметта ти не са причинени от злополука с кола, знам го, но не и че Бен твърди така. Знам също, че по всяка вероятност си била в хотел вечерта… вечерта, когато си загубила паметта си. Останалите детайли, които спомена, са нови за мен. Доколкото мога да преценя, ти самата за пръв път си се натъкнала на нещо като спомен по тази линия. Това е добра новина, Кристин.

Добра новина? Да не би да очакваше да се зарадвам?

— Значи е вярно? — попитах. — Не е ли било злополука с кола?

Кратка пауза, последвана от отговор:

— Не, ние не смятаме така.

— Не смятате?

— Някои от нараняванията ти са били сходни с евентуална автомобилна злополука. Но не всички. Определено не.

— А какво е било? Какво се е случило в онази хотелска стая? Какво съм правила там?

— Не знам всички подробности.

— Тогава ми кажи каквото знаеш.

Думите ми бяха заредени с гняв, но беше твърде късно да ги върна назад. Проследих как почиства невидима трохичка от панталона си.

— Сигурна ли си, че искаш да го чуеш?

Той сякаш ми даваше последен шанс. Все още можеш да ме спреш. Можеш да продължиш живота си, без да научиш онова, което ще ти кажа. Така интерпретирах въпроса му.

Само че грешеше. За мен не съществуваше възможност за избор. Без истината бях полужива.

— Да — отвърнах.

Той заговори бавно. С паузи между думите. Започваше едно изречение, след няколко думи подхващаше друго. Разказът сякаш се движеше по спирала, кръжеше около нещо страховито, което бе най-добре да остане неизказано. Нещо зловещо, което драматично се отличаваше от обичайните теми в едно кафене.

Каза ми, че е истина. Била съм нападната. Открили ме да се скитам без посока. Напълно объркана. Без документ за самоличност, без спомен коя съм или какво се е случило. Имала съм рани по главата. Полицията сметнала, че съм била обект на нападение с цел грабеж. Дълго мълча, преди да ми каже, че са ме открили полугола, увита в изцапано с кръв одеяло.

Полазиха ме студени тръпки.

— Кой ме е открил? — попитах.

— Не съм сигурен…

— Бен?

— Не, не е бил той. Някакво семейство, струва ми се. Постарали се да те успокоят. Повикали линейка. Била си приета в болница, естествено. Оперирали те по спешност.

— Но как са разбрали коя съм?

За един кратък ужасяващ миг си помислих, че така и не са установили самоличността ми. Може би всичко — цялата история, дори името си съм получила в деня, когато са ме открили. Дори Адам.

— Не е било трудно — разсея опасенията ми доктор Наш. — В хотела си се регистрирала под собственото си име. А междувременно Бен се свързал с полицията, за да те обяви за изчезнала. Още преди да те открият.

Насочих мисълта си към мъжа, който бе почукал на вратата, онзи, когото бях очаквала.

— Бен не е знаел къде съм?

— Явно не е знаел.

— Нито с кого съм била? Кой ми е причинил това?

— Не. Никой не е бил арестуван. Полицията разполагала с нищожни веществени улики, а и ти не си била в състояние да подпомогнеш разследването.

Въздъхнах. Явно полицията е вдигнала ръце още преди години. За всеки, освен мен — дори и за Бен — това отдавна не беше новина, а стара история. Никога няма да разбера кой ми е причинил това — нито защо. Освен ако сама не си спомня.

— А после? — попитах. — След като са ме приели в болница?

— Изпаднала си в кома. Претърпяла си операция. Била си на косъм, но… си извадила късмет. Оцеляла си. А после станало ясно, че си загубила паметта си. Отначало сметнали, че е само временно. Предвид съчетанието на травмите по главата и аноксията имали основание да допуснат…

— Извинявай — прекъснах го аз. — Какво е… аноксия?

— Ти извинявай — смути се той. — Недостиг на кислород.

Главата ми се замая. Всичко започна да се сгърчва и разкривява, сякаш се смаляваше — или аз се подувах. Чух се да изричам:

— Недостиг на кислород?

— Да — потвърди той. — Налице били симптоми за спиране на притока на кислород към мозъка. Като при отравяне с въглероден окис или удушаване, макар че нямало други доказателства, които да потвърдят подобни хипотези. Най-вероятното им предположение било удавяне.

Той направи пауза, докато осмисля думите му.

— Спомняш ли си нещо, свързано с удавяне?

Затворих очи. Видях само възглавница и върху нея картичка с думите „Обичам те“. Поклатих глава.

— Постепенно тялото ти започнало да се възстановява, но не и паметта ти. Останала си в болницата две седмици. Отначало в интензивното, после в общото отделение. Когато си укрепнала достатъчно, са те върнали в Лондон.

Върнали са ме. Естествено. Била съм открита в хотел. Явно далеч от дома ми. Попитах точно къде.

— В Брайтън — каза той. — Можеш ли да предположиш защо? Да направиш някаква връзка?

Опитах се да си представя празнични дни, ваканции, но нищо не се получи.

— Не — отвърнах. — Или поне аз не знам.

— Няма нищо. Безброй причини биха обяснили присъствието ти там.

Да, казах си. Но само една от тях включва горящи свещи, купища рози и отсъствието на съпруга ми.

— Разбира се — казах на глас.

Почудих се дали някой от двама ни ще изрече фразата „любовна авантюра“ и как ли се е почувствал Бен, когато е разбрал къде съм била и защо.

И тогава ми просветна. Мотивът на Бен да крие истинската причина за моята амнезия. Защо му е да ми напомня, че някога, макар и за кратко, съм предпочела друг мъж.

— После какво е станало? — попитах за пореден път. — Върнала съм се у дома при Бен?

— Не — поклати глава той. — Все още си била много зле. Налагало се да те лекуват в болница.

— Колко дълго?

— Отначало си била в общо отделение. Няколко месеца.

— А после?

— Преместили са те. — Направи пауза и преди да го помоля да обясни, изрече: — В психиатрично отделение.

Думите ме разтърсиха.

— В психиатрично отделение?

Видях страховити зандани, пълни с луди, които вият като безумни. Не можех да си представя себе си на такова място.

— Да.

— Но защо?

Кроткият тон не се промени, но долових раздразнение. Внезапно осъзнах, че сме водили същия този разговор и преди, навярно неведнъж.

— За по-голяма сигурност. Била си се възстановила в значителна степен от физическите увреждания, но проблемите с паметта се задълбочили. Не си знаела коя си, нито къде се намираш. Проявявала си симптоми на параноя, твърдяла си, че лекарите са в заговор срещу теб. Непрекъснато си правила опити за бягство. Била си все по-трудно управляема. Наложило се да те преместят, и то не само заради твоята безопасност.

Опитах се да си представя какво е било. Всеки ден едно съзнание се пробужда в мъгла, неспособно да назове името си, нито къде се намира и защо е в болнична обстановка. Въпросите валят напосоки, остават без отговор. Наоколо се движат хора — достатъчно добре осведомени, но непреклонни. Трябва да е било ад.

Спомних си, че говорим за мен.

— И после?

Този път доктор Наш не ми отговори. Забелязах, че вдигна очи нагоре, после погледна някъде зад гърба ми, към вратата, сякаш очакваше някого. Там обаче нямаше никого, вратата не се отвори, никой не влезе. Дали всъщност не се канеше да избяга?

— Доктор Наш, какво е станало после?

— Известно време си останала там. — Гласът му се бе снижил до шепот. Казвал ми го е и преди, помислих си, но този път знае, че ще го запиша и поне няколко часа ще го задържа в главата си.

— Колко дълго?

Той не ми отговори и аз повторих въпроса.

— Колко дълго?

Погледна ме със смесица от тъга и болка.

— Седем години.

Той плати и си тръгнахме. Вървях като изпаднала в транс. Не знам какво бях очаквала да чуя, нито къде смятах, че съм прекарала най-тежкия стадий от заболяването си, но не ми се вярваше да е било там. Не и сред толкова много болка.

— Кристин — каза доктор Наш, — имам предложение.

Забелязах небрежния тон, с който би попитал какъв вид сладолед предпочитам. Подобна небрежност можеше да е само престорена.

— Слушам те — отвърнах.

— Може би за теб ще е полезно да видиш отделението, в което са те приели. Мястото, където си прекарала толкова дълго време.

Реагирах мигновено, без да се замислям.

— Не! — почти извиках. — Защо?

— Изплуват ти спомени. Знаеш какво се случи, когато ходихме в някогашния ти дом. Нали си го описала? — Кимнах и той продължи: — Тогава си спомни нещо. Може би отново ще се случи. Нищо чудно да подтикнем и други образи да изплуват.

— Да, но…

— Не се чувствай принудена. Виж… Ще бъда откровен. Вече имам уговорка. Хората ще те посрещнат с радост. Когато и да е. Трябва само да им звънна, че пътуваме към тях. Ще бъда с теб. Ако се почувстваш потисната или притеснена, ще си тръгнем. Все нещо ще постигнем. Обещавам ти.

— Смяташ, че ще ми помогне да се оправя? Наистина ли?

— Не знам — призна той. — Но има голяма вероятност.

— Кога искаш да отидем?

Той спря. Очевидно бяхме стигнали до неговата кола.

— Днес — каза той. — Смятам, че трябва да отидем днес. — И после каза нещо много странно. — Нямаме време за губене.

Нямаше никаква принуда. Доктор Наш не беше изтръгнал насила съгласието ми. Не помня — не помня почти нищо всъщност, — но все пак трябва да съм казала „да“.

По време на краткото пътуване и двамата мълчахме. Не можех да мисля. Нямах какво да кажа, нищо не изпитвах. Извадих дневника от чантата си и започнах да пиша, без да ме е грижа, че по-рано излъгах, че не е у мен. Не проговорихме и когато той спря колата, нито когато закрачихме по излъсканите с дезинфектант коридори, които миришеха на вкиснато кафе и прясна боя. Покрай нас минаваха носилки, а върху тях хора с включени системи. По стените висяха постери с увиснали отлепени краища. Луминесцентните лампи на тавана примигваха и жужаха. Можех да мисля единствено за седемте години, които бях прекарала тук. Един живот, от който не помнех нищо.

Спряхме пред двойна врата. Отделение „Фишър“. Доктор Наш натисна копчето на интеркома на стената, измънка нещо, което не чух. Той греши, казах си, когато и двете крила се разтвориха. Не съм оцеляла след нападението. Кристин Лукас, отворила вратата в онази хотелска стая, е мъртва.

Друга двойна врата.

— Добре ли си, Кристин? — попита той, след като първата се затвори и препречи пътя ни назад.

Не казах нищо.

— Това е изолирано отделение.

— Виждам — отбелязах аз.

Вътрешната врата започна да се отваря. Не знаех какво ще разкрие тя, не можех да повярвам, че съм я виждала някога.

— Готова ли си?

Дълъг коридор. Разтворени врати от двете страни, през които се виждаше, че водят към стаи с вътрешни прозорци. Във всяка имаше легло — оправено или разхвърляно, — повечето празни.

— Пациентите тук имат най-различни страдания. Мнозина проявяват симптоми на шизофрения, но има и случай на биполярно разстройство, остра форма на тревожност, депресия.

Надникнах през един от прозорците. Голо момиче седеше на леглото и зяпаше в телевизор. През друг видях приклекнал на земята мъж, който се люлееше напред-назад, обвил ръце около тялото си, сякаш да се предпази от студа.

— Заключени ли са? — попитах.

— Пациентите тук са приети по силата на Закона за психичното здраве. Независимо от волята им. Тук са за тяхно добро, но не и по свое желание.

— За тяхно добро?

— Да. Те застрашават самите себе си, а и околните. Трябва да бъдат държани на сигурно място.

Продължихме да вървим. Една жена вдигна глава, когато минахме покрай стаята й, и макар че очите ни се срещнаха, нейните бяха празни. Удари си плесница, без да изпуска погледа ми, и когато трепнах, тя го повтори. Изплува неясно видение — как подтичвам из зоологическа градина като малка, наблюдавам тигъра, който неспирно обикаля клетката, — но аз го отпъдих и продължих да вървя, решена да гледам право напред.

— Защо са ме вкарали тук? — попитах.

— Прехвърлили са те от общото отделение. Където като всички останали си имала само легло. Понякога за уикенда си се прибирала у дома при Бен. С течение на времето обаче си ставала все по-неуправляема.

— Неуправляема?

— Най-неочаквано си тръгвала нанякъде. Бен се видял принуден да заключва вратите в къщата. На няколко пъти си изпадала в истерия, твърдяла си, че той те е наранил, че си заключена против волята си. Връщали те в болницата, където известно време си била по-добре, но и там си започнала да проявяваш подобни изблици.

— И е трябвало да намерят начин да ме затворят.

Бяхме стигнали до сестринския блок. Пред едно от бюрата седеше мъж в униформа и вкарваше данни в компютър. Той вдигна очи, когато приближихме, и помоли да изчакаме лекаря, който скоро щял да дойде. Покани ни да седнем. Тайно огледах лицето му — кривия нос, златното топче на обицата — с надеждата да зърна нещо познато. Нищо. Все едно за пръв път стъпвах в отделението.

— Така е — едва сега отговори доктор Наш на въпроса ми. — В основни линии. Веднъж си изчезнала. За четири-пет часа. Полицията те открила край един от каналите. Само по пижама и халат. Бен отишъл да те прибере от участъка. Отказала си да тръгнеш със сестрите. Нямали друг избор.

Бен веднага се заел да уреди преместването ми.

— Според него не било добре да оставаш в психиатрично отделение. Имал е право всъщност. Ти не си застрашавала нито себе си, нито някой друг. Напълно възможно е обкръжението от пациенти с по-тежки заболявания да е влошавало състоянието ти. Той писал на лекарите, на директора на болницата, на депутата от вашия район. Само че никъде нямало свободни места.

И тогава — продължи той — бил открит център за хора с тежки мозъчни увреждания. Бен използвал всички възможни начини и в крайна сметка си била подложена на оценка; стигнало се до заключението, че си подходяща за настаняване, макар че финансирането като че ли било все така проблематично. Бен отказал да се примири. Очевидно заплашил да огласи твоята история в пресата и в последния момент се съгласили да платят и ти си била приета.

Опитах се да си представя как съпругът ми пише писма, разгръща цяла кампания, заплашва институции. Струваше ми се невъзможно. Мъжът от тази сутрин изглеждаше кротък, почтителен. Не бих го нарекла слабохарактерен, а по-скоро отстъпчив. Не приличаше на човек, който би привлякъл внимание върху себе си. Излизаше, че не съм аз единствената, чиято личност се е променила вследствие на травмата ми.

— Така нареченият център бил доста малък — обясни доктор Наш. — Състоял се от няколко стаи в един институт за рехабилитация. Нямало много други пациенти настанени за постоянно, персоналът също бил малоброен. Всъщност в известен смисъл си била независима. И в безопасност. Състоянието ти се подобрило.

— Но с Бен сме били разделени?

— Не. Той останал в къщата. Трябвало да продължи да работи, а не можел същевременно да поеме грижите и за теб. Затова решил…

През съзнанието ми премина спомен, който ме запрати в миналото. Общата картина бе разфокусирана, мъглява, но образите бяха толкова ярки, че ми се прищя да извърна очи. Видях как крача по същите тези коридори, връщаха ме в някаква стая, която смътно разбирам, че е определена за мен. Нося синя рокля, която се връзва на гърба, краката ми са пъхнати в меки пантофи. Жената до мен е чернокожа, в униформа. „Хайде, мила — казва ми тя. — Виж кой е дошъл да те види!“ Тя пуска ръката ми и ме побутва към леглото.

Край него седят непознати, които ме зяпат. Мъж с тъмна коса, жена с барета на главата… Попаднала съм в погрешната стая, ще ми се да възразя. Има някаква грешка. Не казвам нищо.

От края на леглото се изправя четири-петгодишно дете. Затичва се към мен с вик „Мамо“. Макар и бавно, проумявам, че има предвид мен, и едва тогава разбирам: това е Адам. Прикляквам и разпервам ръце да го прегърна, целувам го по главичката. И после рязко се изправям. „Кои сте вие? — обръщам се към останалите. — Какво правите тук?“ Мъжът видимо се натъжава, жената с баретата се изправя. „Крис… Криси, това съм аз. Познаваш ме, нали?“ Прави крачка към мен и на нейното лице също забелязвам следи от сълзи. „Не — отвръщам. — Не! Вървете си? Вън!“ Понечвам да изляза, но зад мен стои жена — не знам коя е, нито как е попаднала тук и се разплаквам. Залитам, но в коленете ми се е вкопчило дете — не го познавам, но то продължава да ме нарича „мамо“, отново и отново. „Мамо, мамо, мамо…“ Не знам защо, не знам чие е това дете, не знам защо не ме пуска…

Докосване по ръката ми. Трепнах като ужилена. Глас:

— Кристин, добре ли си. Това е доктор Уилсън. Отворих очи, огледах се. Пред нас стоеше жена в бяла престилка.

— Доктор Наш — каза тя. Ръкува се с него, после се обърна към мен. — Кристин?

— Да — казах аз.

— Радвам се да ви видя. Аз съм Хилари Уилсън.

Поех подадената ръка. Жената изглеждаше малко по-възрастна от мен; косата й сивееше, отпред на гърдите й висяха очила на златна верижка.

— Как сте? — любезно попита тя и колкото и да е странно, бях убедена, че я познавам отнякъде. — Заповядайте — посочи тя към коридора.

Кабинетът й беше просторен, с безброй книги по рафтовете край стените и осеян с кашони, преливащи от листове. Жената седна зад бюрото и ни посочи двата стола срещу него, в които се настанихме двамата с доктор Наш. Наблюдавах я, докато измъкна папка от купчината на бюрото си и я отвори.

— И така, скъпа. Да погледнем.

И тогава образът й се открои. Знаех коя е. Бях видяла нейна снимка, докато лежах пъхната в скенера, и макар че тогава не я бях познала, сега се досетих. Била съм тук и преди. Много пъти. На същото това място, в този стол или някой подобен, наблюдавала съм я как записва нещо в папката пред себе си, гледайки през очилата, които изящно подчертават скулите й.

— Виждала съм ви… Спомням си.

Доктор Наш ме погледна, после отново извърна очи към доктор Уилсън. Тя кимна.

— Да, наистина. Макар че не сме се срещали много често. — После обясни, че тъкмо започвала работа тук, когато съм напуснала, и първоначално дори не отговаряла за моя случай. — И все пак много окуражително е, че си спомняте — добави тя. — Доста време мина, откакто бяхте наша постоянна пациентка.

Доктор Наш се наклони напред в стола си и отбеляза, че за мен може да се окаже полезно, ако видя стаята, в която съм живяла. Жената кимна, присви очи да прочете още нещо в папката, после каза, че не знае коя е била моята стая.

— Напълно възможно е доста да са ви местили. Така е с повечето пациенти. Да попитаме ли съпруга ви? Според документацията той и синът ви са ви посещавали почти всеки ден.

Бях прочела за Адам сутринта и споменаването на името му за миг ме изпълни с щастие, с радостно облекчение, че съм си възстановила поне кратки мигове от детството му, но поклатих глава.

— Не — казах твърдо. — Предпочитам да не звъня на Бен.

Жената не се опита да ме разубеди.

— Вашата приятелка Клеър също редовно ви е посещавала. Да се обадим ли на нея?

Поклатих глава.

— Не поддържаме връзка.

— Колко жалко — кротко въздъхна жената. — Впрочем и аз мога да ви кажа нещичко за живота ви тук по онова време. — Тя направи пауза, преглеждайки бележките си, после допря длани пред гърдите си. — Лечението ви е било поверено предимно на психиатър консултант. Били сте подложена на сеанси с хипноза, но като че ли успехът е бил ограничен и краткотраен. — Тя продължи да чете. — Не сте вземали много лекарства. Давали са ви успокоително, но сравнително рядко, и то най-вече за да ви помогне да заспите. Тук понякога става доста шумно, нали си представяте.

Кимнах, припомняйки си воя, който ми се бе причул; запитах се дали това е ехо от мой собствен крясък.

— Каква бях тогава? — попитах. — Бях ли щастлива?

— Най-общо казано, да — усмихна се жената. — Бяхте популярна тук. Като че ли се сближихте с една от сестрите.

— Как се казва тя?

Нова справка с бележките в папката.

— За съжаление не е записано. Често играехте солитер.

— Солитер? — повторих.

— Това е игра на карти. Доктор Наш ще ви обясни по-късно. — Той кимна. — Според картона ви понякога сте буйствали. — Жената вдигна очи. — Не се притеснявайте. Това не е нещо необичайно в случаи като вашия. Хора с тежки травми на главата често проявяват склонност към насилие, особено ако е била увредена онази част от мозъка, която отговаря за самоконтрола. Освен това пациенти с амнезия като вашата често фабрикуват конфабулации, както казваме ние. Не откриват логика в средата, която ги заобикаля, и затова се чувстват принудени да прибягват до измислици. За себе си или за други хора, за миналото си или за онова, което е причинило състоянието им. Смята се, че се дължи на желанието да се запълнят празнините в паметта. В известен смисъл е напълно разбираемо. За жалост обаче това често води до прояви на буйство, когато страдащият от амнезия реши, че оспорват фантазията му. Сигурно през повечето време сте се чувствали дезориентирана. Особено когато сте имали посетители.

Посетители. Внезапно се уплаших, да не би да съм удряла сина си.

— В какво се е изразявало буйството ми?

— Случвало се е да наругаете някого от персонала.

— Но не и Адам, моя син?

— Не, не и според записаното в картона ви.

Въздъхнах, макар че не бях чула категорично опровержение. След кратка пауза жената продължи:

— Разполагаме с няколко страници от нещо като дневник. Да ви ги покажа ли? Така по-лесно ще разберете объркването си.

Този ход криеше опасности. Погледнах към доктор Наш и той кимна. Жената плъзна няколко листа синя хартия, аз ги взех, но отначало не посмях дори да ги погледна.

Когато събрах кураж, видях, че са по-скоро драсканици. В горния край буквите бяха добре оформени, спретнати, спазваха разграфените редове, но надолу ставаха дебели, разкривени, огромни, едва се побираха по няколко думи една до друга. Не бях преодоляла страха си, но все пак започнах да чета.

8:15 ч. сутринта. Будна съм. Бен е тук.

Плътно отдолу на следващия ред: 8:17 ч. сутринта. Не обръщай внимание на предишното. Писал го е някой друг, а на третия: 8:20 ч. Будна съм. СЕГА. Преди не бях. Бен е тук.

Прескочих няколко реда. 9:45 ч. Току-що се събуждам. ЧАК СЕГА, ЧЕСТНО, а по-надолу: 10:07 ч. СЕГА определено съм будна. Това дотук са само лъжи. Будна съм СЕГА.

Вдигнах очи.

— Наистина ли съм го писала аз?

— Да — кимна доктор Уилсън. — При вас доста дълго се задържа впечатлението, че тъкмо се събуждате от много дълъг дълбок сън. Вижте тук — посочи тя листа пред мен и започна да чете: — Спя от цяла вечност. Все едно съм била мъртва. Току-що се събуждам. Отново проглеждам, за пръв път. Очевидно са ви насърчавали да записвате усещанията си, за да ви накарат да си спомните какво се е случило, но у вас като че ли се е затвърждавало убеждението, че предишните записи принадлежат на някой друг. Постепенно сте си втълпили, че ви използват за експерименти, държат ви тук против волята ви.

Погледнах отново листа. Изреченията бяха почти еднакви, написани в разстояние на броени минути. Побиха ме студени тръпки.

— Нима съм била толкова зле? — прозвуча въпросът като ехо в главата ми.

— Да, за известно време — намеси се доктор Наш. — Спомените ти са се задържали само за няколко секунди. Понякога до минута-две. Но в течение на годините този промеждутък е нараствал.

Не можех да повярвам, че сама съм писала това. Бих го определила като продукт на някой с разпокъсан разсъдък. Като след експлозия. Отново ми се набиха думите: Все едно съм била мъртва.

— Съжалявам, не мога…

Доктор Уилсън пое листовете.

— Разбирам, Кристин. Всеки би се разстроил. Аз…

И тогава ме сграбчи паника. Изправих се, но стаята се завъртя.

— Искам да си ходя — заявих. — Това не съм аз. Не е възможно. Аз… никога не бих ударила човек. Никога. Просто не мога…

Доктор Наш също се изправи, след него и доктор Уилсън. Тя пристъпи напред, блъсна се в бюрото, по пода се разпиляха хартии. Погледнах надолу. От папката с бележките се бе изплъзнала снимка.

— Мили боже… — промълвих.

Жената проследи погледа ми и коленичи да скрие снимката с друг лист. Но аз вече бях видяла достатъчно.

— Това аз ли съм? — попитах, а гласът ми се извиси в крясък. — Аз ли съм?

Бях зърнала млада жена. Снимана бе само главата, с опъната назад коса. На пръв поглед изглеждаше, сякаш е надянала маска за Халоуин. Едното око беше отворено и гледаше в камерата, другото не се виждаше под огромна лилава маса, устните бяха подути, неестествено розови, целите нацепени. Бузите бяха подпухнали и придаваха на цялото лице гротескно изражение. Натрапи ми се асоциация със смачкан плод. Загнили отвътре сини сливи, готови да се пръснат.

— Аз ли съм това? — изкрещях отново, макар че въпреки подутините и разкривените черти бях осъзнала неопровержимата истина.

Тук паметта ми правеше засечка, разполовяваше се. Част от мен беше спокойна, смирена. Ведра. Тя наблюдаваше как другата беснее и пищи — така яростно, че се наложи доктор Наш и доктор Уилсън да я укротят. Дръж се прилично, сякаш казваше тя. — Поставяш всички в неудобно положение.

Другата част обаче беше по-силна. Тя бе взела превес, беше ме завладяла изцяло. Продължих да крещя, отново и отново, обърнах се и полетях към вратата. Доктор Наш се втурна след мен. Хукнах навън, макар че не знаех накъде е пътят за бягство. Зашеметиха ме образи и звуци. Залостени врати. Оглушителни аларми. Мъж, който ме преследва. Моят син, с разкривено от плач лице. Правила съм така и преди, помислих си. И то неведнъж.

Паметта ми се изключи.

Трябва да са ме успокоили по някакъв начин и да са ме убедили да тръгна с доктор Наш. Следващото, което помня, е как седя в колата до него, а той шофира. В небето се събираха облаци, улиците изглеждаха сиви, изравнени в една плоскост. Двуизмерни. Доктор Наш говореше, но аз не бях в състояние да се съсредоточа. Съзнанието ми сякаш се бе препънало, беше пропаднало и сега не можеше да навакса. Разни хора зяпаха витрините или разхождаха кучета, други бутаха колички или велосипеди. Зададох си въпроса дали този стремеж към истината е моето реално желание. Да, може би щеше да ми помогне състоянието ми да се подобри, но какво всъщност очаквах да получа? Не ми се вярваше някога да се събудя като нормалните хора, да знам какво съм правила предишния ден, какви планове съм имала за следващия, по какъв криволичещ път съм стигнала до тук и сега, до жената, която съм. Най-многото, на което можех да се надявам, е някой ден да погледна в огледалото и да възприема отражението си, без да изпадам в шок; да си спомня, че съм омъжена за Бен, че съм имала син на име Адам; да не се стига дотам някой да тикне в ръцете ми моя роман, за да се досетя, че сама съм го написала.

Дори подобни елементарни асоциации ми се струваха непостижими. Върнах се мислено в отделението „Фишър“. Към лудостта и болката. И помътените умове. По-близо бях до това безумие, отколкото до възстановяването. В крайна сметка като че ли бе най-добре да свикна да живея с моето състояние. Можех да кажа на доктор Наш, че не желая да го виждам повече, можех да изгоря дневника, да погреба истините, които съм научила, да ги заровя при онези, които още не познавам. Което би означавало да избягам от миналото си, но пък без никакво съжаление — само след броени часове нямаше дори да знам, че съм писала дневник, че е имало лекар, загрижен за мен, и тогава можех да заживея съвсем просто, без усложнения. Дните щяха да следват един след друг, без връзка помежду им. Да, от време на време щеше да изниква по някой спомен за Адам. В отделни дни щях да се потапям в скръбта и болката, да си спомням какво съм изгубила, но и това нямаше да трае дълго. Много скоро щях да заспивам и тихо да забравям. Колко лесно би било, казах си. Много по-лесно, отколкото е сега.

Извиках образа от снимката. Усещах го като прогорен в главата ми. Кой ми бе причинил това? Защо? Върнах се към спомена от хотелската стая. Отказваше да изплува, не можех да го достигна, но беше там, под повърхността. Сутринта бях прочела за моята любовна авантюра и сега си дадох сметка, че дори да е истина, не мога да си спомня дори кой е бил мъжът. Разполагах само с едно име, изникнало на събуждане преди няколко дни, и никаква надежда да си спомня нещо повече, колкото и да искам.

Доктор Наш продължаваше да говори. Нямах представа за какво… и го прекъснах.

— Имам ли подобрение? — попитах.

Той се сепна, погледна ме. Кратък миг, в който си помислих, че не разполага с отговор.

— А ти как смяташ?

Въздъхнах. Какво можех да кажа?

— Не знам — отвърнах. — Да. Така ми се струва. Успявам да си спомня неща от миналото, макар и рядко. Имам проблясъци. Най-вече, когато препрочитам дневника. Чувствам ги истински. Спомням си Клеър. Адам. Майка ми. Но всички те са като нишки, които не съумявам да задържа. Балони, които политат към небето, преди да ги уловя. Не мога да си спомня сватбата ми. Не мога да си спомня първите стъпки на Адам, първата му дума. Не мога да си спомня първия му ден на училище, дипломирането му. Нищо. Дори не знам дали съм била там. Навярно Бен е преценил, че е безсмислено да ме води. — Направих пауза, за да спра сълзите. — Не мога дори да си спомня как съм научила за смъртта му. Нито погребението — проплаках. — Имам чувството, че полудявам. Понякога изобщо не вярвам, че е мъртъв. Представяш ли си? Мисля си, че Бен ме лъже за смъртта му, както и за всичко останало.

— За всичко останало?

— Да. За романа ми. За нападението. За причината да изгубя паметта си. За всичко.

— Според теб защо би постъпил по този начин?

Мисълта се оформи.

— Защото съм имала връзка. Защото съм му изневерила.

— Кристин, това звучи неправдоподобно. Не мислиш ли?

Не казах нищо. Той беше прав, разбира се. Дълбоко в себе си не вярвах, че лъжите на Бен действително въплъщават проточило се с години отмъщение за нещо, което се е случило толкова отдавна. Обяснението навярно бе много по-тривиално.

— Ще ти кажа какво мисля — заяви доктор Наш. — Смятам, че имаш подобрение. Извикваш спомени. Много по-често, отколкото при първите ни срещи. А проблясъците, както ги нарече… Те определено говорят за напредък. Тълкувам ги…

— Напредък? — възкликнах и се обърнах с лице към него. — Нима наричаш това напредък? — Отново бях извисила глас, гневът бликна, сякаш повече не можех да се владея. — Щом това е целта, то аз не съм сигурна дали искам да я постигна. — Сълзите ми вече се стичаха неудържимо. — Не искам това!

Затворих очи и се потопих в мъката. Някак приятно ми бе чувството за безпомощност. Не се срамувах от него. Доктор Наш ми говореше: да не се разстройвам, всичко щяло да бъде наред, трябвало само да се успокоя. Но аз не му обърнах внимание. Не можех да се успокоя, а и нямах желание.

Той спря колата. Изключи двигателя. Отворих очи. Бяхме напуснали главното шосе и се намирахме пред входа към парк. През пелената от сълзите видях група момчета — тийнейджъри, предположих, — които играеха футбол, като с две купчини якета бяха маркирали вратата. Валеше дъжд, но те не спираха. Доктор Наш се обърна с лице към мен.

— Кристин — каза той, — съжалявам. Може би тази идея беше грешка. Не знам. Очаквах да отключим нови спомени. Допуснах грешка. Не биваше да виждаш онази снимка…

— Дори не знам дали причината е в снимката. — Бях престанала да хълцам, но лицето ми беше мокро, носът ми също течеше. — Да имаш салфетка? — попитах. Той се пресегна да отвори жабката. — По-скоро цялостното преживяване ми дойде твърде много. Не очаквах да видя толкова тежко страдащи хора, да си представям, че и аз съм била като тях. Ами дневникът? За нищо на света не бих повярвала, че аз съм го писала. Отказвам да повярвам, че съм била чак толкова зле.

Той ми подаде хартиена кърпичка.

— Важното е, че този етап е отминал.

Поех кърпичката и си издухах носа.

— Този като че ли е още по-страшен — казах тихо. — Написала съм, че все едно съм била мъртва. А сега сякаш умирам, всеки ден. Отново и отново. Имам нужда от истинско подобрение — заявих. — Не си представям още дълго да изкарам така. С мисълта, че довечера ще заспя, а утре ще се събудя в пълно неведение и същото ще е на следващия ден, и на по-следващия, завинаги. Умът ми отказва да го приеме. Не мога да го понеса. Това не е живот, а празно съществуване, преминаване от един момент към следващия без усещане за миналото, без мечти за бъдещето. Като животно. Най-лошото е, че дори не знам какво е изтрито от паметта ми. Може би ще изскочат неща, които ще ми причинят болка, а аз и на сън не съм ги зървала.

Той сложи ръка върху моята. Наклоних се към него с ясното съзнание за неизбежното, което ще последва. Той разпери ръце и аз се оставих в прегръдката му.

— Няма страшно — каза той. — Всичко е наред.

Усещах гърдите му под бузата си и вдъхнах дълбоко миризмата на свежо пране… но и на нещо друго, едва доловимо. Разгорещен секс. Ръката му върху гърба ми се раздвижи, докосна косата ми, главата ми, отначало нежно, после по-крепко, когато отново се разридах.

— Всичко ще бъде наред — прошепна той и аз затворих очи.

— Просто искам да знам какво се е случило — промълвих. — В нощта, когато съм била нападната. Определено чувствам, че ако успея да си го спомня, ще изплува и всичко останало.

— При теб няма признаци в тази посока — кротко възрази той. — Няма причина…

— Само че аз така мисля. Не знам откъде, но съм сигурна.

Той ме притисна. Нежно, едва забележимо, почти не го усетих дори. Почувствах твърдата опора на тялото му, вдъхнах дълбоко и ето че се пренесох в друго време, в друга прегръдка. Друг спомен. Очите ми пак са затворени, тялото ми е притиснато в нечие друго, но по различен начин. Не искам да ме прегръща този мъж. Той ми причинява болка. Съпротивлявам се, боря се да се отскубна, но той ме надвива, притиска ме към себе си. Проговаря. „Кучка — процежда през зъби. — Мръсна кучка.“ И макар да искам да се възпротивя, не го правя. Лицето ми е притиснато в ризата му и точно както пред доктор Наш аз плача, крещя. Отварям очи и виждам синия плат на ризата му, врата, тоалетка с три огледала и отгоре картина — с нарисувана птица. Виждам ръката на мъжа, силна, мускулеста, с една изпъкнала вена от мишницата чак до китката. „Пусни ме!“ — извиквам и после политам. Падам… или подът се надига и ме блъсва, не знам. Той ме сграбчва за косата и ме повлича към вратата. Извръщам глава да видя лицето му.

В този момент паметта отново ми изневерява. Спомням си, че съм погледнала това лице, но сега не го виждам. Не улавям черти, само празен овал. Сякаш неспособно да приеме този вакуум, съзнанието ми превърта познати лица, не пропуска дори абсурдните вероятности. Доктор Наш. Доктор Уилсън. Рецепционистката в отделението „Фишър“. Баща ми. Бен. Виждам дори самата себе си, как ме напушва смях, когато вдигам юмрук.

„Моля те — проплаквам, — моля те, недей.“ Но този многолик нападател сипе удар след удар и аз усещам вкуса на кръв. Той ме повлича по пода и ето ме в банята, върху студените плочки, черни и бели квадрати. Те са мокри от кондензиралата влага, мирише на портокалови цветчета и аз си спомням с какво нетърпение съм очаквала да се изкъпя, да се разкрася, с мисълта, че може да ме завари във ваната, когато пристигне, може да се присъедини към мен и ще правим любов, ще разплискваме вълни от пяна, ще намокрим пода, дрехите си, всичко. Защото най-сетне, след толкова месеци, пропилени в съмнения, аз съм наясно със себе си. Обичам този мъж. Най-сетне знам. Обичам го.

Главата ми се удря в пода. Веднъж, втори, трети път. Зрението ми се замъглява, предметите добиват двойни контури, после проглеждам. Шум в ушите ми, мъжът крещи нещо, но аз не разчленявам думите. Звучи като ехо, сякаш той се е раздвоил, вече двама ме държат, извиват ръката ми, дърпат кичури от косата ми, докато ме затискат с коляно. Моля го да спре, после и аз се раздвоявам. Преглъщам. Кръв.

Главата ми се отмята. Паника. Коленичила съм. Виждам вода, мехурчета, които се пукат. Опитвам се да проговоря, но не мога. Ръката му стиска гърлото ми и аз не мога да дишам. Нещо ме блъска надолу, надолу, с такава скорост, че сякаш никога няма да спра и ето че главата ми потъва. Вкус на портокалови цветчета засяда на гърлото ми.

— Кристин! — викаше някой. — Кристин! Спри!

Отворих очи и установих, че кой знае как, бях вън от колата. И тичах. През поляните, колкото ме държаха краката, а след мен тичаше доктор Наш.

Седнахме на една пейка — бетонна отливка с дървени пречки върху седалката. Едната липсваше, останалите се огънаха под тежестта ни. Усетих топлината на слънцето на тила ми, видях дългите сенки по земята. Момчетата все така ритаха топка, макар че играта вървеше към приключване; някои вече си тръгваха, други си говореха, единият куп якета беше изчезнал и лишил вратата от очертание. Доктор Наш ме бе попитал какво е станало.

— Спомних си нещо.

— От нощта на нападението ли?

— Да — отвърнах. — Как се сети?

— Ти пищеше — обясни той. — И не спираше да повтаряш „Махни се“ отново и отново.

— Като че ли бях на онова място. Съжалявам.

— Моля те, не се извинявай. Искаш ли да ми разкажеш?

В интерес на истината нямах такова желание. Някакъв първичен инстинкт сякаш ми подсказваше, че е най-добре да запазя този спомен за себе си. В същото време се нуждаех от помощта му и знаех, че мога да му имам доверие. Разказах му всичко.

Когато свърших, той помълча, после попита:

— Нещо друго?

— Не — отвърнах. — Мисля, че не.

— Не си ли спомняш как изглеждаше? Нападателят имам предвид.

— Не, изобщо не.

— Нито името му?

— Не. Нищо. — Помълчах, после попитах: — Смяташ ли, че ще помогне, ако знам кой ми е причинил това? Ако го видя? И си го спомня?

— Кристин, няма никакви улики. Нищо, което да го потвърди.

— И все пак, би ли помогнало?

— Този като че ли е един от най-дълбоко потиснатите ти спомени…

— Значи отговорът е „да“?

Той помълча.

— Може би ако отидем…

— Не! — прекъснах го аз. — Не го изричай дори.

— Ще отидем заедно. Няма да ти навреди. Обещавам ти. Ако отново попаднеш там…

— Не.

— … може да си спомниш…

— Не! Моля те!

— … и това ще помогне.

Погледнах ръцете си, кротко скръстени в скута ми.

— Не мога да се върна там. Просто не мога.

— Добре — въздъхна той. — Пак ще поговорим, а?

— Не — прошепнах. — Не мога.

— Добре — съгласи се той. — Добре.

Усмихна се, но изглеждаше разочарован. Имах желание да се реванширам, да се подсигуря, че няма да се откаже от мен.

— Доктор Наш…

— Да?

— Миналия ден съм записала нещо. Може би няма връзка. Не знам.

Той се извърна с лице към мен.

— Слушам те.

Коленете ни се допираха. Никой от двама ни не се дръпна.

— Когато се събудих, по някакъв начин се досещах, че в леглото до мен има мъж. Спомних си едно име. Не беше Бен. Дали това не е името на мъжа, с когото съм имала връзка? Мъжът, който ме е нападнал.

— Възможно е. Може би това е началото… започва да изплува потиснат спомен. — Той помълча. — Кое е името?

Вече не исках да му го казвам, не смеех да го изрека на глас. Произнасяйки го, щях да го превърна в реалност, сама щях да предизвикам появата на моя нападател. Затворих очи.

— Ед — прошепнах. — Представих си, че се събуждам до мъж на име Ед.

Тишина. Сърцето ми спря. Сякаш мина цяла вечност, преди той да заговори.

— Кристин, това е моето малко име. Аз съм Ед. Ед Наш.

Мигновено замайване. Първата ми мисъл бе, че той ме е нападнал.

— Какво? — почти изпищях паникьосана и той повтори:

— Това е моето име. Казвал съм ти го. Едмънд. Ед.

Нямаше начин да е бил той. Тогава е бил едва ли не бебе.

— Но…

— По всяка вероятност изпадаш в конфабулация. Нали доктор Уилсън ти обясни.

— Да…

— Или си била нападната от човек със същото име?

Той се засмя, за да разсее неловкостта, но всъщност ми разкри онова, за което едва по-късно — всъщност след като ме бе оставил вкъщи — аз самата се досетих. Сутринта се бях събудила с радостно чувство. Щастлива, че в леглото до мен е мъжът на име Ед. Само че това не беше спомен, а фантазия. Събуждането до мъжа на име Ед не принадлежеше на миналото ми, макар че съненото ми съзнание не знаеше кой е той. Подготвях се за него в бъдеще. Очаквах го. Защото исках да спя с доктор Наш.

И ето че случайно — но необратимо — се бях издала. Бях разкрила чувствата си. Той бе запазил професионална дистанция, разбира се. И двамата се бяхме престорили, че не отдаваме никакво значение на случилото се и по този начин бяхме признали колко значимо е всъщност. Бяхме се върнали в колата и той ме бе докарал у дома. По пътя си говорихме за незначителни неща. За времето. За Бен. Не са много общите ни теми; в повечето сфери на неговия опит аз изобщо не присъствам. В един момент той спомена:

— Довечера отиваме на театър.

Не ми убягна колко внимателно и пресилено небрежно бе подбрал израза в множествено число. Не се притеснявай, исках да му кажа. Знам си мястото. Не казах нищо всъщност. Не исках да остане с впечатлението, че ревнувам.

Беше ме предупредил, че ще ми се обади преди следващия ни сеанс.

— Стига да си сигурна, че искаш да продължим.

Наясно съм, че не мога да спра. Вече не. Не и докато не науча истината. Дължа го на самата себе си, иначе ще продължавам да влача това полусъществуване.

— Да — отвърнах. — Искам.

— Добре тогава. Следващия път трябва да посетим някое друго място от миналото ти. — Хвърли поглед към мен. — Смятам, че трябва да посетим приюта, в който са те преместили след отделението „Фишър“. Уеъринг Хаус. — Продължих да мълча. — Близо е до къщата, в която живееш. Да им се обадя ли?

Почудих се с какво ли би ми помогнало това, но всъщност нямаше други варианти, тъй че бе по-добре от нищо.

— Да — казах твърдо. — Обади им се.

Вторник, 20 ноември

Сутрин е. Бен ми е предложил да измия прозорците.

— Написал съм ти на дъската — беше ми казал той, когато се качваше в колата си. — В кухнята. Но само ако ти остане време.

Погледнах на указаното място. Да се измият прозорците, беше написал той, добавяйки колеблива въпросителна. Не е изключено в някои дни да усетя съпротива, да изтълкувам подобно напомняне като опит да контролира живота ми, но днес го прочетох с обич. Не го възприех като опит да ме командва, а по-скоро като желание да запълни времето ми. Позасмях се, но си помислих колко ли е трудно да се живее с мен. Навярно полагаше неимоверни усилия, за да е сигурен, че съм в безопасност, и въпреки това не спираше да се тревожи, че ще се объркам, ще тръгна нанякъде или дори нещо по-лошо. Спомних си записаното в дневника за пожара, унищожил почти изцяло миналото ни — никога не ми е казвал, че аз съм го предизвикала, макар че по всяка вероятност точно така е станало. Яви ми се образ — горяща врата, почти невидима през гъстия дим, канапе, което се топи, става на лепкава каша; картината се задържа пред очите ми, но не се превърна в спомен, остана си полувъображаема, като сън. И все пак той ми е простил, помислих си, също както ми е прощавал и много други провинения. Погледнах навън и през отражението си в стъклото на кухненския прозорец видях окосената трева, подравнените бордюри, бараката, оградите. Бен трябва да е знаел за връзката ми, след като ме бяха открили в Брайтън, ако не и преди това. Колко ли сила е била нужна, за да се нагърби с грижите за мен, и то със съзнанието, че съм заминала с намерението да се изчукам с някой друг. Припомних си изплувалите откъслеци, написаното в дневника. Умът ми е бил разпокъсан. Унищожен. И все пак той бе останал с мен, докато всеки друг би си казал, че така ми се пада, и би ми обърнал гръб.

Извърнах очи от прозореца и погледнах под мивката. Препарати за почистване. Сапун. Картонени кутии с прахове, пластмасови бутилки с автомати за спрей. Намерих и червена кофа, която напълних с гореща вода, пръснах малко сапун, добавих капка оцет. А как му се бях отплатила аз? Грабнах някаква гъба и започнах да сапунисвам прозореца, от горе на долу. Какво правех аз всъщност? Тайно от Бен бях тръгнала да кръстосвам Лондон, срещах се с лекари, подлагах се на изследвания със скенер, обикалях стария ни дом и местата, където са ме лекували след злополуката, без да му спомена и дума. Защо? Защото му нямах доверие? Защото сам бе взел решението да ме предпази от истината, да улесни максимално живота ми? Проследих сапунените вади, които се стекоха към долния ръб, после взех друга кърпа и излъсках стъклото до блясък.

Сега вече съм наясно, че истината е дори по-страшна. Сутринта се бях събудила с едва ли не непоносимо чувство за вина и думите „Как не те е срам“, които се въртяха в главата ми. Ще има да съжаляваш. Отначало сякаш бях наясно, че мъжът в леглото до мен не е съпругът ми, и едва по-късно бях открила истината: бях му изневерила. На два пъти. Първия път преди години — с мъж, който в крайна сметка ми бе отнел всичко, а сега отново, в сърцето си, ако не физически. Като някаква тъпа хлапачка се бях увлякла по един лекар, който се опитваше да ми помогне, да ме утеши. Сега дори не мога да си го представя, не мога да си спомня някога да съм го срещала, но пък знам, че е много по-млад от мен и си има приятелка. На всичкото отгоре съм му разкрила и чувствата си! По случайност наистина, но все пак… Чувствам се повече от виновна. Чувствам се глупава. Нямам и най-бегла представа какво ме е подтикнало. Направо съм жалка.

Вземам решение. Дори Бен да не споделя вярата ми, че лечението ще даде резултат, не допускам, че ще ми откаже възможността сама да се убедя. Не и ако това е моето желание. Аз съм зряла жена, той не е чудовище; мога да му разкрия истината, нали? Излях кофата в мивката и отново я напълних. Ще му кажа. Довечера. Когато се прибере. Повече не може така. Продължих с миенето на прозорците.

Написала съм горното преди час, но ето че ме обземат съмнения. Мисля си за Адам. Прочетох за съдържанието на металната кутия, но все пак няма негови снимки на показ. Нито една. Не мога да повярвам, че Бен, или който и да било друг баща, загубил сина си, би заличил всяка следа от него в своя дом. Не само че противоречи на логиката, направо е невъзможно. Мога ли да се доверя на мъж, способен на това? Спомних си какво бях написала за деня на разходката до Парламент Хил, когато го попитах направо. Той бе излъгал. Сега отново прелиствам дневника и прочитам пасажите. „Не сме имали деца“ — бях казала аз, а той бе отговорил: „Не. Нямаме деца.“ Нима целта му е била да ме предпази? Наистина ли смята, че така е по-добре? Да ми казва само най-необходимото, онова, което му е удобно.

Това е и най-лесният начин да ми замаже очите. Сигурно му е дотегнало да повтаря едно и също, ден след ден. Хрумна ми, че причината да прибягва до все по-лаконични обяснения и да променя историите няма нищо общо с мен. Може би така се предпазва сам да не загуби разсъдъка си от непрестанното повторение.

Чувствам, че полудявам. Всичко е непостоянно, изменчиво. Мисля едно нещо, а в следващия момент — противоположното. Вярвам на всяка дума на Бен, после на нито една. Нямам усещане за реалност, всичко звучи като измислица. Дори аз самата.

Да можех едно нещо да приема за сигурно. Едно-единствено, за което не се налага да разчитам на потвърждение отвън. За което не е нужно да ми се напомня.

Искам да знам с кого съм била в онзи ден в Брайтън. Да знам кой ми е причинил това.

По-късно. Току-що говорих с доктор Наш. Бях задрямала в дневната, когато телефонът иззвъня — телевизорът работеше с изключен звук. Отначало се затрудних да позная къде се намирам, дали спя и сънувам, или съм будна. Стори ми се, че чувам гласове, които се усилват. Осъзнах, че единият е моят, а другият звучеше като на Бен. Само че… „Мръсна кучка“ — изръмжа той, последваха и още по-грозни обиди. Изкрещях насреща му — отначало гневно, после уплашено. Затръшване на врата, трясък на юмрук, хрущене на счупено стъкло. И после осъзнах, че сънувам.

Отворих очи. Очукана чаша с изстинало кафе на масичката пред мен, до нея настойчиво звънящ телефон. Вдигнах.

Обаждаше се доктор Наш. Той се представи, макар че гласът му бездруго ми се беше сторил познат. Попита дали съм добре. Да, отвърнах, както и че съм изчела дневника.

— В такъв случай знаеш за какво говорихме вчера, нали?

Разтърси ме шок. Ужас. Доктор Наш беше решил да разнищи нещата. Лъч надежда — може би и той бе изпитал същото като мен, същата объркваща смесица от желание и страх, — който бързо угасна.

— Да посетим дома, в който си живяла, след като си напуснала отделението — уточни той. — Уеъринг Хаус.

Казах само:

— Да.

— Сутринта им се обадих. Няма проблем. Готови са да ни приемат. По което време пожелаем.

Бъдещето. То отново ми изглеждаше неуместна категория.

— Следващите два дни са ми доста натоварени. Искаш ли да отидем в четвъртък?

— Добре — отвърнах.

За мен като че ли нямаше значение кога. Във всеки случай не бях оптимистично настроена относно резултата.

— Хубаво — каза той. — Ще ти се обадя.

Тъкмо да кажа „дочуване“, и си спомних какво бях записала, преди да се унеса.

— Доктор Наш? Може ли да поговорим за нещо?

— Слушам те.

— За Бен?

— Разбира се.

— Въпросът е, че съм объркана. Той нищо не ми обяснява. Премълчава важни неща. За Адам. За романа ми. А за други ме лъже. Твърди, че злополука е причинила състоянието ми.

— Разбирам — промърмори той. Кратка пауза, после добави: — Според теб защо прави така? — С ударение върху „според теб“, а не върху „защо“.

Помислих за секунда.

— Той не знае, че пиша. Изобщо не предполага, че знам каквото и да било. Сигурно така е по-лесно.

— Само за него ли?

— Не, разбира се. Вероятно и за мен. Или поне той така си мисли. Само че не е вярно. Това означава единствено, че дори не знам дали мога да му имам доверие.

— Кристин, всеки от нас непрестанно преиначава разни факти, пренаписва историята, за да улесни нещата, да ги намести в желаната версия на събитията. Правим го механично. Съчиняваме си спомени. Без да се замислим. Ако достатъчно често си повтаряме едно и също, започваме да си вярваме и така го запомняме. Нямаш ли впечатлението, че точно това прави и Бен?

— Нищо чудно. Но имам чувството, че той се възползва от мен. От заболяването ми. Смята, че може да пренапише историята както си поиска, а аз така и няма да науча, никога няма да се досетя. Само че аз знам. Знам точно какво прави. И затова му нямам доверие. В крайна сметка той ме отблъсква, доктор Наш. Всичко проваля.

— Ясно. Какво смяташ, че можеш да направиш?

Знаех отговора. Бях прочела написаното сутринта много пъти. За това как трябва да му вярвам. И затова, че не мога. Накрая в главата ми оставаха единствено думите: Повече не може така.

— Трябва да му кажа, че водя дневник. И че се срещам с теб.

Доктор Наш мълчеше. Не знам какво очаквах да чуя. Укор?

— Струва ми се, че си права — изненада ме той.

Заля ме вълна на облекчение.

— Наистина ли мислиш така?

— Да. От няколко дни разсъждавам по въпроса и това ми се струва мъдро решение. Нямах представа, че версията на Бен за миналото дотолкова се различава от твоята. И че това допълнително те обърква. Едва сега ми хрумва, че всъщност разполагаме само с половината картина. По думите ти съдя, че някои от потиснатите ти спомени започват да изплуват. Може би наистина ще е полезно да говориш с Бен за миналото. Може да подпомогне цялостния процес.

— Така ли мислиш?

— Да — потвърди той. — Може би е било грешка да крием работата ни от Бен. Освен това днес говорих с персонала от Уеъринг Хаус, за да добия представа каква е била обстановката там. Открих една жена, с която си се сближила. Името Никол говори ли ти нещо? Наскоро се е върнала на работа там и много се зарадвала, като разбрала, че си се прибрала у дома. Каза ми, че не била срещала по-предан съпруг от Бен. Идвал почти всеки ден. Седял с теб в стаята или в градината. И толкова се стараел да бъде весел, за да те ободри въпреки всичко. След време всички го опознали. И с нетърпение очаквали посещението му. — Той направи пауза. — Защо не предложиш на Бен да дойде с нас? — Нова пауза. — Може би и аз трябва да се запозная с него.

Прозрението дойде едва сега. Ето я причината да предложи да поканя Бен. Беше решил, че е време да се запознае с него. За да се застрахова, че неловката ситуация от вчерашния ден никога няма да се повтори.

— Добре — казах. — Щом така смяташ.

— Да, наистина — увери ме той.

Нова продължителна пауза, а после:

— Кристин, ти ми каза, че си прочела дневника, нали?

— Да — отвърнах.

Нова пауза.

— Не съм ти звънял сутринта. Не съм ти напомнял къде да го потърсиш.

Разбрах, че ми казва истината. Не се беше обаждал. Сама се бях насочила към гардероба и макар да не знаех какво ще открия вътре, бях вдигнала капака на кутията почти несъзнателно. Сама го бях открила. Сякаш си бях спомнила, че ще го намеря там.

— Браво на теб — похвали ме той.

Сега пиша в леглото. Късно е, но Бен се е затворил в кабинета си отсреща. Сигурно работи: чувам потропването на клавиатурата, щракането на мишката. Също и по някоя въздишка, проскърцването на стола му. Представям си как съсредоточено примижава срещу екрана. Вярвам, че ще чуя, когато изключи компютъра, за да дойде да си легне, и ще имам време да скрия дневника. Сега — повече отколкото през целия ден — съм напълно уверена, че не искам да открие какво съм писала.

Говорих с него привечер в трапезарията.

— Може ли да ти задам един въпрос? — бях попитала, когато срещнах погледа му. — Защо не сме имали деца?

Въобразявах си, че го изпитвам. Принуждавах го да ми каже истината, да оспори моето твърдение. Но Бен не го направи.

— Изчаквахме подходящ момент — каза той. — А после вече беше късно.

Погледнах чиниите с храна пред нас. Почувствах се разочарована. Беше се прибрал по-късно от обикновено, беше извикал името ми, беше се поинтересувал как съм.

— Къде си? — попита той. Но прозвуча като обвинение.

Обадих се от кухнята. Приготвях вечеря, тоест кълцах лук, който да изпържа в зехтина на котлона. Той се мотаеше пред вратата, сякаш се колебаеше дали да влезе. Изглеждаше изморен. Нещастен.

— Добре ли си? — попитах го аз.

Той погледна ножа в ръката ми.

— Какво правиш?

— Приготвям вечеря — усмихнах се аз, но той не откликна. — Реших да хапнем омлет. В хладилника открих яйца и няколко гъби. Имаме ли картофи? Не успях да открия…

— Смятах да си направим пържоли. Купих ги снощи, мислех да са за тази вечер.

— Съжалявам, аз…

— Добре, може и омлет. Щом така искаш.

Разговорът се отклоняваше в нежелана за мен посока.

Бен се бе вторачил в дъската, над която бе увиснала ръката ми, стиснала ножа.

— Не настоявам — засмях се аз, но той не се присъедини. — Няма значение. Не съм се сетила. Веднага мога да…

— Вече си нарязала лука — с равен тон произнесе той, сякаш просто констатираше факта.

— Да, но… Ако държиш да са пържолите…

— Както прецениш. — Той ми обърна гръб и се насочи към трапезарията. — Ще сложа масата.

Не му отговорих. Недоумявах в какво съм се провинила и дали това е причината за лошото му настроение. Отново се заех с лука.

На масата седяхме един срещу друг. Вечеряхме в мълчание. Бях го попитала дали нещо му тежи, но той само бе свил рамене.

— Имах дълъг ден. — Това бяха единствените му думи и когато го погледнах с очакване, добави само: — В работата.

На разговора бе сложен край още преди да е започнал, затова се отказах от намерението да споделя за дневника и за доктор Наш. Ровех в чинията си и се стараех да отпъждам тревожните мисли — в края на краищата, повтарях си, не мога да му се сърдя, всеки има и лоши дни, — но безпокойството започваше да си пробива път. Съзнавах как ми се изплъзва възможността да повдигна темата, а нямаше как да знам дали в утрешния ден ще се събудя със същото убеждение, че е правилно да постъпя точно така. В един момент вече не издържах. Оставих ножа и вилицата.

— И все пак искали ли сме да имаме деца? — попитах.

— Кристин — въздъхна той, — трябва ли да водим този разговор?

— Извинявай.

Всъщност не знаех как ще продължа, ако не ме беше прекъснал. Наясно бях, че най-добре ще е да не упорствам. И все пак не можех да се откажа.

— Днес се случи нещо много странно. — Опитах се да прозвучи съвсем небрежно, с лекота, която изобщо не чувствах. — Стори ми се, че си спомних нещо.

— Какво нещо?

— Ами не знам…

— Хайде, разказвай. — Внезапно заинтригуван, той опря лакти на масата. — Какво си спомни?

Забих поглед в стената зад него. В снимката, която висеше там. Сложена в рамка, като картина. Близък план на разпукнала се цветна пъпка, но в черно и бяло, с бистри капки вода в краищата. Елементарен трик, казах си. Направо кич. Мястото й бе в някой универсален магазин, а не в истински дом.

— Спомних си, че съм родила дете.

Той се облегна назад в стола си. Ококори очи, после ги затвори. Дълбоко си пое въздух, после бавно издиша.

— Вярно ли е? — попитах. — Имали ли сме бебе?

Ако излъже сега, помислих си, тогава не знам как ще реагирам. Сигурно ще тръгна да споря. И всичко ще се излее от мен, безвъзвратно, неконтролируемо. Пагубно. Само че той не ме излъга. Отвори очи и ги прикова в моите.

— Да — каза той. — Вярно е.

Разказа ми за Адам и облекчението ме заля като вълна. Облекчение, примесено с болка. Толкова години, изгубени завинаги. Толкова моменти, за които нямам спомен и които никога не мога да си върна. В мен се надигна копнеж, усетих го как нараства, дотолкова, че без малко да ме погълне. Бен ми разказа за раждането му, за детството му, за живота му. Научих в кое училище е ходил, за участието му в пиеска по случай Рождество Христово, за уменията му на футболното игрище и на пистата за бягане. За приятелките му. За това как веднъж си свил цигара и несправедливо го обвинили, че пуши марихуана. Задавах много въпроси, а Бен ми отговаряше; като че ли му беше приятно да разказва за сина си — лошото настроение беше прогонено от спомените.

Неусетно затворих очи. Изплуваха образи — Адам, Бен, аз, — но не можех да отгатна дали идват от паметта или от въображението ми. Когато той млъкна, отворих очи и в първия миг се стреснах — колко остарял ми се стори мъжът насреща ми, изобщо не приличаше на младия баща, когото си бях представила.

— Няма и една негова снимка — казах. — Никъде в къщата.

— Да, знам — притеснено отвърна той. — За да не се разстройваш.

— Да не се разстройвам?

Той мълчеше. Помислих си, че не е по силите му да ми разкаже за смъртта на Адам. Изглеждаше някак сломен. Изцеден. Почувствах се виновна заради онова, което му причинявах всеки божи ден.

— Няма нищо — казах. — Знам, че е мъртъв.

Думите ми сякаш го изненадаха. Разколебаха го.

— Знаеш…

— Да — потвърдих аз. Бях на ръба да си призная, че в дневника съм прочела как и преди ми е казвал всичко това, но не се реших. Настроението му изглеждаше неустойчиво, атмосферата — напрегната. Разкритието можеше да почака.

— Просто го чувствам — добавих.

— Звучи логично — кимна той. — Казвал съм ти го.

Да, наистина. И то неведнъж. Както ми бе разказвал и моменти от живота му. И все пак едното изглеждаше истинско, а другото — не. Дълбоко в себе си все още не можех да приема, че синът ми е мъртъв.

— Разкажи ми пак.

Бен ми разказа за войната, за мината на пътя. Седях спокойно, доколкото ми бе възможно. Той стигна до погребението, описа залповете над ковчега, знамето, разстлано отгоре. Подтикнах съзнанието си към спомените, дори към онези, мъчителните, ужасяващите. Никакъв образ.

— Искам да отида там — заявих аз. — Искам да видя гроба му.

— Крис, едва ли…

Щом не откривах в паметта си никакъв спомен, трябваше с очите си да видя доказателство за смъртта му, иначе завинаги щях да тая надеждата, че е жив.

— Настоявам. Трябва да отида.

Не очаквах да се съгласи. Можеше да каже, че не е разумно, че твърде много ще се разстроя. И тогава какво? Как можех да го принудя?

Той обаче отстъпи.

— Ще отидем през уикенда. Обещавам.

Облекчението, примесено с ужас, ме вцепени.

Раздигнахме чиниите от вечерята. Аз застанах пред мивката, поемах съдовете от ръцете на Бен, потапях ги в горещата сапунена вода, изтърквах ги, изплаквах ги, после му ги подавах да ги подсуши, като през цялото време избягвах да погледна отражението си в прозореца над мивката. Насила се съсредоточих върху погребението на Адам, представих си как в някакъв мрачен ден съм стъпила на тревата до купчината пръст, как наблюдавам ковчега, увиснал над дупката в земята. Опитах се да извикам трещенето на залповете, самотния тръбач, който свири тържествена тъжна мелодия, докато ние — неговото семейство, приятелите му — хлипаме мълчаливо.

Нищо не се появи. Не се бе случило толкова отдавна, но аз не виждах нищо. Опитах се да си представя как съм се чувствала. В онази сутрин би трябвало да съм се събудила дори без знанието, че съм майка. Бен се е нагърбил със задачата първо да ме убеди, че имам син, а после, че същия този следобед ще го погребем. Представата, която извиквам, не е за ужас, а по-скоро за вцепенение, неспособност да повярвам. Нереалност. Такива са границите на поносимост на човешкото съзнание, с повече то не може да се справи, особено пък моето. Представям си как ме съветват какво да облека, извеждат ме от къщата към чакащата отвън кола, настаняват ме на задната седалка. Навярно съм се питала на чие ли погребение отиваме. Нищо чудно да съм приела, че може и моето да е.

Мярнах отражението на Бен в стъклото. Колко ли му е било трудно да се справи с всичко това, и то в тези първи дни, когато скръбта е сломяваща. За всички е щяло да бъде по-добре, ако е решил да не присъствам на погребението. Жегва ме въпросът дали така е постъпил.

Все още се колебаех дали да му кажа за доктор Наш. Той отново изглеждаше уморен и някак потиснат. Често въздишаше, усмихваше се само ако успеех да уловя погледа му. По-късно може би, казах си аз, макар че нямаше как да отгатна дали ще настъпи по-подходящ момент. Натрапваше ми се усещането, че вината за настроението му е моя, някое мое действие или пропуск. Дадох си сметка колко съм привързана към този мъж. Не можех да кажа дали го обичам — и все още не съм наясно, — но то е, защото всъщност не знам какво е любов. Въпреки мъглявия проблясващ спомен за Адам чувствам любовта си към него, инстинкта да го защитя, страстното желание да му дам всичко, чувството, че той е част от мен и без него целостта ми е нарушена. Също и към майка ми, когато изплува спомен за нея, но тази любов е различна. Връзката е по-сложна, с безмълвни протести и негласни упреци. Не смея да твърдя, че я разбирам напълно. Но към Бен? Намирам го привлекателен, да. Имам му доверие — въпреки лъжите, които ми е наговорил, в сърцето си знам, че мотивът е неговата загриженост за мен, — но мога ли да кажа, че го обичам, когато разполагам само със смътното усещане, че го познавам едва от няколко часа?

Нямах отговор на този въпрос. Но все пак исках да бъде щастлив и на някакво ниво разбирах, че държа аз да съм тази, която ще му донесе щастие. Трябва да положа повече усилия, така реших. Да взема нещата в свои ръце. Дневникът можеше да се окаже средството, което да помогне и на двама ни да живеем по-добре, а не само на мен.

Случи се тъкмо когато се канех да го попитам как се чувства. Трябва да съм пуснала чинията, преди той да я хване здраво. Тя падна на пода с трясък, придружен от неговата процедена ругатня, и се разби на стотици парченца.

— Извинявай! — почти извиках аз, но Бен не ме погледна.

Коленичи на пода, като не спираше да мърмори.

— Аз ще почистя — предложих, но той вече събираше по-едрите късове и ги прехвърляше в дясната си ръка.

— Съжалявам — повторих. — Толкова съм непохватна!

Не знам какво очаквах. Може би прошка или уверение, че не сме изгубили нищо ценно. Вместо това Бен повтори:

— По дяволите!

Пусна парчетата на пода и засмука палеца на лявата си ръка. Капки кръв нацапаха линолеума.

— Добре ли си? — попитах.

Той вдигна очи.

— Да, да. Порязах се, какво толкова. Проклетата…

— Дай да видя.

— Нищо ми няма — заяви той и се изправи.

Настоях и посегнах да хвана ръката му.

— Ще донеса бинт да го превържем. Или лейкопласт. Имаме ли…

— Млъкни, за бога! — избухна той и бутна ръката ми. — Остави ме на мира! Ясно?

Изправих се. Смаяна, предполагам. Виждах, че раната е дълбока; кръвта бликна, потече надолу по китката му. Не знаех какво да направя, нито какво да кажа. Не се беше развикал, но и не бе направил опит да прикрие раздразнението си. Стояхме лице в лице, настръхнали, на ръба на скандала, всеки очакващ другият да заговори, и двамата недоумяващи какво се е случило, какво е скритото значение на този инцидент.

Аз първа се предадох.

— Съжалявам — казах за трети път, макар че се почувствах глупаво.

Лицето му омекна.

— Няма нищо. Аз също съжалявам. — Пауза. — Изнервен съм. Наистина имах тежък ден.

Откъснах квадрат домакинска хартия и му я подадох.

— Поне се избърши.

— Благодаря — отвърна той, като попи кръвта по китката и пръстите си. — Ще се кача да си взема душ. — После се наведе и ме целуна. — Така добре ли е?

Кимнах и той излезе от стаята.

Чух как вратата на банята се затвори, от крана зашуртя вода. Бойлерът до мен се включи. Събрах останалите парченца, увих ги в хартия и ги хвърлих в кофата за боклук, после пометох най-дребните и накрая с гъба избърсах кръвта. Когато свърших, отидох в дневната.

Телефонът, затворен в чантата ми, звънеше. Доктор Наш.

Побързах да вдигна. Телевизорът все още работеше. Дъските на тавана скърцаха при движението на Бен от стая в стая. Не исках да чуе разговора ми, и то по телефон, за който не знаеше.

— Ало? — прошепнах.

— Кристин, Ед се обажда. Доктор Наш. Можеш ли да говориш?

Следобеда гласът му бе звучал спокойно, замислено, но сега в тона му се прокрадваше отчаяние. Неотложност. Започна да ме обзема страх.

— Да — отвърнах още по-тихо. — Какво има?

— Говори ли с Бен?

— Да — отвърнах. — Поне се опитах. Защо? Какво има?

— Каза ли му за дневника? А за мен? Покани ли го да дойде с нас в Уеъринг Хаус?

— Не — отвърнах, — канех се да му кажа, но… Той сега е горе, аз… Какво се е случило?

— Извинявай, че те стреснах — въздъхна той. — Сигурно няма причина да се тревожиш. Въпросът е, че преди малко ми се обадиха от Уеъринг Хаус. Жената, с която говорих сутринта, нали си я спомняш. Никол. Продиктува ми един телефонен номер. Приятелката ти Клеър звъняла там, за да говори с теб. И си оставила телефона.

Застанах нащрек. Чух водата в тоалетното казанче, после плискането в мивката.

— Не разбирам — казах все така тихо. — Скоро ли е било?

— Не — отвърна доктор Наш. — Няколко седмици след като си се върнала при Бен. Като не те открила там, тя взела номера на Бен, но после се обадила отново да каже, че не е успяла да се свърже с него. Помолила да й дадат адреса ти. На което те нямали право, разбира се, но предложили тя да им остави телефона си, за да ви го предадат, ако някой от двама ви се обади. След разговора ни сутринта Никол открила бележката в твоята папка и отново се обади да ми даде номера.

Не успявах да проумея.

— Защо не са ми го пратили по пощата? Или на Бен?

— Според Никол точно така са постъпили. Но никой от двама ви не се е свързал с тях. — Той направи пауза. — Бен давал ли ти е номера на Клеър?

— Не — отвърнах. — Каза ми, че от години сме загубили връзка. Тя заминала наскоро след сватбата ни. За Нова Зеландия.

— Разбирам… Кристин, това вече си ми го казвала, а пък… номерът не е с международен код.

Страхът ми продължи да нараства, макар да не знаех защо.

— Значи се е върнала?

— Никол твърди, че Клеър често те е посещавала в Уеъринг Хаус. Почти колкото Бен. И не е чула, че се готви да заминава. Нито в Нова Зеландия, нито където и да било другаде.

Времето сякаш ускори ход. Събитията се развиваха твърде бързо и не успявах да ги осмисля. Чувах стъпките на Бен на горния етаж. Душът беше спрял, бойлерът замлъкна. Сигурно има логично обяснение, казах си, как иначе. Трябваше само да забавя скоростта, за да се ориентирам и да проумея чутото. Прииска ми се доктор Наш да спре да говори, да си върне думите назад, но напразно.

— Има и още нещо — обади се той. — Съжалявам, Кристин, но Никол ме попита как си и аз й казах. Тя се изненада, че отново си заживяла с Бен. Попитах защо.

— Добре — чух се да изричам. Поех дълбоко въздух. — Продължавай.

— Съжалявам, Кристин, че ще го чуеш от мен. Никол ми каза, че с Бен сте разведени.

Стаята политна на една страна. Хванах се за подлакътника, за да не падна. Това последното противоречеше на всякаква логика. На екрана на телевизора някаква русокоса жена злобно крещеше на възрастен мъж. Прииска ми се и аз да изкрещя.

— Какво? — попитах.

— С Бен сте били разделени. Той те напуснал. Около две години, след като си постъпила в Уеъринг Хаус.

— Разделени? — повторих. Сега пък стаята започна да се смалява. Още малко, и щеше да изчезне. — Сигурен ли си?

— Да. Така ми каза Никол. Тя смята, че било свързано с Клеър. Отказа да ми съобщи подробности.

— С Клеър?

— Да — потвърди той.

Въпреки собственото си объркване усещах колко трудно му е да води този разговор, долавях колебанието в гласа му, бавното обмисляне на вариантите, преди да реши как да формулира поредното изречение.

— Недоумявам защо Бен не ти казва всичко. Без съмнение той смята, че постъпва правилно. За да те предпази. Но ако това е вярно… Не знам. Защо ще крие от теб, че Клеър си е тук? Защо ще мълчи за развода? Не знам. Не е редно, струва ми се. — Не казах нищо и той продължи: — Може би трябва да говориш с Клеър. Тя ще ти даде някои отговори. Може дори с него да говори. Не знам. — Нова пауза. — Кристин? Имаш ли нещо за писане подръка? Искаш ли да ти продиктувам номера?

Преглътнах мъчително.

— Да — отвърнах. — Ако обичаш.

Посегнах към крайчето на вестника върху масичката, взех писалката, оставена отстрани, и записах номера. Чух простъргването на плъзгащата се врата на банята. Бен излезе на площадката.

— Кристин? — обади се отново доктор Наш. — Утре ще ти се обадя. Не казвай нищо на Бен. Поне докато не се ориентираме какво става. Съгласна ли си?

Чух се как потвърдих, после казах „дочуване“. Той ме предупреди да не забравя да запиша разговора ни в дневника, преди да заспя. Обещах му. Написах Клеър до телефона, но още не знаех как ще постъпя. Откъснах листчето и го пъхнах в чантата си.

Бен се появи, но аз не му казах нищо. Продължих да мълча, когато седна на канапето срещу мен. Не откъсвах очи от телевизора. На екрана течеше документален филм за непознатите обитатели на морските дълбини. Подводен робот с дистанционно управление изследваше непрогледна падина. Два прожектора осветяваха места, които никога не бяха виждали светлина. Призраци в дълбините.

Исках да го попитам дали поддържам връзка с Клеър, но нямах желание да чуя поредната лъжа. Гигантски октопод застина в полумрака, напълно неподвижен. „Това същество никога досега не е било заснемано“, изрече гласът на диктора под акомпанимента на електронната музика.

— Добре ли си? — попита Бен.

Кимнах, без да отделям очи от екрана. Той се изправи.

— Имам малко работа. Отивам горе. В нашата спалня ли ще спиш?

Едва тогава го погледнах. Нямах представа кой е той.

— Да — отвърнах. — Ще се кача малко по-късно.

Сряда, 21 ноември

Цяла сутрин разлиствах дневника, но не успях да го прочета отначало докрай. Пропусках някои страници, други препрочитах отново и отново в старанието си да повярвам в написаното, да го набия в главата си. А сега съм в спалнята, пред еркерния прозорец, и отново пиша.

Телефонът е в скута ми. Защо ми е толкова трудно да набера номера на Клеър? Трябва само да натисна няколко копчета. Нищо повече не се изисква. Няма нищо сложно. Нито трудно. И все пак много по-лесно ми се вижда да взема писалката и да пиша.

Сутринта влязох в кухнята. Животът ми се крепи върху подвижни пясъци, ето това си помислих. Нито един ден няма връзка с предишния. Струва ми се, че знам някои неща, а те излизат неверни, други — факти за мен самата, за които съм напълно сигурна — принадлежат на отминали години. Историята, с която разполагам, прилича на измислица. Доктор Наш, Бен, Адам и сега Клеър. Съществуват, но като сенки в тъмното. Подобно на непознати те се появяват и изчезват, установяват се връзки, после се прекъсват. Неуловими, ефимерни. Като призраци.

И не само те. С всичко е така. Като плод на фантазията. Извикано от нищото. Отчаяно копнея за солидна почва, нещо истинско, което няма да изчезне, когато заспя. Имам нужда от здрава котва.

Натиснах педала на кофата за боклук. Лъхна ме на спарено — задушливата топлина на разложението. Противният сладникав мирис на разваляща се храна. Вестник, с наполовина решена кръстословица, почернял от мокра торбичка чай. Сдържах дъха си и коленичих на пода.

Във вестника бяха завити остри парчета порцелан, трохи, фин бял прах, а отдолу имаше торбичка за пазаруване, вързана на възел. Извадих я — с мисълта за мръсни памперси — и реших да я разкъсам и да я отворя по-късно, ако се наложи. Отдолу се показаха обелки от картофи и почти празна пластмасова бутилка, от която капеше кетчуп. Избутах всичко настрани.

Черупки от яйца — четири-пет — и шепа шумящи обелки от лук. Остатъци от изсушена червена чушка, голяма полуизгнила гъба.

Останах доволна, върнах всичко обратно в кофата и я затворих. Записаното отговаряше на истината, бяхме яли омлет. Беше се счупила една чиния. Погледнах в хладилника. Две свински пържоли се размразяваха в полиетиленова паничка. В коридора пантофите на Бен бяха оставени в подножието на стълбите. Всичко беше там, точно както го бях отразила в дневника. Не го бях измислила. Отговаряше на истината.

От което следваше изводът, че номерът действително принадлежи на Клеър. Доктор Наш наистина ми се беше обадил. С Бен бяхме разведени.

Искам да му се обадя веднага. Да го попитам как да постъпя или по-скоро да го помоля той да позвъни на Клеър вместо мен. Но колко дълго мога да бъда гост в собствения си живот? Да присъствам пасивно. Трябва да поема нещата в свои ръце. — Минава ми мисълта, че може никога вече да не видя доктор Наш — след онова, което му казах, — но не допускам тя да се загнезди в главата ми. Каквото и да се случи, трябва сама да говоря с Клеър.

А какво ще й кажа? Толкова много имаме да си говорим… и в същото време толкова малко. Помежду ни съществува дълга обща история, но тя ми е напълно неизвестна.

Връщам се върху думите на доктор Наш за причината да се разделим с Бен. „Било свързано с Клеър.“

Звучи логично. Преди години, когато съм имала най-голяма нужда от него, но съм проявявала най-малко разбиране, съпругът ми е поискал развод и сега, когато сме отново заедно, той ми казва, че най-добрата ми приятелка е заминала на другия край на света, преди да се случи всичко това.

Затова ли не искам да й се обадя? Защото се страхувам, че дори не мога да си представя колко много има да крие тя от мен? Затова ли Бен предпочита да не си спомням нищо? И дори отхвърля всеки евентуален опит да се подложа на лечение като безнадежден — за да не успея никога да свържа един спомен с друг и да науча какво е било?

Не мога да си представя, че би постъпил по този начин. Абсолютно немислимо е. Направо нелепо. Припомням си разказа на доктор Наш за престоя ми в болницата. „Твърдяла си, че лекарите са в заговор срещу теб. Проявявала си симптоми на параноя.“

Дали тези думи важат и за сегашното ми състояние?

Внезапно ме спохожда спомен. Появява се едва ли не насила, изниква от празнотата на миналото ми, за да ме зашемети, но ето че също толкова бързо изчезва. Аз и Клеър, на друг купон.

— Господи — въздъхва тя, — толкова е гадно! Знаеш ли какво не е наред? Всички са абсолютно обсебени от секса. А то си е животински инстинкт, нали разбираш? В каквито и евфемизми да го обличаме, колкото и да го разкрасяваме, пак до това се свежда. Няма друго.

Възможно ли е, докато съм затъвала в своя ад, Клеър и Бен да са потърсили утеха един в друг?

Поглеждам надолу. Телефонът лежи в скута ми. Няма как да знам къде ходи Бен, когато излезе сутрин. Лишена съм от възможността да трупам едно подозрение върху друго, да правя връзки между фактите. Дори някой ден да открия Клеър и Бен в леглото, на следващия ще съм забравила какво съм видяла. Идеалният слепец за изневярата. Нищо чудно и до днес да продължават да се срещат.

Съзнанието ми едновременно приема и отхвърля тази мисъл. Вярвам на Бен и в същото време съм изпълнена с недоверие. Напълно възможно е в едно съзнание да съжителстват две противоположни гледни точки и то да се лута между тях.

Всъщност защо би ме излъгал? Той действително смята, че постъпва правилно. Непрекъснато си повтарям това. Той те предпазва. Крие от теб онова, което не е нужно да знаеш.

Накрая набрах номера, разбира се. Нямаше начин да се откажа. Изчаках няколко сигнала, прищракване, после глас: „Здравейте. Моля, оставете съобщение.“

Тутакси разпознах гласа на Клеър. Вън от всяко съмнение.

Не се поколебах да оставя съобщение. „Моля те, обади ми се. Аз съм Кристин.“

Слязох на долния етаж. Нищо повече не можех да направя.

Зачаках. Мина час, после втори. Междувременно продължих да пиша в дневника, после си направих сандвич и го изядох в дневната. Отидох в кухнята — да забърша плота, да събера трохите в шепата си, за да ги хвърля в мивката — и ето че на вратата се позвъни. Звукът ме стресна. Оставих гъбата, избърсах ръцете си в кърпата, която висеше на вратата на фурната, и отидох да видя кой е.

През матираното стъкло се очертаваше силуетът на мъж. Не носеше униформа, а костюм с вратовръзка. Бен? — зачудих се. Но той трябваше да е на работа. Отворих.

Беше доктор Наш. Досетих се, защото нямаше кой друг да е, но и по друга причина. Продължавах да възприемам съпруга си като непознат дори след изчерпателно обяснение, а сутринта след прочита на дневника не бях успяла да си представя доктор Наш, но сега определено го разпознах. Късата му коса беше старателно сресана на път, разхлабената му вратовръзка стоеше накриво, а под сакото си беше облякъл пуловер в неподходящ цвят.

Той забеляза изненадата ми.

— Кристин?

— Да — отвърнах аз и открехнах вратата едва–едва.

— Аз съм. Ед. Ед Наш. Доктор Наш, не ме ли позна?

— Знам, аз…

— Прочете ли дневника?

— Да, но…

— Добре ли си?

— Да — отвърнах отново. — Напълно.

Той снижи глас.

— Бен вкъщи ли е?

— Не, няма го. Аз просто… не те очаквах. Имаме ли уговорка?

Той замълча само за част от секундата, но достатъчно, за да се наруши ритъмът на разговора. Нямахме уговорка, досетих се аз. Или поне в дневника не се споменаваше нищо такова.

— Да — каза той. — Не си ли записала?

Не казах нищо. Продължавахме да стоим на прага на тази къща, която отказвах да приема за свой дом.

— Може ли да вляза? — попита той накрая.

Забавих се с отговора. Не бях сигурна дали искам да го поканя. Струваше ми се нередно. Като предателство един вид. Спрямо какво? Доверието на Бен? Нямах представа дали то е важно за мен. Вече не беше, не и след толкова лъжи. Лъжи, за които бях чела цялата сутрин.

— Да — отвърнах и отворих вратата.

Доктор Наш кимна и прекрачи прага, като се огледа в двете посоки. Поех палтото му и го закачих до шлифера, който предположих, че е мой.

— Влизай — посочих аз към дневната.

Направих кафе и седнах срещу него. Той мълчеше и аз бавно отпих в очакване. Той също отпи от чашата си. След малко я остави на масичката между нас.

— Не си ли спомняш, че ме покани?

— Не — отвърнах аз. — Кога?

— Тази сутрин — каза той и по гърба ми полазиха студени тръпки. — Когато се обадих да ти кажа къде ще намериш дневника.

Не помнех да се е обаждал и сега, когато пиша, не си спомням такъв разговор.

Помислих си за други неща, които бях записала. Пъпеш, който не помнех да съм поръчвала. Бисквитка, която бях отказала.

— Не си спомням — заявих.

Започна да ме обзема паника.

Видях загриженост в погледа му.

— Задрямвала ли си днес?

— Не — отвърнах, — изобщо не. Просто не мога да си спомня. Кога е станало? Кога?

— Кристин, успокой се. Това нищо не значи. Забравила си, какво толкова. На всекиго се случва.

— Но цели разговори? Отпреди не повече от два часа!

— Да — тихо каза той в опит да ме успокои, но не помръдна от мястото си. — Все пак много ти се насъбра напоследък. Паметта ти поначало е неустойчива. Да забравиш едно нещо не означава, че състоянието ти се влошава и няма отново да се подобри. Нали разбираш?

Кимнах отчаяно в старанието си да му повярвам.

— Помоли ме да дойда, защото искаше да се обадиш на Клеър, но се съмняваше дали ще се справиш. — Той си пое дълбоко дъх, преди да добави: — Освен това искаше да говоря с Бен в твоя защита.

Настъпи кратко мълчание.

— Наистина ли? — попитах аз.

— Да. Опасяваше се, че сама няма да успееш.

Погледнах го и си дадох сметка, че не му вярвам. Съмнявах се, че съм го поканила. Нямах никакво желание да говори с Бен. От къде на къде, когато бях решила да не казвам на мъжа ми нищо, поне засега? Защо ще твърдя, че имам нужда от помощта му, за да говоря с Клеър, след като сама бях набрала телефона, дори бях оставила съобщение?

Лъже, помислих си. И се запитах какво друго го бе накарало да дойде. Какво премълчаваше?

Паметта ми не работи, наистина, но не съм глупава.

— Защо дойде всъщност? — попитах аз.

Той се размърда в стола си. Може би просто някакво любопитство го бе подтикнало да разгледа отвътре къде живея. Или пък искаше да ме види още веднъж, преди да говоря с Бен.

— Да не се тревожиш, че Бен ще ми забрани да се срещаме, след като му разкажа за нас?

— Не — отвърна той. — Дойдох в отговор на молбата ти. Освен това съм наясно с решението ти да не казваш на Бен, че се срещаме. Не и преди да се чуете с Клеър. Помниш ли?

Поклатих глава. Бях се натъкнала на бяло петно. Нямах представа за какво говори.

— Клеър се чука със съпруга ми — заявих аз.

Доктор Наш остана като гръмнат.

— Кристин, аз…

— Отнася се с мен, все едно съм някоя тъпачка. Лъже ме на всяка крачка. Но аз не съм глупава.

— Съмнявам се…

— Чукат се от години — настоях аз. — Това обяснява всичко — защо ме лъже, че е заминала, и защо не съм се виждала с нея, макар да е уж най-добрата ми приятелка.

— Кристин — спря ме той, — не разсъждаваш трезво. — Ето че се премести до мен на канапето. — Бен те обича. Аз самият говорих с него, спомняш ли си? Преди около година. Може и да не съм ти казал. Възнамерявах да го убедя да ми позволи да се срещна с теб. Стори ми се напълно предан. Абсолютно. Каза ми, че те изгубил веднъж и не искал това да се случи отново. Нагледал се бил на страданията ти, докато те подлагали на всякакви видове лечение, и нямало да допусне повече да изпитваш болка. Той очевидно те обича. Опитва се да те предпази.

Мислено се върнах към прочетеното сутринта. За развода.

— Само че ме е изоставил — възразих аз. — За да бъде с нея.

— Кристин, заблуждаваш се. Ако това беше истина, защо ще настоява да се върнеш в тази къща? Много по-лесно би било да те остави в Уеъринг Хаус. Но той те е довел тук. И се грижи за теб. Всекидневно.

Усетих, че силите ме напускат. Нямах друга опора, освен да се свия като пашкул. Сякаш разбирах думите, които излизаха от устата му, и в същото време ми бяха непонятни. Тялото му излъчваше топлина, очите — състрадание. Когато го погледнах, ми се усмихна. Пред очите ми тялото му нарасна, докато обхвана цялото ми зрително поле, а дъхът му прикова слуха ми. Той продължаваше да говори, но аз не чувах какво казва. Открои се една-единствена дума. Любов.

Следващото ми действие бе напълно неволно. Не бях го планирала. Стана внезапно, животът ми прещрака и се отвори като залепнал капак, който най-сетне е поддал. В един миг чувствах единствено устните ми върху неговите, ръцете ми, обвили врата му. Косата му беше влажна — необясним, но незначителен за мен факт. Исках да говоря, да му кажа какво изпитвам, но не го направих, защото така бих спряла да го целувам, бих сложила край на този миг, който исках да продължи вечно. Най-сетне се чувствах като истинска жена. Уверена, че всичко ми е подвластно. Сетих се за една песен на Дейвид Соупър и установих, че си спомням как дори бях писала някъде, че не съм целувала друг, освен съпруга ми.

Не знам колко продължи. Не знам дори как се случи, как от мястото си на канапето до него, чувствайки, че се смалявам и изчезвам, бях направила прехода към целувката. Не си спомням да съм я предизвикала, но не отричам, че съм я искала. Не помня как е започнала. Помня единствено прехода от едното към другото състояние, с празнотата помежду, без съзнателна мисъл, без решение за действие.

Той не ме отблъсна грубо. По-скоро с нежност. Поне ми спести унижението. Не ме обиди с тъпия въпрос „Какво правиш“, нито с по-враждебния „Какво си въобразяваш“. Просто отдели устни от моите, после свали ръцете ми от раменете си и каза тихо:

— Недей.

Вцепених се. Заради онова, което бях си позволила? Или заради неговата реакция? Не мога да преценя. Остана ми единствено чувството, че за миг съм се изпарила и една нова Кристин е заела мястото ми. Беше ме обсебила изцяло, а после бе изчезнала и ме бе изоставила. Бях направо ужасена. Разочарована? Не. Определено бях доволна, защото заради нея се бе случило нещо.

Той ме погледна.

— Извинявай.

Не можех да отгатна какво изпитва. Гняв? Състрадание? Съжаление? Всяко едно от тези чувства бе възможно. Може би в изражението му бяха смесени и трите. Той все още държеше ръцете ми, после ги сложи в скута ми и ги пусна.

— Извинявай, Кристин — повтори.

Не знаех какво да кажа. Нито как да постъпя. Докато мълчах и обмислях своето извинение, неочаквано изтърсих:

— Ед, обичам те.

Той затвори очи, преглътна.

— Кристин, аз…

— Моля те — спрях го аз. — Недей. Не отричай, че и ти изпитваш същото. — Той се намръщи. — Ти също ме обичаш, знаеш го.

— Кристин, моля те — възрази той, — ти всъщност си…

— Какво? Луда ли съм?

Той ме погледна право в очите.

— Не. Объркана си.

— Объркана? — изхилих се аз.

— Да — кимна той. — Ти не си влюбена в мен. Помниш ли, че говорихме какво представлява конфабулацията? Често се проявява при хора, които…

— О — въздъхнах иронично, — спомням си. Хора без памет. Това ли е обяснението според теб?

— Възможно е. Твърде вероятно.

В този миг изпитах омраза към него. Въобразяваше си, че знае всичко, че ме познава по-добре от мен самата. А всъщност беше наясно само със сегашното ми състояние.

— Не съм глупава — заявих аз.

— Знам. Повярвай ми, Кристин. Не смятам, че си глупава, но мисля…

— Не е възможно да не ме обичаш.

Той въздъхна. Бях го докарала до отчаяние. На границата на търпението.

— Виж…

— Не ми каза, че с Бен сме разделени — прекъснах го аз. — Защо? Защо скри от мен?

— Не знаех! — възкликна той. — Няма друга причина. Не е записано в картона ти, а и Бен не го спомена. Не знаех! — Той се размърда, сякаш отново да хване ръцете ми, после спря и разтърка челото си. — Щях да ти кажа, ако знаех — изрече накрая.

— Сериозно? Както ми каза за Адам?

Той сякаш се засегна.

— Кристин, моля те.

— Защо скри, че съм имала син?! И ти си същият като Бен!

— За бога, Кристин. Безброй пъти сме водили този разговор. Постъпих както смятах, че е най-добре. Бен не ти говореше за Адам. Аз не можех да ти кажа. Не би било редно. Не би било етично.

Изсмях се. Глухо, гърлено.

— Етично ли? Какво етично има в това да криеш от мен?

— Бен трябваше да реши дали да ти каже за Адам. Не аз. Но идеята за дневника дойде от мен. За да записваш онова, което научаваш. Смятах, че е за добро.

— А какво ще кажеш за нападението? Удобно ти беше да си мисля, че ме е бутнала кола!

— Не е вярно, Кристин. Това си го чула от Бен. Нямах представа какво ти говори той. Откъде можех да знам?

Мислено се върнах към видението. Вана с аромат на портокалови цветчета и ръце, които стискат гърлото ми.

Чувството, че не мога да дишам. Мъж, чието лице ми е напълно чуждо. Сълзите потекоха.

— Тогава защо изобщо го спомена?

Той заговори кротко, но без да ме докосва.

— Не е вярно. Не съм ти казвал, че си била нападната, сама си го спомни.

Истина беше. Гневът ми отново се надигна.

— Кристин, аз…

— Искам да си вървиш. Моля те.

Вече плачех неудържимо, но се чувствах невероятно жизнена. Нямах представа какво се е случило току-що, почти не помнех какви думи сме си разменили, но имах чувството, че съм отхвърлила тежък товар, някакъв бент вътре в мен най-сетне беше рухнал.

— Моля те — повторих. — Моля те, върви си.

Очаквах той да се възпротиви. Да се примоли да му позволя да остане. Едва ли не се опитах да му го внуша. Той обаче не се поддаде. Попита само:

— Сигурна ли си?

Поклатих глава и прошепнах:

— Да. — Извърнах очи към прозореца, решена да не го поглеждам. Не и днес, което за мен означава, че до утре ще съм го забравила напълно. Той се изправи и тръгна към вратата.

— Ще ти се обадя. Утре. За лечението ти. Аз…

— Върви си — казах аз. — Моля те.

Той кимна, но не каза нищо повече. Минута по-късно чух как тихо затвори вратата.

Аз си останах на мястото. За няколко минути? Или часове? Не знам. Сърцето ми биеше бясно. Чувствах се едновременно изцедена и самотна. В някакъв момент се качих на горния етаж. В банята разгледах снимките. Моят съпруг. Бен. Какво направих? — запитах се. Нищо не ми остана. Никой, на когото да се доверя. Няма към кого да се обърна. Умът ми запрепуска неудържимо. Непрекъснато си повтарях думите на доктор Наш. „Той те обича. Опитва се да те предпази.“

От какво да ме предпази всъщност? От истината? А за мен тъкмо истината бе най-важното нещо. Може би греша.

Влязох в кабинета. За толкова неща ме е лъгал, на нито една дума не можех да вярвам. На нито една.

Знаех какво трябва да направя. Да открия истината. Да се убедя, че мога да му се доверя поне за едно-единствено нещо.

Кутията беше на мястото, описано в дневника — заключена, както подозирах. Не се обезкуражих.

Заех се да търся. Повтарях си, че няма да спра, докато не открия ключа. Първо прерових всички чекмеджета и на бюрото в кабинета. Действах бавно, внимателно. Връщах на място всяко нещо. Когато свърших, влязох в спалнята. Прегледах чекмеджетата, бръкнах под неговото бельо, под изгладените носни кърпи, също и под фланелките с ръкав и без ръкав. Нищо не открих. И в моите чекмеджета нямаше нищо.

Чекмеджета имаха и нощните шкафчета. Бях си наумила и тях да преровя, като започна от другата страна на леглото. Издърпах горното и погледнах какво съдържа — химикалки, неработещ часовник, блистер хапчета с непознато название. После издърпах долното.

Отначало ми се стори, че е празно. Леко го бутнах обратно, но ето че нещо изтрака — метал, застъргал по дърво. Издърпах го отново с разтуптяно сърце.

Открих ключ.

Седнах на пода и отворих кутията. Беше пълна. Най-вече със снимки. Снимки на Адам, а също и мои. Някои изглеждаха познати — предполагам, онези, които ми е показвал, — но повечето като че ли виждах за пръв път. Открих акта за раждане на Адам, писмото му до Дядо Коледа. Цели тестета негови снимки като бебе — как пълзи, как се усмихва беззъбо на камерата, как го кърмя, как спи, увит в зелено одеялце, — снимки как расте. Снимката с каубойското костюмче, обичайните училищни снимки, една върху велосипедчето с три колела. Всичките бяха там, при акта му зараждане, точно както бях написала.

Извадих ги, разпилях ги по пода и започнах да ги разглеждам една по една. Имаше и снимки, на които сме аз и Бен; на една от тях дъвчехме нещо пред сградата на Парламента — усмихнати, но в неестествени пози, сякаш никой от двама ни не знаеше, че другият съществува. Следващата е от сватбата ни. Официална, подобаващо нагласена. Стоим пред някаква църква в облачен ден. И двамата изглеждаме някак глуповато щастливи, също както и на една друга, която сигурно е от сватбеното ни пътешествие. Седим в ресторант, усмихваме се, надвесени над полупразни чинии, а лицата ни са озарени от любов, но и от жарко слънце.

В тази се вгледах по-внимателно. Започнах да се изпълвам с облекчение. Гледах жената, седнала до младоженеца, взряна в едно бъдеще, което не може, а и не иска да отгатне, и си помислих какво ли общо имам с нея. Приликите опират до физически белези. Клетки и тъкани. ДНК. Уникалният химически подпис. Нищо друго. Тя е непозната за мен. Нищо не ни свързва, няма как да проследя пътя си обратно до нея.

Да, разбирам: тя — това съм аз; личи си, че е влюбена. В Бен. За когото току-що се е омъжила. Мъжът, до когото се будя всеки ден. Той не е нарушил клетвата, дадена в онзи далечен ден в малката църква в Манчестър. Не ме е разочаровал. Погледнах снимката и отново се изпълних с любов.

Върнах я на пода и продължих нататък. Много добре знаех какво искам да открия, макар че желаният резултат ме изпълваше с ужас. Бях се прицелила в единственото доказателство, че съпругът ми не ме лъже — онова, което би ме дарило с партньор и в същото време би ми отнело сина.

Открих го. На дъното на кутията, пъхнато в плик. Фотокопие на изрезка от вестник, сгънато на четири, с остри ръбове. Знаех какво е още преди да го отворя, но все пак се разтреперих, когато започнах да чета. Британски войник, загинал по време на назначение като ескорт на бойни части в провинция Хелманд, Афганистан, бе разпознат от Министерството на отбраната. Адам Уийлър, на 19 години. Роден в Лондон… Към листа беше прикачена снимка. Цветя върху гроб. Адам Уийлър, 1987–2006 гласеше надписът.

Скръбта ме зашемети — сякаш по-силно от всеки друг път. Изпуснах листа и се свих от болка, толкова силна, че дори не можех да заплача, и завих като ранено животно, което умира от глад и се моли за бърз край. Затворих очи и образът ми се яви. Проблесна като светкавица. Медал, който ми поднасят в черна кутия от кадифе. Ковчег, знаме. Извърнах очи и отправих молитва никога повече да не ми се явява. Има спомени, които по-добре да не се завръщат. Да си останат изгубени завинаги.

Заех се да събера разпилените снимки. Трябваше да му повярвам, помислих си. За всичко. Трябваше да повярвам, че крие от мен разни неща единствено защото са твърде болезнени, за да ги хвърля в лицето ми всеки ден. Единственият му мотив е бил да ме пощади. Да ми спести бруталната истина. Внимателно прибрах снимките и документите, подредих ги, както си бяха. Почувствах удовлетворение. Върнах ключа в чекмеджето, а кутията — в шкафа за документи. Мога пак да ги разгледам, когато поискам, помислих си. По всяко време.

Оставаше само още едно нещо. Трябваше да знам защо Бен ме е напуснал. Трябваше да знам за какво съм отишла в Брайтън преди толкова години. Трябваше да знам кой бе ограбил живота ми. Да направя още един последен опит.

Набрах телефона на Клеър.

Припукване. Тишина. Сигнал свободно. Няма да вдигне помислих си. Нали й оставих съобщение, а тя не се обади. Крие нещо, което не иска да узная.

Зарадвах се едва ли не. Желанието да проведа този разговор всъщност бе чисто хипотетично. Не вярвах да ми донесе друго, освен болка. Приготвих се да изслушам още веднъж бездушната покана да оставя съобщение.

Прищракване. После глас:

— Ало?

Това беше Клеър. На мига се досетих. Гласът й звучеше толкова познат, колкото и собственият ми.

— Ало? — повтори тя.

Продължих да мълча. Пред очите ми запрелитаха образи. Видях лицето й, с късо подстригана коса и барета. Заливаща се от смях. Видях я на нечия сватба — на моята, предполагам, макар да не съм сигурна, — облечена в смарагдово зелено, как отпива шампанско. Видях я с дете на ръце — донася го и ми го подава с думите „Време за папкане!“ Видях я седнала на ръба на нечие легло, как говори на неподвижната изпъната фигура и разбрах, че това съм аз.

— Клеър? — казах.

— Да — отвърна тя. — Кой се обажда?

Стегнах се и се съсредоточих, напомних си, че някога сме били най-добри приятелки, каквото и да се е случило в годините оттогава. Видях я как се е изтегнала в моето легло, прегърнала бутилка водка, киска се и повтаря, че мъжете са адски тъпи.

— Клеър? Аз съм. Кристин.

Тишина. Времето потече към безкрайността. Отначало си помислих, че няма да отговори, че просто е забравила коя съм или не иска да приказва с мен. Затворих очи.

— Криси! — възкликна тя. Чух как преглътна, сякаш дъвчеше нещо. — Криси! Господи. Скъпа, наистина ли си ти?

Отворих очи. Една сълза бавно се търкулна по непознатите очертания на лицето ми.

— Клеър? Да, аз съм. Криси.

— Господи. По дяволите! — И после повтори, но по-тихо. — По дяволите! Роджър! Родж! Криси се обажда! — И продължи с по-висок глас: — Как си? Къде си?… Роджър!

— Ами… у дома — отвърнах.

— У дома?

— Да.

— При Бен?

Застанах нащрек.

— Да — отвърнах. — При Бен. Прослуша ли съобщението ми?

Чух как си поема дъх. От изненада ли? Или бе запалила цигара?

— Да! Само че не си оставила телефон. — Тя замълча и за миг се почудих дали няма и други причини да пренебрегне обаждането ми. Но тя продължи: — Няма значение. Как си, скъпа? Колко се радвам да чуя гласа ти! — Мълчах, защото не знаех какво да отговоря и тя ме изпревари: — Къде живееш?

— Не знам точно.

Стана ми приятно, защото въпросът й ме убеди, че не се вижда с Бен, но после дойде прозрението, че ме пита нарочно, тъкмо за да не заподозра истината. Толкова много исках да й се доверя — да знам, че Бен не ме е напуснал заради нещо, което е открил у нея, — защото това би означавало, че мога да се доверя и на съпруга ми.

— В Крауч Енд — изрекох колебливо.

— Ясно — отсече тя. — И как е? Как се справяш?

— Е, и сама можеш да се сетиш. Нищо не успявам да изровя от проклетата си памет.

И двете се засмяхме. Този изблик на чувство, различно от мъката, ми подейства освежително, но той продължи кратко. Последва мълчание.

— Добре звучиш — рече тя най-сетне. — Наистина добре.

Казах й, че отново съм започнала да пиша.

— Сериозно? Супер. Какво е? Роман?

— Не — отвърнах. — Трудно би се получил роман при положение, че мозъкът ми не задържа спомени дори от предишния ден. — Тишина. — Просто записвам какво ми се случва.

— Разбирам. Все пак е нещо.

Стори ми се, че долових хладина, и си казах, че тя може би не разбира напълно състоянието ми. Запитах се как ли сме се разделили последния път, когато сме били заедно.

— И какво става с теб? — попита тя.

Какво да й кажа? В първия момент ми се прииска да й дам дневника си, да я оставя да го прочете, което, разбира се, не бих могла да направя. Или поне засега. Първо трябваше да си поговорим, толкова неща ми бяха неизвестни. Целият ми живот всъщност.

— Не знам — казах на глас. — Трудно е да…

Навярно й се бях сторила потисната и нещастна, защото тя почти ме прекъсна.

— Криси, скъпа, какво има?

— Не, нищо. Добре съм. Просто… — Не можах да довърша изречението.

— Скъпа? — настоя тя.

— Не знам. — Мисълта ми се отплесна към доктор Наш и онова, което му бях наговорила. Можех ли да разчитам, че няма да ме издаде на Бен? — Чувствам се объркана. Мисля, че сътворих голяма глупост.

— О, не ми се вярва — Отново мълчание — пауза или време за пренастройка? — последвано от въпрос: — Мога ли да говоря с Бен?

— Няма го — отвърнах. Олекна ми, че разговорът доби конкретност, насочи се към фактологията. — На работа е.

— Ясно.

Отново мълчание. Внезапно ми се стори, че водим абсурден разговор.

— Трябва да те видя — казах в слушалката.

— „Трябва“? — повтори тя с въпросителен тон. — А нямаш ли желание?

— Не — опитах се да обясня. — Очевидно имам…

— Спокойно, Криси, шегувам се. И аз искам да се видим. Адски много.

Стана ми приятно. Бях си въобразила, че словесната размяна постепенно ще замре, ще завърши с любезно „дочуване“ и уклончиво обещание да се чуем в неопределен бъдещ момент и така завинаги ще ми бъде отрязана още една пътека към моето минало.

— Благодаря ти — казах аз. — Много ти благодаря.

— Криси — не спираше тя, — толкова много ми липсваше. Всеки ден. Постоянно се ослушвах за проклетия телефон с надеждата, че това ще си ти. — Тя спря да си поеме дъх. — Как е… как ти е паметта сега? Какво си спомняш?

— Не знам — отвърнах. — По-добре е отпреди, струва ми се. Но все още си спомням много малко. — Замислих се за онова, което бях записала, за изплувалите образи, нейния и моя. — Спомням си един купон. Фойерверки на покрива. Как ти рисуваше. Аз учех. Но нищо повече.

— Аха! — възкликна тя. — Великата нощ! Господи, сякаш е било преди векове! Много празнини имам да попълвам! Много.

Зачудих се какво иска да каже, но не я попитах. Може да почака, помислих си. Интересуваха ме по-важни неща, които нямах търпение да узная.

Поех си дълбоко дъх.

— Живяла ли си другаде? — попитах. — В чужбина.

— О, да — засмя се тя. — Около шест месеца. Запознах се с един мъж, преди години беше. Пълна катастрофа.

— Къде? — настоях аз. — Къде замина?

— В Барселона. Защо питаш?

— Просто така — отвърнах. Имах чувството, че се отбранявам. Внезапно се засрамих, че не са ми известни тези подробности от живота на приятелката ми. — Чух от някого, че си била в Нова Зеландия. Сигурно се е объркал.

— Нова Зеландия! — засмя се тя. — Не съм ходила там. Никога.

Поредната лъжа на Бен. Все така не успявах да си обясня, не отгатвах защо по такъв категоричен начин бе пожелал да изключи Клеър от живота ми. Дали го бе подтикнал същият мотив като за другите лъжи, или си бе наумил просто да не я споменава? Нима смяташе, че така ми помага?

Ето още нещо, за което трябваше да го попитам. Крайно време бе да го предизвикам. Да му кажа какво знам и откъде съм го научила.

Разговорът ни продължи още малко — колеблив, замиращ на моменти, накъсван от дълги паузи и буйни потоци от думи. Клеър ми разказа, че за кратко била омъжена, после се развела и сега живеела с Роджър.

— Той е учен. Занимава се с психология. Иска да се ожени за мен, но аз няма да прибързвам. Иначе го обичам.

Подейства ми благотворно да си поговоря с нея, да послушам гласа й. Звучеше ми непосредствен, близък.

Почти като да се прибереш у дома. Тя не предявяваше претенции, като че ли разбираше колко малко мога да дам. В някакъв момент спря насред думата, чух я да си поема въздух, после леко издиша. Помислих си, че се готви да се сбогуваме. И си дадох сметка, че нито една от нас не бе споменала Адам.

— И тъй — изненадващо предложи тя, — разкажи ми за Бен. От колко време сте…

— Отново заедно ли? Идея нямам. Дори не знаех, че сме били разделени.

— Опитах се да говоря с него — каза тя.

Усетих, че се напрягам, като че ли без причина.

— Кога?

— Днес следобед. След като чух съобщението ти. Предположих, че той ти е дал номера ми. Не ми вдигна, но все пак аз разполагам само със служебния му телефон. Казаха ми, че вече не работи там.

Полазиха ме тръпки. Огледах спалнята — тази чужда непозната стая. Внезапно реших, че Клеър ме лъже.

— Често ли говориш с него? — попитах.

— Не. А напоследък съвсем рядко. — Нова нотка се бе появила в гласа й. Потайна. Колеблива. Определено не ми хареса. — Всъщност от няколко години не сме се чували. Нова пауза. — Толкова се тревожех за теб.

Внезапно ме обхвана страх Клеър да не каже на Бен, че съм й се обаждала, преди да успея да говоря с него.

— Моля те, недей да му звъниш. Не му казвай, че съм ти се обаждала.

— Криси! — възкликна тя. — Защо да не му казвам?

— Предпочитам да не знае.

Тя въздъхна мъчително, после сякаш се разсърди.

— Дай да се разберем. Какво става всъщност?

— Не мога да обясня — отвърнах.

— Опитай се.

Не можех дори да произнеса името на Адам, но й разказах за доктор Наш, за спомена, който ми се бе явил, за хотелската стая и как Бен твърди, че съм претърпяла автомобилна злополука.

— Смятам, че не ми казва истината, защото се опасява, че ще ме разстрои.

Мълчание.

— Клеър? Имаш ли идея за какво съм отишла в Брайтън?

Този път мълчанието се проточи по-дълго, но накрая тя все пак проговори:

— Виж, Криси, ако действително държиш да научиш, ще ти кажа. Или поне онова, което самата аз знам. Но не по телефона. Когато се видим очи в очи. Обещавам ти.

Истината. Тя затрептя пред очите ми толкова близо, сякаш можех да посегна и да я достигна.

— Кога можеш да дойдеш? — попитах. — Днес можеш ли? Довечера?

— Предпочитам да не е у вас. Стига да нямаш нищо против.

— Защо да имам?

— Просто си мисля… не е ли по-добре да се срещнем някъде навън? Ще те заведа да пием кафе.

В гласа й звънтеше веселост, но тя бе престорена. Фалшива. Почудих се от какво ли се плаши, но все пак се съгласих.

— На Александра Палас? Удобно ли ти е? Лесно ще стигнеш дотам от Крауч Енд.

— Добре.

— Чудесно. В петък става ли? Около единайсет. Удобно ли ти е?

— Да — отвърнах аз. Не си представях какво би ми попречило. — Ще се оправя — изрекох уверено.

Поговорихме още няколко минути, после си казахме „дочуване“, аз грабнах дневника и записах всичко.

* * *

— Бен? — започнах аз скоро след като се бе прибрал. Седеше на един от фотьойлите в дневната и четеше вестник. Стори ми се уморен. Сякаш не си е доспал, помислих си. — Ти имаш ли ми доверие?

Той вдигна глава. Очите му се оживиха — съзрях любов, но и още нещо, което ми заприлича на страх. И това не беше никак чудно, предполагам, защото този въпрос предхожда тъкмо признанието, че подобно доверие е незаслужено. Той приглади косата си назад, примижал срещу слънцето, което нахлуваше през прозореца, под който бях седнала аз.

— Разбира се, скъпа. — Дойде при мен и приседна на подлакътника на фотьойла, като хвана ръката ми между дланите си. — Разбира се.

Решимостта ми да продължа с въпросите се разколеба внезапно, но все пак попитах:

— Ти чуваш ли се с Клеър?

Той ме изгледа продължително, взря се в очите ми.

— Клеър? — повтори въпросително. — Нима си я спомняш?

Бях забравила, че до скоро — всъщност до деня, когато изплува споменът за купона с фойерверките — Клеър изобщо не съществуваше за мен.

— Смътно — отвърнах аз.

Той извърна очи към часовника над камината.

— Не, не сме говорили. Тя като че ли замина в чужбина. Преди години.

Свих се, все едно ме беше ударил. Бях препрочела дневника тъкмо преди да се прибере, отделни страници всъщност. И бях наясно, че не е в чужбина.

— Сигурен ли си? — попитах. Не можех да повярвам, че продължава да ме лъже. Като че ли тази лъжа бе най-жестоката. Толкова ли беше трудно да ми даде откровен отговор? Фактът, че Клеър все още живее тук, не би ми причинил болка, може би дори би подпомогнал възвръщането на паметта ми… стига да се видех с нея. В такъв случай как да си обясня измамата? В главата ми нахлу познатото мрачно подозрение, но аз го отпъдих.

— Абсолютно сигурен ли си? Къде е заминала?

Кажи ми, призовах го мислено. Не е късно да признаеш истината.

Той стисна ръката ми.

— Не си спомням всъщност. — Погледна отново към мен. — В Нова Зеландия, струва ми се. Или в Австралия.

Надеждата отлетя, но не се поколебах и зададох следващия въпрос:

— Категоричен ли си? — Бях решена да рискувам. — Имам смътен спомен, че смяташе да поживее в Барселона. Трябва да е било преди години. — Той мълчеше. — Дали не грешиш държавата?

— Спомен значи. Откога?

— Не знам — отвърнах. — По-скоро чувство. Много смътно.

Той стисна ръката ми. Утешителен жест.

— Сигурно е игра на въображението ти.

— Стори ми се съвсем истинско. Сигурен ли си, че не е било Барселона?

— Не — въздъхна той. — Не е Барселона. Австралия по-скоро. Аделаида, струва ми се. Не съм сигурен. Беше доста отдавна. — Той поклати глава. — Клеър — изрече и се усмихна. — Цяла вечност не съм се сещал за нея. Поне от няколко години.

Затворих очи и напълних дробовете си с въздух. Когато го погледнах, той се хилеше насреща ми. С глупаво изражение. Направо жалко. Прииска ми се да го зашлевя.

— Бен — изрекох почти шепнешком, — аз говорих с нея.

Не знаех какво да очаквам. Отначало той не реагира, сякаш не ме беше чул, после очите му гневно проблеснаха.

— Кога? — попита той дрезгаво. С глас, режещ като стъкло.

Бях изправена пред дилема: да му кажа истината или да призная, че записвам на хартия случилото се всеки един ден.

— Днес следобед. Тя ми се обади.

— Обадила ти се е? Как така?

Реших да излъжа.

— Каза, че ти си й дал номера.

— Кой номер? — стресна се той. — Абсурд! Как така ще й го дам? Сигурна ли си, че е била тя?

— Каза ми, че сте се чували от време на време. Поне до скоро.

Той пусна ръката ми и тя падна в скута ми като безжизнена. После се изправи и заобиколи стола, за да застане с лице срещу мен.

— Я повтори!

— Каза ми, че сте поддържали връзка.

Той се наклони към мен. Дъхът му миришеше на кафе.

— Обадила ти се е някаква жена. Откъде си сигурна, че е била Клеър?

Въздъхнах, завъртях очи.

— О, Бен! Кой друг би могъл да бъде?

Усмихнах се. Не бях се заблуждавала, че разговорът ще протече гладко, но неговата сериозност никак не ми харесваше.

Бен сви рамене.

— Ти нищичко не знаеш. Всякакви се опитваха да се доберат до теб преди време. От пресата. Журналисти. Хора, които бяха прочели какво те е сполетяло и искаха лично да чуят твоята история, а дори да не успееха, дебнеха наоколо да видят колко си зле или поне доколко си се променила. Представяха се с чужда самоличност само за да ти развържат езика. Има и лекари. Шарлатани, които си въобразяват, че могат да ти помогнат. С хомеопатия. С алтернативна медицина. Дори знахари.

— Бен — спрях го аз, — тя е била най-близката ми приятелка години наред. Познах я по гласа. — Лицето му помръкна, сякаш бе претърпял поражение. — Говорил си с нея, нали?

Дълго мълча. Забелязах, че свива и отпуска дясната си ръка, първо в юмрук, после обтяга пръсти.

— Бен? — настоях аз.

Той вдигна глава. Лицето му пламтеше, очите му се пълнеха със сълзи.

— Добре — рече той. — Ще ти кажа. Говорех с Клеър. Тя ме помоли да не губим връзка, за да я държа в течение относно състоянието ти. Чуваме се през няколко месеца, съвсем за кратко.

— Защо си крил от мен?

Той мълчеше.

— Защо, Бен? Решил си, че е по-лесно да я държиш настрана от мен? Да се преструваш, че е заминала? Това ли е причината? Както се преструваше, че никога не съм написала роман?

— Крис… — започна той, после се сепна. — Какво каза?

— Не е честно, Бен. Нямаш право да пазиш тези неща само за себе си. И да ме засипваш с лъжи само защото така ти е по-лесно. Нямаш право.

Той се изправи в цял ръст.

— По-лесно ли? — повтори, като повиши глас. — Казал съм ти, че Клеър живее в чужбина, защото така ми е било по-лесно? Грешиш, Кристин. Дълбоко грешиш. Изобщо не ми е лесно. Не ти казвам, че си написала роман, защото не мога да понеса да си припомням колко много искаше да напишеш втори, не исках да гледам как страдаш, когато осъзнаеш, че никога няма да успееш. Казах ти, че Клеър живее в чужбина, защото не мога да понеса болката в гласа ти, когато проумееш, че тя ти обърна гръб. Остави те да изгниеш на онова място, като другите там. — Той спря, очаквайки реакцията ми. Аз мълчах и той се принуди да продължи: — Тя каза ли ти това?

Не, отвърнах мислено, всъщност днес прочетох в дневника, че почти всеки ден е идвала да ме види.

— Каза ли ти това? — повтори той. — Че спря да те посещава, щом разбра, че петнайсет минути след като си тръгне, ти забравяш, че изобщо съществува? Да, може и да е звъняла на Коледа да пита как си, но само аз останах до теб, Крис. Аз те посещавах всеки ден. Аз бях там, чаках, молех се да укрепнеш достатъчно, за да те взема, да те доведа тук при мен, на сигурно място. Това бях аз. Не съм те лъгал, защото така ми е било по-лесно. Не си го и помисляй.

Спомних си думите на доктор Наш, които бях записала. Погледнах го право в очите. Въпросът е, че не е вярно, възразих мислено. Не си останал до мен.

— Клеър каза, че си се развел с мен.

Той застина, отстъпи крачка назад, сякаш го бях ударила. Отвори уста, после я затвори. Досмеша ме. Накрая му се изплъзна една–единствена дума:

— Кучка.

Лицето му се сгърчи от ярост. За миг ми се стори, че ще ме удари, но открих, че не ми пука.

— Разведе ли се с мен? — попитах. — Вярно ли е?

— Скъпа…

Изправих се на свой ред.

— Кажи ми — настоях аз.

Стояхме един срещу друг. Нямах представа как ще постъпи, не знаех какъв е за мен желаният изход. Знаех единствено, че държа да бъде откровен. Да престане с лъжите.

— Не искам друго, само истината.

Той пристъпи напред, после падна на колене и посегна да хване ръцете ми.

— Скъпа…

— Разведе ли се с мен? Вярно ли е, Бен? Кажи ми! Главата му клюмна, после той отново ме погледна с широко отворени, уплашени очи.

— Бен! — извиках аз.

Той се разплака.

— Бен, тя ми каза и за Адам. Каза ми, че сме имали син. И че той е мъртъв.

— Съжалявам — изпъшка той. — Безкрайно съжалявам. Мислех, че така е най-добре.

И после, на пресекулки, защото не спираше да хлипа, прие да ми каже всичко.

Светлината бе угаснала, нощта замени вечерния здрач. Бен включи лампата в трапезарията и двамата седнахме под розовото сияние, един срещу друг на масата. Между нас имаше купчина снимки, онези, които сама бях разгледала по-рано през деня. Преструвах се на изненадана, когато ми подаваше всяка една и разказваше историята й. Спря се за по-дълго върху снимките от сватбата ни — разказа ми какъв удивителен ден е било, колко специален, колко красива съм била… но ето че отново се разрида.

— Никога не съм преставал да те обичам, Кристин. Трябва да ми повярваш. Беше заради болестта ти. Налагаше се да постъпиш на онова място и… аз не можех… не можех да го понеса. Бях готов да те последвам. Бях готов на всичко, за да се върнеш при мен. На всичко. Но те… не ме допускаха. Не можех да те виждам. Убедиха ме, че така ще е най-добре.

— Кой? — попитах аз.

Мълчание.

— Лекарите ли?

Той вдигна глава. Лицето му беше мокро от сълзи.

— Да. Да, лекарите. Те твърдяха, че така било най-добре. Нямало друг начин… — Бен избърса една сълза. — Направих както ми казаха. А не биваше. Трябваше да се боря за теб. Излиза, че съм бил слаб… и глупав. — Той млъкна, снижи глас до шепот. — Престанах да идвам, вярно е, но за твое добро. Това едва не ме уби, но го направих заради теб, Кристин. Трябва да ми повярваш. Мислех единствено за теб и нашия син. Но никога не съм се развеждал с теб. Никога. Винаги сме били женени. — Той се наклони напред, взе ръката ми и я притисна към гърдите си. — Тук никога не сме се разделяли. — Почувствах топлата памучна тъкан, влажна от потта му. Учестеното биене на сърцето му. Любов.

Колко глупава съм била, помислих си. Допуснах да повярвам, че е направил всичко това, за да ме нарани, докато той ме уверява, че е било от любов. Не бива да го съдя. Трябва да се опитам да го разбера.

Часовникът в дневната започна да бие.

— Прощавам ти — казах аз и това бе самата истина.

Четвъртък, 22 ноември

Когато се събудих, бях сама в леглото. Отворих очи и видях Бен — седеше на стол в същата стая. Не помръдваше. Наблюдаваше ме. Чакаше.

Не изпаднах в паника. Не знаех кой е този мъж, но не се паникьосах. Някаква част от мен бе наясно, че няма причина да се безпокоя. Присъствието му бе в реда на нещата.

— Кой си ти? — попитах. — Как съм попаднала тук?

Той ми обясни. Не се ужасих, не изпаднах в униние. Проумях какво ми се казва. Отидох в банята и се загледах в отражението си, както бих се вторачила в отдавна забравена родственица… или в призрака на майка ми. Предпазливо. И с любопитство. Започнах да се обличам и бавно да привиквам към непознатите измерения на тялото ми и необичайното му поведение. После закусих — със смътното съзнание, че някога на масата сме седели трима. На вратата целунах съпруга ми и този жест не ми се стори неуместен. Не знам как се сетих да потърся в гардероба кутията от обувки, как я отворих и открих този дневник. Нещо ми подсказа, че тъкмо него съм търсила.

Истината за моето състояние вече е съвсем близо до повърхността. Напълно възможно е някой ден да се събудя с ясно съзнание за реалността. И да открия логика в заобикалящия ме свят. Но дори и да го постигна, не мога да се надявам някога отново да стана нормален човек. Историята ми е непълна. Години са се изгубили без следа. Неизвестни остават важни факти за мен и миналото ми, които никой не може да ми разкрие. Нито Бен, нито доктор Наш — който знае само онова, което сама съм му казала, и онова, което е прочел в медицинския ми картон. Някои датират отпреди запознанството ни. Други са се случили междувременно, но аз съм предпочела да ги премълча. Тайни.

И все пак един човек може би знае повече от всички други. Може би ще ми разкрие останалата част от истината — заради кого съм отишла в Брайтън. Истинската причина моята най-добра приятелка да изчезне от живота ми.

Прочетох целия дневник. Знам, че утре ще се видя с Клеър.

Петък, 23 ноември

Сега пиша у дома. Най-сетне възприемам тази къща като своя. Изчетох дневника от край до край, видях се с Клеър и тези два източника ми разкриха всичко, което исках да знам. Клеър обеща, че отново ще стане част от живота ми и никога вече няма да ме изостави. Пред мен лежи парцалив плик, на който е написано името ми. Артефакт. Вещ, която ме допълва. Най-сетне миналото ми звучи логично.

Скоро съпругът ми ще се прибере, нямам търпение да си дойде. Обичам го. Сега вече нямам съмнения.

Ще побързам да запиша историята и после двамата заедно ще можем да оправим всичко.

Грееше слънце, когато слязох от автобуса. Светлината бе наситена с хладното синьо сияние на зимата, усещах твърда земята под краката си. Клеър беше обещала да ме чака горе на хълма, до стъпалата към официалния вход на двореца, тъй че тръгнах да изкачвам стръмната пътека, опасваща парка. Отне ми повече време, отколкото очаквах; не бях привикнала с ограниченията на тялото ми, тъй че се наложи да спра, преди да стигна върха. Някога трябва да съм била по-издръжлива, казах си. Или поне в по-добра форма, отколкото сега. Дали да не се захвана с някаква гимнастика?

Паркът представляваше обширна окосена морава, осеяна с кошчета за боклук. Жени бутаха детски колички по асфалтирани пътеки. Притеснението блокираше сетивата ми. Не знаех какво да очаквам. Съдейки по малкото изплували образи, навремето Клеър носеше предимно черно. Джинси, тениски. Добавям груби ботуши, шлифер с пагони и дълбоки джобове. Или друг вариант: дълга, ръчно боядисана на кръгове пола от някаква ефирна материя. Никоя от тези представи не съвпада със сегашните ми очаквания — като се има предвид възрастта ни, — но нямах идея какво се е променило в облеклото й.

Погледнах часовника на ръката ми. Бях подранила. Без да се замисля, си казах, че Клеър винаги закъснява. На мига се запитах откъде ми е известно това, какъв блед остатък от спомен все пак ми е останал. Толкова са много, казах си, просто не могат да изплуват. Стрелкат се като бляскави сребристи рибки в плитък поток. Реших да седна на някоя пейка.

Дълги сенки мързеливо полягаха по тревата. Над дърветата се виждаха редици от покриви, които сякаш заплашваха да се стоварят отгоре ми. Стреснах се, защото установих, че в една от тези къщи разпознавам онази, от която бях излязла преди малко, колкото и да приличаше на останалите.

Представих си, че паля цигара, жадно дръпвам, докато почувствам дима в дробовете си, и се постарах да устоя на изкушението да стана да се разходя. Толкова ми беше нервно, направо нелепо. Нямах никакво основание. Клеър е била моя приятелка, най-близката ми приятелка. Нямах причина да се тревожа. Нищо не ме застрашаваше.

Плътното покритие боя се бе подкожушило и аз се заех да изчопля надигналите се люспи, разкривайки мокрото дърво отдолу. По същия способ някой бе оставил две двойки инициали на седалката до мен, после ги бе оградил в сърце и бе добавил датата. Затворих очи. Ще свикна ли някога да не изпадам в шок, когато ми се напомни коя е годината? Вдъхнах дълбоко. Влажна трева. Лютив мирис на хотдог. Бензин.

Върху лицето ми падна сянка и аз отворих очи. Над мен се бе надвесила жена. Висока, с буйна червеникава коса, облечена в панталони и късо кожухче. Държеше за ръка момченце, прегърнало пластмасова футболна топка под мишницата на другата си ръка.

— Извинете — казах аз и се плъзнах встрани, за да направя място да седнат и двамата.

Жената се усмихна.

— Криси! — възкликна тя.

Гласът на Клеър. Вън от всякакво съмнение.

— Криси, скъпа! Това съм аз.

Погледнах детето, после се взрях в лицето й. Видях бръчки, клепачите й бяха леко отпуснати в краищата, което не съответстваше на представата в главата ми, но това беше Клеър. Нито за миг не се усъмних.

— Господи, толкова се тревожех за теб. — Тя побутна детето към мен. — Това е Тоби.

Детето ме погледна, но не каза нищо.

— Хайде де — подкани го Клеър, — кажи „здравей“.

За миг си помислих, че говори на мен, но ето че момченцето направи крачка напред. Усмихнах се. Това Адам ли е? — звънна в главата ми, макар да знаех, че е невъзможно.

— Здравей — казах аз.

Тоби застърга с обувки по земята, измънка нещо, което не чух, после се обърна към Клеър.

— Сега може ли да отида да си играя?

Тя кимна.

— Само докъдето мога да те виждам. Нали? — Погали го по косичката и детето хукна към парка.

Изправих се и застанах с лице срещу нея. За секунда се поколебах дали няма да е по-добре да се обърна и аз да побягна като детето, толкова огромна беше бездната помежду ни, но ето че Клеър протегна ръце.

— Криси, скъпа! — възкликна тя под акомпанимента на пластмасовите си гривни, които се заудряха една в друга. — Да знаеш колко ми беше мъчно. Страшно много ми липсваше.

Тежестта, която ме притискаше, изчезна, когато я прегърнах и се разридах на рамото й.

За част от секундата имах чувството, че знам всичко за нея, а също и за себе си. Все едно празнотата, дълбоката пропаст в душата ми, бе внезапно озарена от ярка светлина. Нечия история — моята история — прелетя пред очите ми, но твърде бързо, за да я уловя в цялост.

— Спомням си те — изрекох на пресекулки. — Спомням си те.

После картината изчезна и в паметта ми отново настана мрак.

Седнахме на пейката и дълго време мълчаливо наблюдавахме как Тоби рита топка с групичка момчета. Цяло щастие бе да се чувствам свързана с моето неизвестно минало, но въпреки това помежду ни се настани неловкост, която не успявах да пропъдя. Една фраза неспирно звучеше в главата ми. Било свързано с Клеър.

— Как си? — попитах в някакъв момент и тя се засмя.

— Адски ми е гадно. — Тя бръкна в чантата си и измъкна пакет тютюн. — Не си пропушила отново, надявам се.

Клеър ми поднесе пакета и аз поклатих глава, притеснена, че тя знае много повече за мен, отколкото аз самата.

— Не ти е добре ли? — попитах.

Тя се зае да си свива цигара и посочи с глава в посока към детето.

— Тоби има СДВХ. Цяла нощ не спа, сещаш се колко съм спала аз.

— СДВХ?

— Извинявай — усмихна се тя. — Отскоро въведоха това сложно съкращение. Синдром на дефицит на вниманието и хиперактивност. Той действително е свръхактивен. Трябва да му даваме риталин, макар че мразя тъпото лекарство. Няма друго лечение. Опитахме всичко, но той изобщо не се поддава. Направо ужас.

Погледнах детето, което тичаше след топката. Още един сбъркан мозък в здраво тяло.

— Но иначе добре ли е?

— Да — въздъхна тя. Закрепи хартийката на коленете си и се зае да разпределя щипката тютюн по дължината. — Но понякога ме изтощава до смърт. Все едно не е мръднал, откакто навърши две.

Усмихнах се. Смятах, че разбирам какво ми казва, но само теоретично. Умът ми не разполагаше с база за сравнение, нямах спомен какъв е бил Адам — нито на възрастта на Тоби, нито като по-малък.

— Толкова е мъничък.

Тя се засмя.

— Искаш да кажеш, че аз съм стара? — Тя облиза кранчето на листчето. — Така е. Късно го родих. Не сме и очаквали да се случи, тъй че не вземахме никакви мерки…

— О — сепнах се аз. — Искаш да кажеш…

— Е, не бих го нарекла случайност — все така през смях изрече тя, — но беше голям шок.

После захапа цигарата. И настъпи мълчание.

— Спомняш ли си Адам? — попита тя след малко.

Погледнах я. Беше извърнала глава, за да улови пламъчето на запалката въпреки вятъра, тъй че не виждах изражението й, нито можех да отгатна дали движението е било преднамерено или случайно. Отново отправих очи към Тоби.

— Не — отвърнах на въпроса й. — Веднъж си спомних, че съм имала син, преди няколко седмици трябва да е било, и откакто е записано черно на бяло, имам чувството, че нося в себе си тази мисъл като тежест в гърдите. Но всъщност изобщо не си го спомням.

Тя издуха дима — синкав облак полетя към небето.

— Колко жалко — промълви тя. — Но Бен ти показва снимки, нали? Те помагат ли ти?

Забавих се с отговора, за да преценя доколко да съм откровена. Двамата бяха поддържали връзка, а някога, изглежда, са били и любовници. Трябваше да бъда предпазлива, но ето че надви потребността да говоря, за да чуя истината.

— Да, показва ми снимки. Но в къщата няма да видиш нито една. Той твърди, че ме натъжават. Затова ги крие. — Без малко да изтърся под ключ.

Клеър като че ли се изненада.

— Сериозно? Крие ги?

— Да — отвърнах аз. — Смята, че твърде много ще се разстроя, ако се натъкна на негова снимка.

Този път Клеър кимна.

— А дали ще го познаеш? Ще се сетиш ли кой е?

— Предполагам.

— Може би — отново кимна тя. Замълча нерешително, после добави: — Сега, когато го няма.

Няма го, повторих наум. В нейните уста прозвуча така, сякаш ще отсъства само за няколко часа, отишъл е на кино с приятелката си или да си купи обувки. Само че аз схванах подтекста. Долових негласното споразумение да не говорим за смъртта на Адам. Още не. Разбрах, че и Клеър се мъчи да ме предпази.

Опитах се да си представя какво ли е било да виждам детето си всеки ден, по времето, когато тези две думи са имали своето значение, преди всеки нов ден да увисне откъснат от предишния. Опитах се да си представя какво е сутрин да се будя с убедеността, че го познавам, да мога да кроя планове, да очаквам Коледа и рождения му ден.

Какъв абсурд, казах си наум, та аз дори не знам кога е рожденият му ден.

— Ако имаш желание да го видиш…

Сърцето ми подскочи.

— Пазиш ли снимки? Може ли…

Тя сякаш се изненада.

— Разбира се! Купища снимки имам! У дома.

— Бих искала да имам една.

— Да, но…

— Моля те. Това ще означава толкова много за мен.

— Разбира се. — Тя сложи ръка върху моята. — Другия път ще ти донеса, но защо…

Прекъсна я далечен писък. Погледнах към парка. Тоби тичаше към нас облян в сълзи, а зад него играта на футбол продължаваше.

— По дяволите! — тихо изруга Клеър. — После се изправи и извика: — Тоби! Какво стана?

Детето не каза нищо, но продължи да тича.

— По дяволите! — още веднъж процеди тя. — Изчакай само да го успокоя.

Тя тръгна да посрещне сина си, приклекна, за да изслуша какво се е случило. Забих поглед в краката си. Настланата с бетон пътека бе покрита с мъх и тук-там пробили стръкчета трева, устремили се към светлината. Бях доволна. Не само защото Клеър щеше да ми даде снимка на Адам, но и защото бе обещала това да стане при следващата ни среща. Щяхме да се виждаме по-често. Не ми убягна мисълта, че винаги ще е като за пръв път. Каква ирония: склонна съм дори да забравям, че нямам памет.

Бях забелязала нещо особено в начина, по който говореше за Бен — някаква тъга, — и това ме наведе на мисълта, че идеята да са имали връзка е направо нелепа.

Тя се върна при мен.

— Всичко е наред. — Хвърли цигарата на земята и я стъпка с тока на обувката си. — Скарали се чия е топката. Да се поразходим, а? — Кимнах и тя се обърна към Тоби: — Искаш ли сладолед, миличко?

Детето каза „да“ и тримата тръгнахме към двореца. Тоби не пускаше ръката на Клеър. Толкова си приличаха, особено когато очите им блестяха.

— Харесва ми тук на високото — каза Клеър. — Гледката е толкова ободряваща, нали?

Погледнах към сивите къщи, нашарени тук-там със зелени петна.

— Щом казваш. Ти продължаваш ли да рисуваш?

— Почти не — отвърна тя. — Е, правя по някоя цапаница. Това съм аз сега, автор на цапаници. Стените у дома са покрити с мои картини, но за жалост си стоят само там.

Усмихнах се. Въздържах се да спомена моя роман, макар че исках да я попитам дали го е чела, дали й е харесал.

— И с какво се занимаваш сега?

— Предимно с грижите около Тоби. Той е на домашно обучение.

— Разбирам.

— Не че имах избор — добави тя. — В никое училище не го приеха. За да не им разваля дисциплината. Не могат да се справят с него.

Погледнах Тоби, който вървеше редом с нас. Изглеждаше напълно спокоен, както държеше ръката на майка си. Попита дали ще получи сладолед и тя му отвърна, „да, ей сега“. Не можех да си представя, че някой би го нарекъл трудно дете.

— Какъв беше Адам? — попитах.

— Като малък ли? — Кимнах подканящо. — Беше добро дете. Много възпитано. Вежливо, нали разбираш.

— Бях ли добра майка? Той беше ли щастлив?

— О, Криси! — рече тя. — Да. Да. Да, на всичките ти въпроси. Това дете беше обградено с любов. Не си ли спомняш? Известно време опитвахте, но без успех. Ти направи спонтанен аборт в доста напреднал момент, после пак забременя, но извънматочно. Почти се беше примирила, че ще се случи отново, но после се роди Адам. Бяхте толкова щастливи и двамата. На теб ти харесваше да си бременна, за разлика от мен. Отвратително ми беше, че съм подута като гигантски балон и ми се гади непрекъснато. Но при теб беше различно. Ти се радваше на всяка секунда. Направо сияеше през цялото време, докато го износваше. Където и да се появеше, пръскаше светлина, Криси.

Затворих очи, за да си припомня бременността или поне да си я представя. Не успях. Погледнах към Клеър.

— И после?

— Роди го у вас. Аз присъствах до края, също и Бен, разбира се. Беше повече от удивително. Всичко изпоцапахме, естествено, и все пак беше прекрасно.

Тя спря на място и се обърна да ме погледне.

— Беше чудесна майка, Криси. Направо велика. Адам беше щастлив, обграден с грижи и обич. Не можеше и да мечтае за по-съвършени родители.

Опитах се да си припомня какво е да си майка, детството на сина ми. Отново нищо.

— Ами Бен?

Тя се позамисли, преди да отговори.

— Бен беше чудесен баща. Неизменно. Безкрайно обичаше това дете. Вечер след работа се прибираше едва ли не на бегом, нямаше търпение да го види. Когато Адам проговори, той се обади на всички да се похвали. Същото беше и по-рано, когато започна да пълзи, когато направи първата си самостоятелна крачка. Щом проходи, започна да го води в парка на разходка, да ритат топка, измисляше всякакви игри. А на Коледа! Засипа го с играчки! Тогава май за пръв път ви чух да се карате — колко играчки Бен да купи за Адам. Ти се тревожеше да не го разглези.

Бодна ме разкаяние, сякаш бях готова да поискам прошка за приумицата да не удовлетворя всяко желание на сина ми.

— Сега не бих му отказала нищо. Стига да можех.

Клеър ме погледна тъжно.

— Знам, Криси. Радвай се, че той никога не е проявявал капризи.

Продължихме да вървим. На пътеката беше спрял микробус на фирма за сладолед и ние се насочихме натам. Тоби започна да дърпа ръката на майка си и тя се наведе да му даде една банкнота от чантата си, преди да го пусне.

— Само един! — извика след него. — Само един! Изчакай да ти върнат рестото!

Детето хукна напред.

— Клеър — казах аз, — на колко беше Адам, когато загубих паметта си?

Тя се усмихна.

— На три, струва ми се. Или тъкмо беше навършил четири.

Поех си дълбоко въздух, като че ли за кураж. Усещах, че навлизам в непозната, опасна територия. Нямаше връщане назад. Това беше пътят към истината, която исках да открия.

— Моят лекар ми каза, че съм била нападната. — Клеър мълчеше. — В Брайтън. Защо съм ходила там?

Настъпи дълга пауза. Погледнах я, взрях се в лицето й. Тя като че ли се колебаеше, претегляше възможностите за решение. И после заговори:

— Не знам със сигурност. Никой не знае.

Двете спряхме, загледани в Тоби. Той вече беше получил своя сладолед и го разопаковаше съсредоточено и внимателно. Не можех да се надявам, че тя ще наруши мълчанието. Ако не кажа нещо, то ще продължи вечно.

— Имала съм връзка с друг мъж, нали?

Никаква реакция. Нито плесна с ръце, нито понечи да отрече, нито изглеждаше шокирана. Накрая ме погледна сериозно и каза спокойно:

— Да, ти изневеряваше на Бен.

Тонът й не изразяваше никакво чувство. Почудих се какво ли си е мислила за мен тогава. И сега.

— Разкажи ми — настоях.

— Добре — съгласи се тя. — Но първо да седнем някъде. Умирам за кафе.

Тръгнахме към главната сграда.

Влязохме в кафенето. Столовете бяха метални, масите — стабилни. Тук-там бяха пръснати палми в опит да се създаде някакъв уют, но илюзията се изпаряваше всеки път, когато вратата се отвореше и отвън нахлуеше студ. Седнахме една срещу друга и обгърнахме с пръсти чашите, за да се стоплим. Масата беше осеяна с петна от разлято кафе.

— Как е станало? — повторих въпроса си. — Трябва да знам.

— Не е лесно да се опише — започна Клеър. Тя говореше бавно, сякаш си проправяше път по труден терен. — Като че ли започна дълго след като беше родила Адам. Известно време беше доста тежко. Предполагам, че си страдала от следродилна депресия, макар че тогава на никого не му хрумна да определи така състоянието ти. Трудно е, нали? Да прецениш трезво ситуацията, когато си изцяло въвлечена в нея. Само в ретроспекция можем да видим истинските измерения. — Кимнах, но всъщност не разбирах. Погледът от дистанция е непостижим за мен. — Ти много плачеше — продължи тя. — Притесняваше се, че отчуждаваш бебето. Обичайните тревоги. Ние с Бен правехме каквото можем, също и майка ти, докато беше жива, но беше мъчителен период. Дори когато най-страшното отмина, ти продължаваше да живееш под напрежение. Не успяваше да се вглъбиш в работата си. Обаждаше ми се разстроена, защото смяташе, че си се провалила. Не като майка — и сама виждаше колко щастлив е Адам, — но като писателка. Беше си наумила, че никога повече няма да напишеш нищо. Когато идвах у вас, те заварвах отчаяна. Не спираше да плачеш и изобщо… — Тя въздъхна. Направи дълга пауза. Чудех се какво ли ще последва, колко по-зле може да стане. — Караше се и с Бен — продължи тя. — Започна да се държиш враждебно, защото смяташе, че му било много лесно. Той предложи да плати да вземете бавачка, но…

— Но?

— Ами ти твърдеше, че било типично в негов стил. Да си въобразява, че с пари ще реши всеки проблем. Донякъде имаше право, разбира се, но… Може би не беше съвсем справедлива.

Постарах се да сглобя картината — как споря с Бен, грижа се за бебето, опитвам се да пиша. Представих си шишета с мляко или как кърмя Адам, как сменям памперси. Сутрини, в които разумът ми е могъл да се справи единствено със задачата аз и бебето да не умрем от глад, следобеди, в които съм била толкова изтощена, че съм мечтаела единствено да се наспя — а от леглото ме делели още дълги часове, — и мисълта за писане изобщо не е присъствала в главата ми. Успях да си го представя достатъчно образно и почувствах бавно натрупващата се горчива враждебност.

По-далеч от въображаемото не успях да отида. Нищо не си спомнях. Разказаното от Клеър сякаш нямаше нищо общо с мен.

— И съм започнала връзка?

Тя вдигна очи.

— Аз бях свободна, нямах ангажименти. Занимавах се с рисуване. Предложих ти да гледам Адам, два следобеда в седмицата, за да можеш да пишеш. Дори настоях. — Тя взе ръцете ми в своите. — Вината е моя, Криси. Дори ти посочих кое кафене би ти харесало.

— Кафене? — повторих в недоумение.

— Идеята ми беше да излезеш от къщата. Да смениш обстановката. За няколко часа на седмица да загърбваш всичко. След около месец като че ли взе да се оправяш. Престана да се обвиняваш, твърдеше, че работата ти потръгва. Започна да ходиш в кафенето почти всеки ден, вземаше и Адам, когато аз не можех да дойда. В един момент обаче забелязах, че взе да се обличаш по различен начин. Класическите симптоми, макар че тогава не отгатнах причината. Възприех го като знак, че си започнала да се чувстваш по-добре. По-уверена. И ето че една вечер Бен ми се обади. Беше пил, или поне така ми се стори. Оплака се, че сте се карали по-жестоко от друг път и той не знаел как да постъпи. Тогава разбрах, че и от секса си се отказала. Постарах се да го успокоя, че сигурно е заради бебето и напразно се тревожи. Само че…

— Срещала съм се с някого — прекъснах я аз.

— Попитах те директно. Отначало отричаше, но вече и аз не издържах и ти казах да не ме правиш на глупачка, също и Бен. Поспорихме, но накрая ти си призна каква е истината.

Истината. Нито бляскава, нито вълнуваща. Само голите факти. Бях се вкарала в тъпото клише — да тръгна да се чукам с някой, който ме е забърсал в кафене, докато най-добрата ми приятелка е гледала детето ми, а съпругът ми е работил, за да изкарва пари за дрехите и бельото, с което съм се показвала пред този чужд мъж. Представих си потайните разговори по телефона, провалените уговорки, когато изникне нещо неочаквано, а в дните, когато съм успявала да се измъкна, като някаква мръсница цял следобед съм се въргаляла в леглото с мъж, който макар и за кратко ми се е сторил по-привлекателен — по-интересен, по-добър любовник, по-състоятелен — от съпруга ми. Същият този мъж след време щеше да ме нападне, да се опита да ме удави, да ме остави без минало и бъдеще. Какво се бе случило? Дали съм се опомнила, дали съм осъзнала какво причинявам на семейството си, на какъв риск излагам детето си… дали съм се опитала да сложа край? Или е било нещо по-елементарно? Скандал в хотелска стая с катастрофален завършек?

Прокрадна се нова мисъл. Бен ли е мъжът, който ме е нападнал? Открил е, че имам любовник, истинската причина за привидното ми подобрение? Светът шеметно се завъртя. Полетях с главата надолу към страшната бездна. Нима през цялото време съм живяла с мъжа, който ми е причинил всичко това?

Затворих очи. Проблесна спомен. Ръце, които ме дърпат за косата, стягат се около гърлото ми. Натискат главата ми под вода. Аз се давя, плача и хлипам. Спомням си мисълта, в която се е вкопчил мозъкът ми. Искам да видя сина си. За последен път. Искам да видя съпруга си. За нищо на света не биваше да му причинявам това. За нищо на света не биваше да му изневерявам с този мъж. Никога няма да мога да му кажа колко съжалявам. Никога.

Отворих очи и си отдъхнах. Който и да е бил моят нападател, не е бил Бен. Клеър стискаше ръката ми.

— Добре ли си? — попита тя.

— Кажи ми — отвърнах аз.

— Не знам дали…

— Моля те, кажи ми. Кой беше той?

Тя въздъхна.

— Каза ми, че и той редовно ходел в същото кафене.

Бил симпатичен. Привлекателен. Опитала си се, но не си могла да се спреш.

— А името му? Кой е той?

— Не знам.

— Как да не знаеш! Поне името му! Кой ми е причинил това?

Тя ме погледна в очите.

— Криси — изрече спокойно, — дори на мен не каза името му. Сподели само, че сте се запознали в някакво кафене. Предполагам, че не си искала да знам никакви подробности. Само най-необходимото.

Още една надежда ми се изплъзваше, увлечена от течението. Никога нямаше да науча кой ми е причинил това.

— Какво се случи?

Тя отново направи пауза.

— Казах ти, че според мен постъпваш глупаво. Че трябва да мислиш за Адам, а също и за Бен. Посъветвах те да сложиш край. Да престанеш да се срещаш с него.

— Но аз не съм те послушала.

— Не — потвърди тя. — Отначало не. Карахме се. Обясних ти в каква невъзможна ситуация ме поставяш. Бен също ми беше приятел. А ти ме караше да го лъжа, теб също.

— Какво стана? Колко дълго продължи?

— Не знам — отвърна тя. — Бяха минали само няколко седмици и ти обяви, че всичко е свършило. Беше му казала, че няма да се получи, че си допуснала грешка. Че съжаляваш за глупостта си. За моментната си лудост.

— Излъгала ли съм?

— Не знам. Но не ми се вярва. Ние с теб винаги си казвахме истината. Винаги. — Тя духна над кафето в чашата си. — След няколко седмици те откриха в Брайтън. Нямам представа какво се е случило междувременно.

Може би тези няколко думи — Нямам представа какво се е случило междувременно — отключиха мисълта, че може и никога да не узная как се е стигнало до нападението. И в мен се надигна вик. Опитах се да го спра, но не успях. Нещо като ридание или вой — рев на измъчено от болка животно. Тоби вдигна очи от книжката за оцветяване. Всички в кафенето се вторачиха в мен — лудата безпаметна жена. Клеър сграбчи ръката ми.

— Криси! Какво има?

Вече хлипах неудържимо, цялото ми тяло се тресеше, бореше се за въздух. Плачех за всичките години, които бях изгубила, за всичките, които щях да изживея безпаметно до деня на смъртта си. Плачех, защото, колкото и да й бе трудно да ми разкаже за моята изневяра, за брака ми, за сина ми, утре Клеър трябваше да ми повтори всичко. И най-вече защото сама си бях причинила всичко това.

— Съжалявам — прошепнах. — Много съжалявам.

Тя се изправи, заобиколи масата и приклекна до мен. Прегърна ме и аз отпуснах глава на рамото й.

— Хайде, хайде. Всичко е наред, Криси, скъпа. Сега съм тук. До теб.

Излязохме от кафенето. Сякаш подплашен, че в мое лице има съперник, Тоби бе започнал да буйства след моя изблик — книжките за оцветяване бяха захвърлени на пода, последва ги пластмасовата чаша със сок. Клеър избърса масата и предложи:

— Ако искате, да тръгваме. Имам нужда от въздух.

Кимнах с облекчение.

Седнахме на една от пейките, обърнати към парка. Коленете ни се допираха под ъгъл, Клеър държеше ръцете ми, разтриваше ги от време на време, все едно бях премръзнала.

— Бен знаеше ли, че имам връзка?

В първия момент тя не каза нищо, после отговори:

— Отначало не. Не, определено. Не и преди да те открият. — Тя млъкна да си поеме дъх. — За него беше огромен шок. За всички нас всъщност. Отначало сякаш нямаше надежда да оживееш. След време Бен ме попита дали знам защо си ходила в Брайтън. — Пауза. — Не можех да не му кажа. Вече бях съобщила в полицията всичко, което знаех. Нямах избор, трябваше да кажа и на Бен.

Отново ме прониза чувството за вина при мисълта за съпруга ми, бащата на моето дете, който си е блъскал главата в неведение защо умиращата му съпруга се е озовала на километри от дома им. Как съм могла да му го причиня?

— Впрочем той ти прости — каза Клеър. — Никога не те е обвинявал, никога. Единствената му грижа беше да оживееш, а после да се възстановиш. Беше готов на всичко. Абсолютно. Нищо друго не го интересуваше.

Усетих прилив на любов към съпруга ми. Истинска. Без всякаква принуда. Въпреки всичко той ме бе взел в дома си. Беше се грижил за мен.

— Ще говориш ли с него? — попитах.

Клеър се усмихна.

— Разбира се! За какво?

— Той не ми казва истината. Или поне невинаги. За да ме предпази. Казва ми онова, което смята, че мога да понеса, което смята, че искам да чуя.

— Бен не би постъпил така. Той те обича. Винаги те е обичал.

— Вярно е — казах аз. — Той не знае какво ми е известно. Не знае, че пиша. Не ми говори за Адам. Не споменава, че ме е напуснал. За теб твърди, че си заминала на другия край на света. Смята, че няма да се справя. Вдигнал е ръце, Клеър. Какъвто и да е бил навремето, вече се е отчаял от мен. Не позволява да отида да се прегледам, защото не вярва някога да се оправя, но аз се срещам с един лекар. Доктор Наш. Тайно. Дори не мога да споделя с Бен.

Лицето на Клеър помръкна. Стори ми се разочарована. От мен, предполагам.

— Не бива така. Трябва да му кажеш. Той те обича. Вярва ти.

— Не мога. Вчера отрече дори, че сте поддържали връзка.

Неодобрението изчезна. За пръв път тя като че ли се изненада.

— Криси!

— Вярно е — настоях аз. Поех си въздух, за да мога да продължа. — Знам, че ме обича. Но аз имам нужда да е откровен с мен. За всичко. Миналото ми е напълно изтрито. Само той може да ми помогне. Имам нужда от помощта му.

— В такъв случай трябва да говориш с него. Да му се довериш.

— Но как бих могла? След всичките му лъжи? Как бих могла?

Тя отново притисна ръцете ми.

— Криси, Бен те обича. И сама го знаеш. Обича те повече от всичко на света. Винаги те е обичал.

— Но…

— Трябва да му се довериш — прекъсна ме тя. — Повярвай ми. Всичко ще си изясните, но ти трябва да му кажеш истината. За доктор Наш. За онова, което записваш в дневника. Няма друг начин.

Дълбоко в себе си осъзнавах логиката в думите й, но не успявах да убедя себе си, че трябва да призная пред Бен за дневника.

— Той може да поиска да прочете какво съм написала.

Тя ме погледна с присвити очи.

— Да не би да има нещо, което не искаш Бен да прочете?

Не казах нищо.

— Говори, Криси!

Извърнах глава. Двете дълго мълчахме и в един момент тя разтвори чантата си.

— Ще ти дам нещо, Криси. Бен ми го повери, когато реши, че трябва да те напусне.

Тя ми подаде плик. Измачкан, но запечатан.

— Каза ми, че то обяснява всичко.

Отпред, с равни главни букви, бе написано името ми.

— Помоли ме да ти го дам, ако някога преценя, че си достатъчно укрепнала.

Погледнах я, разтърсена от противоречиви чувства. Вълнение и страх.

— Мисля, че трябва да го прочетеш. Времето настъпи.

Поех плика и го сложих в чантата си. Не знам защо, но нямах желание да го отворя тук, пред Клеър. Навярно се притеснявах, че по лицето ми тя ще отгатне съдържанието и то вече няма да ми принадлежи изцяло.

— Благодаря ти — казах аз.

Изражението й остана сериозно.

— Криси — започна тя с наведена глава. — Има причина Бен да ти повтаря, че съм заминала.

Пауза. Имах чувството, че реалността за мен започва да се променя, но още недоумявах по какъв начин.

— Трябва да ти призная нещо. Относно причината да загубим връзка.

И ето че прозрях. Още преди да го е изрекла. Открих липсващия елемент от пъзела, причината Бен да ме напусне, моята най-добра приятелка да изчезне от живота ми и съпругът ми да ме заблуждава относно нейното отсъствие. Бях отгатнала. От самото начало. Бях отгатнала истината.

— Вярно е — простенах аз. — Господи, вярно е. Ти се виждаш с Бен. Чукаш се със съпруга ми.

Тя ме погледна ужасена.

— Не! Не!

Увереността, че съм права, ме зашемети. Лъжкиня! — исках да изкрещя. Но не го направих. Тъкмо да я попитам отново какво иска да каже, когато тя избърса дъгата под едното си око. От сълза ли? Не знам.

— Веднъж — прошепна тя, после отново погледна ръцете си в скута. — Случи се веднъж.

От всички чувства, които очаквах да ме връхлетят, най-изненадващо бе облекчението. Но точно това усетих: облекчение. Защото бе откровена с мен? Защото най-сетне разполагах с обяснение за всичко, в което бях склонна да повярвам? Не мога да кажа със сигурност. Потърсих гнева, но не го открих. Нямаше и болка. Като че ли ми стана приятно да усетя проблясък на ревност, осезателно доказателство, че обичам съпруга си. Може би облекчението идваше от мисълта, че изневярата на Бен е уравновесяващ контрапункт на моята и сега вече сме квит.

— Разкажи ми — прошепнах.

Тя продължи да гледа надолу.

— Винаги сме били близки — рече тихо. — Ние тримата. Ти. Аз. Бен. Но между мен и него не беше имало нищо. Повярвай ми. Никога. — Насърчих я да продължи. — След злополуката с теб се опитвах да помагам по всякакъв начин. Можеш да си представиш какъв ужасяващ товар легна върху Бен. Дори само чисто физически. Необходимостта да се грижи за Адам… Правех каквото беше по силите ми. Много време прекарвахме заедно. Но близост нямаше. Тогава не. Кълна ти се, Криси.

— А кога? — попитах аз. — Кога се случи?

— Тъкмо преди да те преместят в Уеъринг Хаус. Беше в най-тежкия етап от болестта ти. Адам бе неуправляем. За всички беше тежко. — Тя извърна очи. — Бен пиеше. Не много, но достатъчно. Не успяваше да се справи. Една вечер се прибрахме след посещението при теб. Сложих Адам да спи. После открих Бен да плаче в дневната. „Не мога да се преборя — повтаряше той. — Не мога да продължавам повече така. Обичам я, но това ме убива.“

Тя млъкна. Задуха вятър. Студен, остър. Загърнах се в палтото си.

— Седнах до него — продължи Клеър. — И…

Нова пауза, но картината вече бе пред очите ми. Ръка върху рамото, прегръдка. Устни, които се сливат през сълзите, мигът, когато страстта помита чувството за вина и убедеността, че не бива да отиват по-далеч, и те вече не могат да спрат.

А после какво? Секс? На канапето? На пода? Не искам да знам.

— И? — подканих я аз.

— Съжалявам — промълви тя. — Не съм го искала. А и се случи само веднъж. Почувствах се отвратително. Направо гнусно. Той също. Реших, че заради теб — а и заради Бен — трябва да стоя настрана. От чувство за вина, предполагам.

Връхлетя ме ужасяваща мисъл.

— Тогава ли той реши да ме напусне?

— Не, Криси! — буйно възрази тя. — Не си го и помисляй. Той също се измъчваше. Но не те е изоставил заради мен.

Може би, отвърнах мислено. Може би няма пряка връзка. Но ти сигурно си му напомняла колко много пропуска от живота.

Погледнах я. Все така не изпитвах гняв. Не бях в състояние да се ядосам. Ако ми бе казала, че и досега спят заедно, може би щях да се чувствам различно, но тя не го каза. Излязлото от нейната уста като че ли принадлежеше на друго време. Отпреди началото на историята. Трудно ми бе да повярвам, че има нещо общо с мен.

Клеър вдигна глава.

— И все пак не можех да не те виждам, Криси. Просто не можех. Продължих да те посещавам. В Уеъринг Хаус. Отначало през седмица-две, после през месец. Но ти се разстройваше. Ужасно. Съзнавах, че е егоистично от моя страна, но не можех да престана. Не можех да те оставя там съвсем сама. Продължих да идвам. Поне да проверя дали си добре.

— Бен знаеше ли?

— Не. Не му казвах. Не поддържахме връзка.

— Затова ли не си идвала напоследък у дома? Заради Бен ли?

— Не. Не точно. Веднъж преди няколко месеца в деня за посещение ми казаха, че си напуснала. Беше се върнала при Бен. Знаех, че Бен се е преместил в друга къща. Помолих да ми дадат адреса ти, но ми отказаха. Било в разрез с конфиденциалността. Но ми намекнаха, че ако ти пиша, те ще препращат писмата ми.

— Значи си ми писала?

Тя изпъна гръб и си пое дълбоко въздух.

— Писах на Бен. Колко съжалявам за онова, което се бе случило. Умолявах го да ми позволи да те видя.

— А той ти е отказал?

Тя се сепна.

— Не. Отговорът дойде от теб, Криси. Пишеше, че се чувстваш много по-добре. И че си щастлива с Бен. — Тя погледна настрани, към парка. — Пишеше, че не искаш да ме виждаш. Заради моето предателство. — Тя изтри насълзените си очи. — И ми забраняваше да те търся, завинаги. Най-добре било напълно да ме забравиш.

Тялото ми се вледени. Опитах се да си представя гнева, който трябва да ме е подтикнал да напиша подобно писмо, но в същото време осъзнах, че може би изобщо не съм била гневна. Едва ли съм знаела, че Клеър съществува, какво остава, че някога сме били приятелки.

— Съжалявам — казах на глас.

Тя се усмихна.

— Недей, няма за какво да се извиняваш. Ти беше права. Но аз не спрях да се надявам, че ще промениш решението си. Затова се обадих в Уеъринг Хаус и оставих телефона си. Исках да те видя. Да ти кажа истината, лице в лице. — Този път не казах нищо. — Толкова съжалявам — почти проплака тя. — Можеш ли някога да ми простиш?

Хванах ръката й. Как бих могла да й се сърдя? Как бих могла да се сърдя на Бен? Моето състояние бе обременило с невъзможен товар и трима ни.

— Да — казах твърдо. — Да. Прощавам ти.

Скоро след това си тръгнахме. Като стъпихме на равното, Клеър се обърна с лице към мен.

— Ще те видя ли пак? — попита ме тя.

Усмихнах се.

— Надявам се!

Чертите й се поотпуснаха.

— Толкова много ми липсваше, Криси. Нямаш представа.

Самата истина. Нямах никаква представа. И все пак, с нейната поява и този дневник имах шанс да се надявам да изградя някакъв смислен живот. Сетих се за писмото в чантата ми. Послание от миналото. Последният елемент от пъзела. Отговорите, за които жадувах.

— Ще ти се обадя — обеща тя. — В началото на другата седмица. Удобно ли е?

— Абсолютно — отвърнах аз.

Тя ме прегърна и заглуши гласа ми с буйната си къдрава коса. Единствената ми приятелка на този свят, единствената опора, на която можех да разчитам, заедно с Бен. Моята сестра. Притиснах я силно.

— Благодаря ти, че ми каза истината. Безкрайно ти благодаря. За всичко. Обичам те.

После се погледнахме с насълзени очи и се разделихме.

* * *

Прибрах се у дома и се приготвих да прочета писмото на Бен. Притеснявах се — дали щях да получа отговори на въпросите си? Щях ли да разбера най-сетне защо Бен ме е изоставил? И в същото време се вълнувах. Чувствах увереност — с това писмо, с Бен и Клеър на моя страна, имах всичко, от което се нуждаех.

„Скъпа Кристин — започваше писмото. — Никога не ми е било по-тежко, отколкото в този момент. Не съм се изправял пред по-трудно решение. Ето че започнах с клише, но нали ме знаеш, не ме бива в писането — това е твоя дарба! — тъй че бъди снизходителна, а аз ще се постарая.

По времето, когато четеш това писмо, надявам се, ще си наясно и ще разбереш защо реших, че трябва да те напусна. Не мога да произнеса думите, не мога да ги напиша, нито дори да ги осмисля, но то е неизбежно. Толкова дълго упорствах да намеря друг начин. Всичко опитах.

Излиза, че няма друг начин. Повярвай ми, обичам те. Никога не съм преставал да те обичам. Независимо какво се е случило и защо, не ме е грижа. Това не е отмъщение, не си го и помисляй. Докато беше в кома, проумях колко дълбока е връзката помежду ни — имах чувството, че част от мен умира всеки път, като те погледна — и разбрах, че пет пари не давам какво си правила онази нощ в Брайтън. Единственото ми желание бе да се върнеш при мен.

И ти се върна, и ме направи безкрайно щастлив. Няма да повярваш как ликувах в деня, когато ми казаха, че си вън от опасност, че няма да умреш. Не се съмнявах, че и двамата трябва да направим огромни усилия, докато наистина започнеш да се съвземаш, но ти нямаше да си отидеш от мен. От нас.

Адам беше съвсем мъничък, но знаеш ли какво? Мисля, че той разбираше.

После обаче стана ясно, че си изгубила паметта си. Без следа. Отначало лекарите смятаха, че е временно, но вместо да се оправяш, ти ставаше по-зле. Ние идвахме всеки ден. Отначало ни познаваше, но недоумяваше откъде сме се появили. Стряскаше се, сякаш изниквахме от нищото. Беше убедена, че лекарите те използват за опитно зайче. Непрестанно ме умоляваше да те взема у дома, но аз не можех. Сърцето ми се късаше, всеки Божи ден.

И ето че при едно от поредните посещения ми казаха, че си изчезнала. В неизвестна посока. Бяха съобщили в полицията, но оттам отговорили, че не е минало достатъчно време, за да влезеш в графика за издирване на безследно изчезнали, тъй че от болницата бяха пратили две сестри да те търсят.

Веднага отгатнах къде ще те намеря и се насочих натам. Има една пейка край канала; когато се запознахме, все там ходехме, и ти беше отишла там. Видя ми се толкова отчаяна; седеше по пижама и пантофи, цялата в кал. Умоляваше ме да те заведа у дома, но аз не можех. Трябваше да те върна в болницата. Скоро след това ми казаха, че се е отворило място, където да те прехвърлят. Отделение под ключ.

Не биваше да попадаш там, скъпа. Трябваше да съм по-настоятелен. Но какво можех да направя? Под въпрос бе твоята безопасност. Разбирах, че не може иначе, те сигурно бяха прави. Но никога не съм си представял, че ще е за толкова дълго.

Имаше напредък. След около година започна да си идваш у дома за уикенда. Налагаше се да заключвам входната врата, а и трябваше да внимаваме, ако излезем, да не тръгнеш нанякъде и да забравиш къде си, къде съм аз… но все пак беше нещо. Адам беше попораснал и донякъде разбираше. Беше наясно, че си различна. И че причината е заболяването ти.

Именно тогава, струва ми се, започна да става все по-трудно. Ти толкова много обичаше Адам. Не беше нужно да го казваш. Любовта грейваше в очите ти, щом го видеше. Той се втурваше към теб, ти го грабваше в прегръдките си и го познаваше, на мига. Но много скоро — съжалявам, Крис, но трябва да ти кажа това — ти си втълпи, че Адам ти е бил отнет още като бебе. При всяка среща смяташе, че го виждаш за пръв път, откакто е бил пеленаче. Молех го да ти казва кога сте се видели за последен път и той ме слушаше. «Вчера, мамо» или «миналата седмица», но ти не му вярваше. «Какво си му наговорил? — питаше. — Това е лъжа.»

Започна да ме обвиняваш, че насила те държа затворена там. Смяташе, че имам любовница. И тази друга жена отглежда Адам, докато ти си в болницата. Веднъж ме удари по главата с таблата от обяда, грабна детето и хукна към вратата. Опитваше се да избягаш, да го спасиш, но той пищеше в ръцете ти. Не разбираше защо правиш така.

Наложи се да си тръгнем. Но този сценарий започна да се повтаря все по-често, с малки разлики. Адам взе да се плаши от теб. Идвах сам, но тогава ти се разстройваше. До отчаяние. Започваше да трепериш от страх и болка. Изглеждаше напълно объркана, сякаш нямаше представа какво става. За мен знаеше кой съм, но само толкова. Нищо повече.

Веднъж се разплака, когато си тръгвах, а когато дойдох отново на следващия ден, ти още плачеше. «Не е заспивала — каза ми един от лекарите. — Плака цялата нощ. Без да спре.»

Така продължи четири дни. Не спираше да плачеш. Сама не знаеше защо. На петия ден доведох Адам и ти не го позна.

Стана му много мъчно. Той вече не искаше да идва да те вижда. Водех го, разбира се, но тогава и двамата се разстройвахте ужасно. Разкъсвах се на две, като ви гледах. Един друг се докарвахте до лудост, но никой от двама ви не го проумяваше, нито можеше да отговори защо. Беше ад.

Веднъж се обадих в болницата и попитах как се държиш, когато не идвам или не водя Адам. «Опишете ми я точно сега», така поисках. Казаха ми, че си спокойна. Щастлива. Че седиш в стола до леглото си. «Какво прави?» — попитах. И чух, че разговаряш с друга пациентка. Твоя приятелка. С която понякога сте играели на карти.

«Играе карти?» — изумих се аз. Не можех да повярвам. Да, потвърди гласът по телефона. Проявявала си голямо умение. И ти доставяло удоволствие. Всеки ден се налагало наново да ти разясняват правилата, но после си биела всички наред.

«Щастлива ли е?»— попитах тогава. «Да — отвърнаха ми. — Да. Тя винаги е щастлива.» — «Спомня ли си за мен? — попитах. — За Адам?» — «Не, и когато не ви вижда.» Така ми отговориха.

Причината бях аз, Крис. Моето присъствие. Не знам защо — може би ти напомнях за онова, което бе загубила. Въпросът е, че именно аз те разстройвах, аз и Адам. Тогава, струва ми се, реших, че трябва да те измъкна оттам, да те настаня другаде, дори да останеш там завинаги. Може би вече съм знаел, че някой ден ще се видя принуден да те напусна.

Така и направих. Намерих място, където можеш да останеш колкото е необходимо. И да бъдеш щастлива. Защото наистина ще бъдеш щастлива, без мен, без Адам. Няма да знаеш за нас, тъй че няма да ти липсваме.

Толкова много те обичам, Крис. Искам да знаеш, че това е истината. Обичам те повече от всичко на света, още от мига, когато те видях за пръв път. Но трябва да осигуря на нашия син истински живот, какъвто заслужава. Скоро ще порасне достатъчно, за да разсъждава самостоятелно. Искам да запази щастливи спомени от теб, неговата майка. Няма да го лъжа, Крис, всичко ще му кажа, когато стане достатъчно голям да го разбере. Ще му обясня защо съм стигнал до това решение. Ще му кажа, че дори да има огромно желание да те види, ще се натъжи безкрайно. Може би ще ме намрази. И ще ме обвинява. Мога само да се надявам да има търпение. Но това е правилното решение. Единственият начин. Искам той да бъде щастлив. Искам и ти да си щастлива. Дори щастието за теб да е постижимо без мен.

От известно време си в Уеъринг Хаус. Като че ли свикна с обстановката. Спокойна си. Вече не изпадаш в паника. Всекидневието ти има определен ритъм. Което е хубаво. Тъкмо това исках за теб. И вече е време да си вървя.

Опитах се да ти обясня всичко това очи в очи, но не мога, скъпа. Ти твърдиш, че си разбрала, после аз си тръгвам или просто излизам от стаята да говоря с лекарите или да разменя някоя дума с Никол, Мери, или която е на смяна и когато се върна при теб, всичко ти е като изтрито. Убийствено е да те гледам така.

Никога няма да престана да те обичам, Крис. Никога. С цялото си сърце. Сега и завинаги. Ще отгледам нашия син и когато порасне, той също ще те обича. Повярвай ми.

Ще дам това писмо на Клеър. Ще я помоля да ми го пази и да ти го даде, когато се възстановиш достатъчно, за да го разбереш. Аз самият нямам сили да го задържа, непрекъснато ще е в ума ми и няма да устоя, ще ти го дам още другата седмица, другия месец или догодина. А ще е твърде скоро.

Сигурно си отгатнала, наистина се надявам някой ден отново да бъдем заедно. Когато се възстановиш. Ние тримата. Цялото семейство. Имам нужда да вярвам, че ще се случи. Трябва да вярвам, иначе ще умра от мъка.

Аз не те изоставям, Крис. Никога няма да те изоставя. Твърде много те обичам.

Толкова много ще ми липсваш. Сърцето ми ще се къса всеки един ден, докато сме разделени. Но така е правилно да постъпя, това е единственият изход за мен.

Недей да ме мразиш. Обичам те.

Целувам те!

Бен“

Прочитам го отново и сгъвам листовете. Писмото шумоли, като че ли е писано вчера, но пликът, в който го пъхнах, беше мек, с омачкани ръбове; издава някакъв аромат, като парфюм. Къде ли е стояло досега? Дали Клеър през цялото време го е носила в чантата си? Или по-скоро го е сложила в някое чекмедже у дома, но никога не е забравяла къде е? Стояло си е там с години в очакване да настъпи подходящият момент да бъде прочетено. Години, през които не съм знаела кой е съпругът ми, нито дори коя съм аз. Години, в които за нищо на света не бих могла да преодолея пропастта помежду ни, защото не съм знаела за нейното съществуване.

Притискам плика в скута си. Сега плача, докато пиша, но не се чувствам нещастна. Най-сетне всичко ми е ясно. Защо Бен ме е напуснал, защо ме е лъгал.

Защото той наистина ме е лъгал. Не ми е споменавал романа, който съм написала, за да не ме съкруши фактът, че никога няма да напиша друг. Повтарял ми е, че най-добрата ми приятелка е заминала надалеч, за да ми спести разкритието на тяхното, макар и еднократно, но двойно предателство. Защото е смятал, че твърде много ги обичам и не бих могла да им простя. Повтарял ми е, че ме е блъснала кола, че съм пострадала при злополука, за да не бъда принудена да приема факта, че съм била нападната и случилото се с мен не е случайност, а следствие от предумишлен акт на злостна омраза. Казвал ми е, че никога не сме имали деца не само за да ми спести мъката по моя единствен мъртъв син, но и за да ме пощади, да ме предпази от удара на зашеметяващата скръб всеки един ден от живота ми. Скрил е от мен и друго: че след години в напразни опити да събере семейството ни най-сетне е трябвало да приеме факта, че няма такъв шанс, взел е сина ни, за да потърси щастие другаде.

Когато е написал това писмо, сигурно е смятал, че се разделяме завинаги, но също така е таял надежда, иначе защо ще ми пише? Какви ли мисли са минавали през главата му, докато е седял в къщата, нашия някогашен дом, извадил е писалката и се е заел да обясни на една жена с безнадеждно разстроен разсъдък защо смята, че няма друг изход, освен да я напусне. „Не ме бива в писането“, казва той, но за мен думите му звучат красиво, проникновено. Трогателно. Звучат, сякаш говори за друга жена и в същото време някъде дълбоко в себе си, под кожата и костите, тъканите и кръвта, знам, той говори на мен — и за мен, — Кристин Лукас. Неговата унищожена съпруга.

И все пак не е било завинаги. Надеждата му се е изпълнила. Кой знае как, състоянието ми се е подобрило или пък раздялата му се е сторила по-тежка, отколкото си е представял, и се е върнал при мен.

Вдигам глава. Сега всичко ми изглежда различно. Стаята, в която се намирам, не ми се вижда по-позната, отколкото сутринта, когато се събудих объркана и се почудих къде ли е кухнята — неистово жадна, отчаяно търсеща следа, която да ми подскаже какво се е случило предишната вечер. И все пак вече не ми се струва така пропита с болка и тъга. Вече не я възприемам като емблематична за един живот, който не бих живяла. Часовникът зад гърба ми вече не служи само за отмерване на времето. Той ми говори. Отпусни се, казвам си. Отпусни се и каквото дойде, приеми го.

Била съм на грешен път. Бъркала съм. Отново и отново, и отново. Колко ли пъти? Съпругът ми е мой закрилник, да, но и мой любим. Сега вече разбирам, че го обичам. Винаги съм го обичала и ако трябва да се уча да го обичам всеки ден, така да бъде. Това и ще направя.

Бен скоро ще се прибере — усещам, че е близо — и когато си дойде, ще му кажа всичко. За срещата с Клеър. За доктор Наш и доктор Пакстън, за писмото, което вече съм прочела. Ще го уверя, че разбирам какви са били мотивите за действията му и защо ме е напуснал. Ще му кажа, че му прощавам, че осъзнавам защо и до днес постъпва така, че и това също му прощавам. Ще му разкрия, че знам за нападението, но вече не ми е нужно да науча какво точно се е случило, вече не ме е грижа кой мие причинил това.

Ще му кажа също, че знам за Адам и какво го е сполетяло. И макар мисълта всеки един ден да се сблъсквам с тази истина да ме изпълва с леден ужас, точно това трябва да направя. Паметта на сина ни трябва да добие присъствие в този дом, също и в сърцето ми, колкото и да е болезнено.

Ще споделя, че най-сетне с помощта на дневника мога да имам свое повествование, смислено съществуване; и ще му го покажа, ако поиска. А после мога да продължа да пиша, да разказвам моята история, да попълвам моята автобиография. Да се създам от нищото.

„Никакви тайни повече — ще кажа на съпруга ми. — Никога вече. Обичам те, Бен, и винаги ще те обичам. Съзнавам колко много сме се наранили един друг. Но моля те, прости ми, както аз ти прощавам. Съжалявам. Съжалявам, че съм те изоставила преди толкова години, макар и само за една вечер, за да бъда с друг, съжалявам, че никога няма да успеем да си изясним събитията в тяхната последователност, защото не мога да си спомня заради кого съм отишла в онази хотелска стая, нито защо; не мога да си спомня на какво съм се натъкнала там. Знам само, че дълбоко съжалявам, и съм решена да изкупя страданието, което съм ти причинила.“

И когато помежду ни остане единствено любовта, можем да потърсим начин да заживеем наистина заедно.

Обадих се на доктор Наш.

— Държа да те видя още веднъж — казах му аз. — Искам да прочетеш дневника ми.

Стори ми се, че се изненада, но все пак се съгласи.

— Кога?

— Другата седмица — отвърнах аз. — Ела да го вземеш другата седмица.

Той обеща за вторник.

Трета част

Днес

Отгръщам страницата и това е краят. Историята свършва тук. Минаха часове, докато я прочета.

Цялата треперя, не ми достига въздух. Имам чувството, че не само съм изживяла цял един живот за последните няколко часа, но и съм се променила. Не съм същата жена, която се срещна с доктор Наш сутринта; не съм тази, която се зае да прочете дневника. Сега вече имам минало. Усещане за себе си. Знам какво имам и какво съм изгубила. Лицето ми е мокро от сълзи.

Затварям дневника. Полагам усилие да се успокоя и настоящето бавно започва да се оформя. Полумракът в стаята. Бумтежът от багера на улицата. Празната чаша от кафе в краката ми.

Поглеждам часовника до мен и се стряскам. Едва сега правя връзката: часовникът е същият, за който прочетох в дневника, намирам се в същата дневна, аз съм същата тази жена. Едва сега проумявам в пълнота, че прочетената история е моята.

Отнасям дневника и чашата в кухнята.

На стената виждам същата мръсно бяла дъска, която съм видяла сутринта, същия списък с идеи за запълване на времето, старателно изписани с главни букви, същата бележка, която сама съм добавила: Багаж за довечера?

Взирам се в нея и вдишвам дълбоко. Нещо ме смущава, но не отгатвам защо.

Мисля си за Бен. Колко труден е бил неговият живот. В продължение на дълги години. Никога да не знае каква ще е жената, която се буди до него. Никога да не е сигурен доколко ще си спомня, колко любов ще мога да му дам.

Ами сега? Сега вече съм наясно. Знам достатъчно, за да можем и двамата да започнем отначало. Дали съм провела разговора както възнамерявах? Трябва да се е състоял, толкова сигурна съм била, че точно така трябва да постъпя, но нищо не съм написала. Може би съм дала дневника на доктор Наш, преди да ми се удаде възможност. Може би съм решила, че не е нужно да го записвам, щом вече съм споделила всичко с Бен.

Отгръщам дневника в самото начало. Ето, написано е със същата синя химикалка. Три думи, разтегнати нашироко под името ми. Не се доверявай на Бен.

Грабвам химикалката и ги задрасквам. Връщам се в дневната, оглеждам обстановката, взирам се в албума на масичката. Пак няма снимки на Адам. Бен не го спомена сутринта. Не съм видяла какво съдържа металната кутия.

Мисля си за моя роман — „За ранобудните птици“, — после поглеждам дневника в ръцете ми. Появява се изненадваща мисъл. Ами ако съм измислила всичко това?

Изправям се. Нужно ми е доказателство. Връзка между прочетеното и моментната реалност, знак, че миналото, за което съм прочела, не е плод на въображението ми.

Излизам от дневната. Закачалката си е там, в подножието на стълбите, с чифт пантофи отстрани. Ако се кача на горния етаж, ще открия ли кабинета, шкафа за документи? Ами сивата метална кутия в най-долното чекмедже, покрита с хавлиената кърпа? Ще намеря ли ключа в най-долното чекмедже на нощното шкафче?

И ако всичко това се потвърди, ще открия ли сина си? Трябва да знам. Хуквам нагоре по стълбите.

Кабинетът е по-малък, отколкото в представите ми, по-подреден от очакваното, но шкафът е тук, метално сив като оръжие.

В най-долното чекмедже напипвам пухкава кърпа, под нея кутия. Хващам я здраво, за да я извадя. Чувствам се толкова глупаво — внезапно осъзнавам, че или ще е заключена, или празна.

И двете ми предположения излизат погрешни. Вътре откривам моя роман. Не е екземплярът от доктор Наш — отпред няма отпечатък от забравена чаша кафе, книгата изглежда почти нова. Сигурно Бен я е запазил в очакване на деня, когато ще знам достатъчно, за да предявя авторството върху нея. Изваждам я, отдолу остава само една снимка. Аз и Бен — усмихнати срещу обектива, но и двамата изглеждаме тъжни. Като че ли е правена наскоро, защото лицето ми наподобява онова, което видях в огледалото, а Бен изглежда както сутринта, преди да излезе. В дъното се вижда къща, настлана с чакъл алея за коли, саксии с яркочервено мушкато. На гърба някой е написал „Уеъринг Хаус“. Сигурно е от деня, когато ме е взел, за да ме доведе тук.

Това е всичко. Няма други снимки. Нито една на Адам. Липсват дори онези, които съм намирала тук преди.

Има обяснение, казвам си. Трябва да има. Има причина синът ми да не е тук, да не го виждам никъде в къщата. Не може да няма причина.

Слизам долу да си направя чай. Кипвам вода, изваждам торбичка от кутията. Не я оставяй да се запарва твърде дълго, не изстисквай торбичката, иначе ще се отцеди твърде много танин и чаят ще горчи. Защо си спомням тези подробни наставления, а не си спомням да съм раждала? Някъде в дневната звъни телефон. Изваждам го от чантата си и вдигам. Бен.

— Кристин? Добре ли си? У дома ли си?

— Да — отвръщам. — Да. Благодаря ти.

— Излиза ли днес? — пита той. Гласът му звучи познато, но тонът е хладен. Мислено се връщам към последния път, когато сме говорили. Не си спомням да е споменавал за уговорка с доктор Наш. Може би не знае, мисля си. Или ме проверява, чуди се дали ще му кажа.

— Да — отвръщам. — Ходих при един лекар. — Продължително мълчание. — Бен?

— Извинявай. Да, чувам те. В задръстване съм. Прекъсваш ми на моменти. Исках само да се уверя, че не си забравила да приготвиш багажа.

Значи е знаел.

— Багаж? — повтарям въпросително. Не се сещам за какво говори. Имам чувството, че през мен е преминал цял един живот от последния път, когато сме разговаряли.

— Да — казва той. — За уикенда. Помниш ли?

Уморено звучи, струва ми се. Но не е ядосан.

— Разбира се — отвръщам и добавям: — Нямам търпение! — И това е самата истина. И за двама ни ще е хубаво малко разнообразие. Може би дори ново начало.

— Скоро ще се прибера — казва той. — Сложи всичко в една чанта. Ще ти помогна, като си дойда, но колкото по-бързо тръгнем, толкова по-добре.

— Ще се постарая — обещавам аз.

— В спалнята за гости има чанта. В гардероба е. Вземи нея.

— Добре.

— Обичам те — казва той.

Мигът се проточва твърде дълго, той вече е прекъснал връзката, когато му казвам, че и аз го обичам.

Влизам в банята. Аз съм жена, зряла жена, напомням си. Имам съпруг, когото обичам. Мислено се връщам към прочетеното в дневника за секса. Как ме е обладавал. Не съм написала, че ми е било приятно.

В състояние ли съм да изпитам удоволствие от секса? Ето че изобщо не знам. Пускам водата в тоалетната, събувам панталоните си, чорапогащника и бикините. Сядам на ръба на ваната. Колко чуждо ми е това тяло. Напълно непознато. Как мога с радост да го отдам, когато на мен самата то ми е чуждо?

Заключвам вратата на банята, после разтварям краката си. Отначало едва-едва, после по-широко. Вдигам блузата си и поглеждам надолу. Забелязвам стриите, които съм видяла в деня, когато си спомних Адам, бухналата топка пубисни косми. Питам се дали ги бръсна и ако не — аз ли така предпочитам или съпругът ми. Може би подобни неща нямат значение. Вече не.

Присвивам пръсти и с дланта си покривам хълмчето на срамната кост. Пръстите ми полягат върху лабиите, разтварят ги леко. Докосвам връхчето, което предполагам, че е клиторът, притискам леко, нежно прокарвам пръсти и ето че усещам леко вълнение. По-скоро обещание, отколкото истинска тръпка.

Чудя се какво ли ме очаква.

Откривам чантата в гардероба, точно както ми каза Бен. Компактна и здрава. Отнасям я в спалнята, в която се събудих сутринта, и я слагам на леглото. Издърпвам най-горното чекмедже — купчинките с моето бельо са подредени до неговото.

Подбирам дрехи и за двама ни, за него чорапи, за мен чорапогащници. Спомням си какво прочетох за нощта, в която сме правили секс, и се сещам, че някъде трябва да има чорапи и жартиери. Хрумва ми, че би било хубаво да ги намеря, да ги сложа в багажа. И за двама ни ще е хубаво.

Отварям гардероба. Изваждам рокля и пола. Панталон, джинси. Питам се що за двойка сме, когато сме на почивка. Дали прекарваме вечерите по ресторанти и уютни кръчми край горещите пламъци на истинска камина? Дали тръгваме пеша да обикаляме града и околностите, или вземаме такси до всяка от подбраните забележителности от предварително изготвена програма? Има неща, които все още не знам. Но разполагам с достатъчно време да ги откривам едно по едно. И да се наслаждавам на откритията си.

Готово, избрала съм дрехи и за двама ни, напосоки, може да се каже; сгъвам ги, подреждам ги в чантата. И ето че ме обзема трепет, прилив на енергия. Затварям очи. Видението е ярко, трептящо светло сияние. Отначало е неясно — едновременно далечно и разфокусирано — и аз се опитвам да разтворя съзнанието си, за да се приближи. Нещо ми подсказва, че това е спомен от нощта, когато съм се готвила да замина за Брайтън.

Виждам себе си — стоя пред отворена чанта, всъщност малък куфар от мека кожа. Вълнувам се. Чувствам се отново млада, като дете, което заминава на ваканция, или тийнейджърка, която се готви за среща; питам се как ли ще протече, дали момчето ще ме покани у тях, дали ще се стигне до секс. Цялото ми тяло тръпне в очакване на непознатото, усещам го на езика си. Премятам го в устата си, вкусвам го, защото знам, че няма да трае дълго. Издърпвам чекмеджетата едно по едно, избирам блузи, чорапи, бельо. Изкусително. Секси. Бельо, което се слага само в очакване да бъде съблечено. Добавям обувки на висок ток към тези с равни подметки, които съм обула, изваждам ги, после бързо ги връщам обратно. Изобщо не ги харесвам, но тази вечер ще развихрим фантазията си, ще се нагласим и ще се преобразим. Едва тогава посягам към другите, практичните неща, които ще са ми необходими. В огнено червена пухкава чантичка с цип слагам парфюм, душ гел, паста за зъби. Искам да бъда красива тази вечер, за моя любим, когото едва не изгубих. Добавям соли за вана. С аромат на портокалови цветчета.

Споменът се разтваря във въздуха. Отварям очи. Тогава няма как да съм знаела, че се приготвям за мъжа, който ще ми отнеме всичко.

Въздъхвам. И продължавам да приготвям багажа за мъжа, когото все още имам.

Отвън приближава кола и бавно спира. Двигателят угасва, миг по-късно се отваря врата, после меко се затваря. Ключ в бравата. Бен. Той е тук.

Притеснена съм. Изплашена. Не съм жената, на която каза „довиждане“ сутринта. Научила съм моята история. Открила съм себе си. Какво ще си помисли, като ме види? Какво ще каже?

Трябва да го питам дали знае за дневника ми. А ако го е прочел, какво мисли.

Той извиква името ми, когато затваря вратата.

— Кристин? Крис? Прибрах се.

В гласа му обаче не звънти радост; звучи уморено. Извиквам в отговор, за да знае, че съм в спалнята.

Първото стъпало проскърцва под тежестта му, пъшкане придружава събуването на едната обувка, после на другата. Сега ще нахлузи пантофите и ще тръгне към мен. Става ми приятно, че познавам неговите привички — дневникът ме е подготвил за тях въпреки безсилието на паметта ми, — но ето че докато се качва по стълбите, ме връхлита друго чувство. Страх. Спомням си написаното отпред в дневника ми. Не се доверявай на Бен.

Той отваря вратата на спалнята.

— Скъпа!

Не съм помръднала. Все още седя в края на леглото, пред отворената чанта. Бен се спира на вратата, аз ставам, разпервам ръце, тогава той се приближава и ме целува.

— Как мина денят ти? — питам аз.

Той сваля вратовръзката си.

— О, да не говорим за това. Нали заминаваме!

Звучи уморено. Започва да разкопчава ризата си. Преборвам се с инстинктивното желание да извърна очи, напомням си, че това е моят съпруг, когото обичам.

— Приготвих багажа — казвам плахо. — Дано не съм забравила нещо. Не знаех какви дрехи би предпочел.

Той събува панталона си, внимателно го сгъва по ръбовете, преди да сложи закачалката в гардероба.

— Сигурно си се справила.

— Не знам къде отиваме, затова се чудех за дрехите.

Той се обръща. Раздразнение ли улових в очите му?

— Ще прегледам чантата, преди да я занеса в колата. Не се тревожи. Благодаря ти, все пак си сложила началото.

Той сяда пред тоалетката и обува чифт избелели джинси. Прави ми впечатление, че са с идеален ръб.

— Бен — осмелявам се да попитам, — знаеш ли къде бях днес?

Едва сега ме поглежда.

— Да, знам — отвръща.

— Значи знаеш за доктор Наш.

Той извръща глава, сякаш за да скрие лицето си.

— Да, ти ми каза.

Виждам отражението му в централното и страничните огледала на тоалетката. Три образа на моя избраник за съпруг. Мъжът, когото обичам.

— Всичко ми разказа. Наясно съм.

— Нали нямаш нищо против, че се срещам с него?

— Трябваше да ми кажеш по-рано. Но не, нямам нищо против.

— А за дневника ми знаеш ли?

— Да, обясни ми, че ти помагал.

— Чел ли си го?

— Не. Ти ми каза, че е личен. Не бих се ровил в личните ти неща.

— А за Адам? Знаеш ли, че знам за Адам?

Забелязвам, че трепва, сякаш съм изстреляла думите като нападка. Изненадана съм. Очаквах да се зарадва.

Той се обръща и ме поглежда.

— Да.

— Не виждам никакви снимки. В къщата има много снимки, но нито една негова.

Той се изправя, прави крачка-две и сяда на леглото до мен. Хваща ръката ми. Ще ми се да престане да се отнася с мен, сякаш съм крехка порцеланова кукла и истината ще ме пречупи.

— Исках да те изненадам. — Пъха ръка под леглото и изважда фотоалбум. — Ето тук съм ги сложил.

Подава ми го. Тежък, тъмен на цвят, с корици, които несполучливо имитират черна кожа. Отгръщам предната и откривам наблъскани снимки.

— Исках да ги подредя както трябва — казва той. — И довечера да ти поднеса този подарък, но не ми остана време. Съжалявам.

Набързо преглеждам снимките. Адам като бебе, като малко момченце, после възмъжал; на някои е сам, на други с мен или с млада жена.

— Това неговата приятелка ли е? — питам.

— Една от тях — отвръща Бен. — С която се задържа най-дълго.

Поглеждам я по-внимателно. Тя е красива, руса, късо подстригана. Напомня ми на Клеър. Адам се смее, гледа право в обектива; тя е полуизвърната към него, по лицето й се чете и радост, и укор. Приличат на заговорници, сякаш човекът зад камерата им е разказал мръсен виц и е побързал да ги щракне. И двамата изглеждат щастливи.

— Как се казваше?

Бен се забавя с отговора.

— Хелън. Казва се Хелън.

Сърцето ми се свива: попитала съм в минало време, защото съм решила, че и тя също е мъртва. Прокрадва се и друга догадка; ами ако е умряла само тя… прогонвам я, преди да е добила форма и конкретност.

— Хелън ли беше последната му приятелка?

— Да. Смятаха да се сгодят.

Тя ми се вижда толкова млада, жадна за живот, с очи, изпълнени с надежда за онова, което я очаква. Още не знае какъв страховит удар й се готви.

— Искам да се запозная с нея.

Бен взема снимката от ръцете ми. Въздъхва.

— Не поддържаме връзка.

— Защо? — стреснато питам аз. Звучи ми неправдоподобно.

Знам, че съм имала план в главата си: отсега нататък във всичко да си бъдем опора. Да съживим онова, което ни свързва, разбирателството, любовта, докоснала другите, и ако не съхраним обичта един към друг, то поне към онова, което сме изгубили.

— Имахме разногласия. Трудно се разбирахме.

Поглеждам го. Явно няма желание да ми разкаже. Мъжът, написал писмото — мъжът, който толкова дълго се е грижил за мен и който в крайна сметка ме е обичал достатъчно, за да ме остави, а после да се върне да ме вземе, — сякаш е изчезнал.

— Бен?

— Имахме разногласия — повтаря той.

— Преди смъртта на Адам или…

— И преди, и след.

Илюзията за взаимна подкрепа изчезва, изместена от грозно подозрение. Ами ако съм се карала и с Адам? Той би взел страната на своята приятелка, нали?

— Аз и Адам бяхме ли близки?

— О, да. Допреди да загубиш паметта си. Но и тогава бяхте близки, разбира се. Много близки.

Думите му ме зашеметяват като боксьорски удар. Давам си сметка, че Адам е бил невръстно момченце, когато моята амнезия го е лишила от майка. Естествено, никога не съм се запознавала с годеницата му; и когато съм го виждала, то е било като за пръв път.

Затварям албума.

— Може ли да го вземем? — питам аз и добавям: — Искам пак да го разгледам.

— Разбира се — кима той.

Изпиваме по чаша чай, който Бен приготви, докато аз досъбрах багажа за пътуването, после се качваме в колата. Той е проверил какво съм сложила в чантата, извадил е повечето подбрани от мен дрехи, заменяйки ги с други по свой избор. Взел е и още една чанта, кожената с дълга дръжка за през рамо, с която излезе сутринта, и два чифта туристически обувки, прибрани на дъното на гардероба. Аз изчаках до вратата да натовари всичко в багажника, после да провери дали вратите са заключени, а прозорците плътно затворени. Питам го колко дълго ще пътуваме.

— Зависи от трафика — свива рамене той. — Излезем ли от Лондон, ще стигнем бързо.

Отказ да отговори на въпроса ми, замаскиран с уклончиво обяснение. Питам се дали винаги се държи по този начин. Дали му е дотегнало от безбройните повторения през годините и дотолкова му е досадило, че вече изобщо не му се говори с мен.

Той е внимателен шофьор, поне това мога и сама да преценя. Кара бавно, някак демонстративно поглежда често в огледалото за обратно виждане, намалява и при най-нищожния риск от опасност.

Питам се дали Адам е шофирал. Сигурно да, щом са го взели в армията, но дали е карал, когато си е вземал отпуск? Дали е канил мен, своята безпаметна майка, дали ме е водил до места, които е предполагал, че бих искала да посетя? Или е решил, че няма смисъл, защото каквото и удоволствие да изпитам, то ще изчезне за една нощ, като снега, който се топи по топъл покрив?

Излизаме на магистралата, която води извън града. Започнало е да вали; огромни капки плющят по предното стъкло, за миг прозрачните сфери запазват формата си, после се стичат под тежестта си. В далечината слънцето залязва, потъва под облаците, застилайки бетона и стъклото с меко оранжево сияние. Красиво е и в същото време плашещо, а аз се боря със себе си. Толкова силно желая мисълта за сина ми да не е така абстрактна, но без спомени това е невъзможно. Умът ми препуска, опитва се да се съсредоточи върху нещо конкретно, в което да се вкопча, някоя солидна мисъл, но не откривам такава. Адам е живял в реалността, мисля си, но аз не мога да си го спомня, а без спомени нямам на какво да се опра. Продължавам да се връщам към единствената истина за мен — не мога да си го спомня, тъй че все едно не е съществувал.

Затварям очи. Мислено възстановявам прочетеното за нашия син този следобед и ето че пред очите ми изплува образ — Адам е мъничък, бута синьо велосипедче с три колела. Изпълва ме възторг, макар да знам, че в действителност не присъства в паметта ми. Там няма следа от случката, припомням си образа, оформил се в съзнанието ми следобеда, докато съм чела за него, а дори и тази представа е спомен от по-ранен спомен. Спомени за спомени — за повечето хора те се простират с години, цели десетилетия назад във времето, а за мен съществуват няколко часа.

Не успявам да си спомня моя син и прибягвам до най-безболезненото, единственото, което ще укроти пламналия ми мозък. Изпразвам главата си от всяка мисъл.

Миризма на петрол, тежка и сладникава. Тя полепва, нахлува в мен. Усещам болка във врата. Отварям очи. Пред мен е мокрото стъкло на колата, замъглено от дъха ми, но все пак различавам в далечината светлини, трептящи, размазани. Разбирам, че съм задрямала. Подпряна на стъклото, с килната глава. В колата е тихо, двигателят е изключен. Поглеждам през рамо.

До мен седи Бен. Той е буден, взира се напред през стъклото. Не помръдва, като че ли не е забелязал, че съм се събудила, продължава да се взира в тъмното с безизразно, празно, неразгадаемо изражение. Отмествам очи от него към предното стъкло, за да разбера какво гледа.

Виждам капака на колата, а малко по-напред ниска дървена ограда, едва-едва осветена от уличните лампи зад нас. Отвъд оградата не съзирам нищо, загадъчен черен мрак без очертания, насред който е увиснала пълната луна.

— Обичам морето — казва той, без да ме поглежда.

Едва сега установявам, че сме спрели на скалист връх над морски бряг.

— А ти? — Той се обръща към мен. Очите му са тягостно тъжни. — И ти обичаш морето, нали, Криси?

— Да — отвръщам, — обичам го.

Пита ме, сякаш не знае, сякаш никога преди не сме ходили до морския бряг, сякаш никога не сме пътували заедно. Страхът в мен започва да ми пари, но аз се съпротивлявам. Полагам усилие да остана тук, в настоящето, при съпруга ми. Опитвам се да си спомня всичко, което научих следобед от дневника.

— Ти го знаеш, скъпи.

Той въздъхва.

— Да, някога обичаше морето, но вече не съм сигурен. Ти се променяш. От години. Откакто се случи нещастието. Понякога се съмнявам дали изобщо те познавам. Като се събудя сутрин, не знам каква ще си.

Мълча. Не мога да измисля какво да кажа. И двамата сме наясно колко глупаво би било да тръгна да се браня, да го убеждавам, че греши. И двамата сме наясно, че аз съм последният човек, който може да каже колко се променям с всеки изминал ден.

— Съжалявам — изричам накрая.

Той ме поглежда.

— Недей, всичко е наред. Не е нужно да се извиняваш. Знам, че вината не е твоя. Ти за нищо не си виновна. Не е честно от моя страна да мисля за себе си.

Той отново поглежда към морето. Самотна светлина се мержелее в далечината. Лодка, която се носи по вълните. Светло петно насред море от лепкава чернота.

— Двамата ще го преодолеем, нали, Криси?

— Разбира се — припряно отвръщам аз. — Не се съмнявам. Това е ново начало за нас. Разполагам с моя дневник и доктор Наш, който е готов да ми помогне. Имам подобрение, Бен. Сигурна съм. Смятам отново да се захвана с писане. Няма причина да отлагам. Ще се справя. Сега, след като се свързах с Клеър, тя също може да ми помогне. — Хрумва ми идея. — Можем пак да се сближим, нали? Като едно време в университета. Ние, тримата. И съпругът й. Тя май спомена, че има съпруг. Ще се запознаем с него и ще излизаме заедно. Ще бъде чудесно. — Умът ми се препъва в лъжите, за които съм прочела, в безбройните поводи да се отнасям към Бен с недоверие, но аз ги пропъждам. Напомням си, че всичко това е изяснено.

Мой ред е да бъда силна. Да се настроя позитивно. Да пропъдя всяко съмнение. — Стига да си обещаем винаги да си казваме истината — добавям накрая. — Тогава всичко ще бъде наред.

Той се обръща с лице към мен.

— Ти ме обичаш, нали?

— Разбира се. Разбира се.

— И ми прощаваш, че те изоставих?

— Да — отвръщам. — Да, прощавам ти.

— Не съм го искал. Смятах, че така е правилно да постъпя. Нямах избор. Съжалявам.

Хващам ръката му. Усещам я едновременно топла и студена, леко влажна. Опитвам се да я задържа между дланите си, но той нито ми помага, нито се съпротивлява. Оставя я безжизнено отпусната върху коляното си. Стисвам здраво и едва тогава той като че ли забелязва, че съм го докоснала.

— Бен, разбирам. Прощавам ти. — Взирам се в очите му. Те също изглеждат лишени от живот, сякаш са се нагледали на ужаси и повече не могат да понесат.

— Обичам те, Бен — изричам аз.

Той снижава глас до шепот.

— Целуни ме.

Изпълнявам желанието му и после, когато се отдръпвам, той прошепва:

— Искам пак. Целуни ме.

Отново го целувам. Той продължава да ме моли, но не съм в състояние да го целуна за трети път. Оставаме така, загледани в морето, в отблясъците на луната по водната повърхност и в капките дъжд по стъклото, улавящи жълтото сияние от фаровете на минаващи коли. Само двамата, хванати за ръце. Заедно.

* * *

Сякаш минават часове. Бен е до мен, вперил очи в морето, с лице като безизразна маска. Обхожда с очи повърхността на водата, като че ли търси нещо, някакъв отговор в тъмното, и мълчи. Питам се защо ме е довел тук, какво се надява да намери.

— Наистина ли имаме годишнина?

Въпросът ми остава без отговор. Предполагам, че не ме е чул, затова питам отново.

— Да — тихо отвръща той.

— Годишнина от сватбата?

— Не. От нощта, когато се срещнахме.

Каня се да попитам дали така ще я отбележим, защото това не ми прилича на празненство, но решавам, че би било твърде жестоко. Не казвам нищо и в колата настъпва мълчание.

Пътят зад нас е притихнал, луната се издига високо в небето. Започвам да се тревожа, че ще останем тук цяла нощ, загледани в морето под неспирния дъжд. Преструвам се, че сподавям прозявка.

— Спи ми се — казвам на глас. — Може ли вече да тръгваме към хотела?

Той поглежда часовника на ръката си.

— Да — отсича. — Разбира се. Извинявай. — После пали мотора. — Трябва да вървим. Веднага отиваме.

Отдъхвам си. Едновременно умирам за сън и се плаша от безпаметния унес.

Крайбрежният път ту се спуска надолу, ту се изкачва, докато заобикаляме някакво село. Приближаваме друго, по-голямо населено място, което започва да добива очертания през мокрото стъкло. Пътят става по-оживен, появява се пристанище с привързани лодки, магазини и нощни заведения и ето че навлизаме в самия град. Отдясно като че ли във всяка сграда се помещава хотел: вятърът блъска бели табели, които приканват със свободни места. Улиците са пълни с хора; не е толкова късно, колкото съм предполагала, или пък в градове като този ритъмът на живота не се съобразява с часовника.

Поглеждам към морето. Навътре във водата се простира облян в светлина кей с увеселителен парк в края. Голяма шатра, влакче на ужасите, замък, от чиято кула се спуска спираловидна пързалка. Сякаш чувам писъците и виковете на смелчаците, които шеметно се въртят над непрогледното море.

В гърдите ми се надига необяснима тревога.

— Къде сме? — питам аз.

Над входа към кея има ярък неонов надпис, който не успявам да разчета през мокрото от дъжда стъкло.

— Пристигнахме — обявява Бен.

Чудя се дали не е чул въпроса ми, или е предпочел да не ми отговори. Колата прави завой в тясна уличка и спира пред една от цяла редица долепени къщи. Надписът над стрехата гласи „Хотел Риалто“.

Няколко стъпала водят до вратата, ограда от ковано желязо отделя постройката от пътя. Отстрани на вратата стои малка очукана саксия, в която някога трябва да е имало растение, но сега е празна. Внезапно ме обзема неистов страх.

— Идвали ли сме тук преди? — питам аз. Бен клати глава. — Сигурен ли си? Мястото ми изглежда познато.

— Сигурен съм — отсича той. — Може да сме отсядали някъде наблизо. Вероятно затова ти се вижда познато.

Кимам и полагам усилие да овладея нервите си. Излизаме от колата.

— Ела да се регистрираме, после ще се върна за багажа.

Загръщам по-плътно палтото си. Духа студен вятър, дъждът се лее. На бегом изкачвам няколкото стъпала и отварям вратата. На стъклото е лепнат надпис. Няма свободни места. Прекрачвам във фоайето.

— Нима си направил резервация? — питам Бен, когато и той влиза.

Намираме се в коридор. Напред има открехната врата, иззад която долита приглушеният говор от телевизор с намален звук. Рецепция не се вижда; звънец върху малка маса, надпис до него, който ни насърчава да го използваме, за да привлечем внимание.

— Да, разбира се — отвръща Бен. — Не се тревожи. — Той вдига звънеца.

В първия миг нищо не се случва, но ето че някъде от задната част на къщата се появява млад мъж, висок и непохватен; прави ми впечатление, че възшироката му риза виси над панталоните. Той поздравява, сякаш ни е очаквал, но в държането му няма сърдечност; изчаквам двамата с Бен да приключат с формалностите.

Междувременно се оглеждам. Очевидно е колко западнал е хотелът. На места килимът е прокъсан, боята по рамките на вратите се лющи. Срещу фоайето се вижда друга врата с надпис „Трапезария“, в дъното има още няколко врати — предполагам, към кухнята и помещенията за персонала.

— А сега да ви придружа ли до стаята? — пита високият младеж, след като двамата с Бен приключват.

С малко закъснение схващам, че всъщност говори на мен. Бен излиза навън, за да донесе багажа.

— Да — отвръщам аз. — Благодаря ви.

Той ми връчва ключ и двамата тръгваме нагоре по стълбите. На първата площадка има няколко стаи, но ние ги подминаваме и продължаваме нагоре. Къщата като че ли се смалява; таваните стават по-ниски, коридорите — по-тесни. Отминаваме една стая и заставаме в подножието на стълбище, което сякаш води до самия покрив.

— Стаята ви е горе — сочи с пръст мъжът. — Само една е.

Благодаря му, той се обръща и тръгва надолу, а аз се изкачвам по стъпалата.

* * *

Отварям вратата. Стаята е тъмна и по-голяма, отколкото очаквах. Отсреща има прозорец, през него се процежда сивкава светлина, открояваща тоалетка, легло, маса и фотьойл.

Спирам на място. Страхът отново ме сграбчва. Същото чувство изпитах още отвън, но сега е по-силно. Побиват ме студени тръпки. Нещо не е наред, но не мога да отгатна какво. Вдишвам дълбоко, ала не успявам да вкарам достатъчно въздух в дробовете си. Имам чувството, че съм под вода, още малко, и ще се удавя.

Затварям очи с надеждата, като прогледна, обстановката да е различна, но напразно. Изпълва ме неистов ужас от онова, което ще последва, като запаля лампата. Сякаш това просто действие ще отприщи катастрофално бедствие и ще настъпи окончателен край.

Питам се какво ли ще се случи, ако загърбя стаята както е обгърната в мрак и се върна долу. Мога спокойно да мина покрай високия млад мъж, да продължа по коридора, да подмина и Бен, ако се наложи, и да напусна хотела.

Ще ме помислят за луда, естествено. Ще ме открият и ще ме върнат. А аз какво ще им кажа? Че жената, която нищо не помни, е била споходена от опасение, от лошо предчувствие? Ще стана за смях.

Нали съм дошла тук със съпруга ми. С намерението да се помирим. С Бен съм в безопасност.

И тъй, запалвам лампата.

В първия миг светлината ме заслепява, а когато очите ми се приспособяват, вече виждам ясно. В стаята няма нищо забележително. Няма от какво да ме е страх. Килимът е сиво-кафеникав, пердетата и тапетите — на флорални мотиви, които не си подхождат. Огледалата на тоалетката са три, разположени ветрилообразно, над нея — избеляла картина с птица; фотьойлът е ратанов, с възглавници, облечени в поредния флорален мотив; леглото е застлано с оранжева кувертюра на ромбоидни шарки.

Представям си какво разочарование би било да се озовеш в такава стая, когато си заминал на кратка почивка, но макар Бен да е направил резервация за тази потискаща обстановка, моето чувство не е разочарование. Страхът е прегорял, превърнал се е в потрес, в противното чувство, че нещо не е както трябва, макар че все още не мога да обясня защо.

След кратко колебание затварям вратата. Правя усилие да се успокоя. Държането ми е направо глупаво. Параноично. Трябва да ангажирам ума и ръцете си. Да върша нещо.

В стаята е студено, леко течение разклаща пердетата. Прекрачвам навътре, посягам да затворя прозореца, но преди това поглеждам навън. От тази височина уличните лампи и накацалите по тях притихнали чайки изглеждат доста далеч. Оглеждам покривите, виждам студената луна, увиснала в небето, и морето в далечината. Забелязвам очертанията на кея, на замъка пързалка, мигащите светлини.

И ето че сега думите ясно се открояват. Надписът над входа на кея.

Брайтън Пиър.

Потръпвам от студ, но въпреки това по челото ми е избила влага. Най-сетне откривам логика. Бен ме е довел в Брайтън. Но защо? Нима смята, че е по-вероятно да си спомня случилото се тук, в града, където животът ми е бил изтръгнат? Дали не си въобразява, че най-сетне ще успея да си спомня кой ми е причинил всичко това?

В дневника съм записала как доктор Наш ми е предложил да дойдем тук и аз съм казала „не“.

Откъм стълбището се чуват стъпки, гласове. Високият мъж сигурно води Бен насам, в нашата стая. Сигурно му помага за багажа. Двамата са подхванали чантата от две страни, на тесните площадки се изчакват единият да мине напред. Бен скоро ще бъде тук.

Какво ще му кажа? Че грешно си е направил сметката? Че идването ми тук няма да помогне? Че искам да си ида у дома?

Мога ли да постъпя по този начин, когато той иска единствено да ми помогне?

Връщам се към вратата. Ще поема поне по-леката чанта, после ще разопаковам нещата ни, ще си легнем, а утре…

Просветва ми. Утре отново паметта ми ще е бяло петно. Сигурно затова Бен е взел и своята чанта. Вътре са снимките. Налепеният албум. Ще се наложи да използва всичко, с което разполага, за да ми обясни отново кой е той и докъде сме стигнали.

Дали съм си взела дневника? — питам се. Спомням си, че съм го прибрала в багажа, при бельото ми. Опитвам се да си вдъхна спокойствие. Преди да си легна, ще го сложа под възглавницата, така че утре да го намеря и да го прочета. Всичко ще бъде наред.

Бен приближава. Чувам го на площадката. Говори с високия мъж, обсъждат закуската.

— Най-добре я донесете горе — чувам го да казва.

Пристъпвам към вратата и тогава я виждам. Отдясно. Отворената врата към банята. Вана, тоалетна, мивка. Всъщност подът е приковал погледа ми, изпълва ме с ужас. Плочките са наредени по необичаен начин; черни и бели, на идиотски диагонали.

Зяпвам. Сега вече цялата съм скована от студ. Като че ли чувам собствения си вик, но може и да е крясък на чайка, прелетяла край прозореца.

И тогава се досещам. Разпознавам шарката.

Не само Брайтън е останал в подсъзнанието ми.

Била съм тук и преди. В същата тази стая.

Вратата се отваря. Не казвам нищо, когато Бен влиза, но умът ми препуска. Това ли е стаята, в която съм била нападната? Защо ме е довел тук? Защо не ме предупреди? Толкова дълго и упорито е крил от мен, че съм била нападната, и изведнъж ме води тук, точно където се е случило?

Виждам, че високият мъж се задържа пред вратата, и ми се приисква да извикам, да го помоля да остане, но той се обръща, тръгва надолу и Бен затваря вратата. Сега вече сме само двамата.

Той ме поглежда внимателно.

— Добре ли си, скъпа?

Кимам, казвам „да“, но потвърждението звучи неестествено, сякаш е било насила изтръгнато от мен. Усещам как в гърдите ми се надига омраза.

Той хваща ръката ми. Стиска я на границата на болката; една идея по-силно, и щях да се възпротивя, една идея по-леко, и не бих забелязала.

— Сигурна ли си?

— Да — отвръщам аз.

Защо ми причинява това? Чудесно знае къде се намираме. Изводът се налага от само себе си: отдавна го е планирал.

— Да, добре съм. Малко съм уморена.

Нов проблясък. Доктор Наш. Той има пръст в тази работа. Защо иначе Бен ще си науми да ме доведе тук сега, след толкова години, в които не се е възползвал от подобна възможност?

— Защо не си полегнеш? — предлага той.

Навярно са се свързали, продължавам мисълта си. Бен му се е обадил, след като му разказах, че сме се срещали.

— Да, така ще е най-добре — чувам се да казвам. И се обръщам към леглото.

Навярно отдавна са се свързали. И доктор Наш ме е лъгал за всичко. Представих си го как звъни на Бен веднага щом свършва разговора си с мен, докладва му за моя напредък или липсата на подобрение.

— Послушно момиче — похвалва ме Бен. — Ще изляза да взема шампанско. Има едно магазинче наблизо. — Той се усмихва. — И после ще си легна при теб.

Обръщам се с лице към него и той ме целува. Удължава целувката. Бръсва устните ми със своите, слага ръка върху косата ми, гали ме по гърба. Боря се с желанието да се дръпна. Ръката му продължава надолу, спира на бедрото ми. Мъчително преглъщам.

На никого не мога да вярвам. Нито на съпруга ми, нито на човека, който твърди, че ми помага. Тези двамата са се сдушили, старателно са се подготвили за този ден, за да ме принудят да се сблъскам с ужаса от моето минало.

Как смеят, питам се. Как смеят?!

— Добре — казвам аз. Внимателно извръщам глава, леко го бутвам, за да ме пусне.

Той се обръща и излиза от стаята.

— Ще взема да заключа — казва той, преди да затвори. — За всеки случай…

Чувам как ключът се превърта и ме връхлита паника. Не знам какво да предприема. Не мога да повярвам, че ме е довел в тази стая, без да ме предупреди; за пореден път ме е излъгал. Чувам стъпките му надолу по стълбите.

Сядам на края на леглото. Кърша ръце. Не мога да укротя ума си, не мога да се спра на една мисъл. Умът ми препуска, сякаш в тази празнота без памет всяка мисъл разполага с твърде много място да набъбне, да се движи, да се сблъсква с останалите във водопад от искри, преди да се отплесне в неизвестна посока.

Какво да направя? Изправям се. В гърдите ми бушува гняв. Не мога да остана тук. Ужасява ме мисълта как той ще се върне, ще налее шампанско и ще легне при мен. Още по-отблъскваща е асоциацията как тялото му се допира до моето, в тъмнината на нощта ръцете му ме опипват, настойчиво ме притискат, за да изтръгнат желание да му се отдам. Как бих могла, когато моята същност я няма?

Бих направила всичко, минава ми през ума. Всичко, но не и това.

Не мога да остана тук, където животът ми е бил съсипан и всичко ми е било отнето. Опитвам се да пресметна с колко време разполагам. Десет минути? Или само пет? Отварям чантата на Бен. Не знам какво ме е накарало; не се питам нито защо, нито как, единствената ми мисъл е, че трябва да действам, докато го няма, преди везните отново да се наклонят и аз да остана в капана. Може би ключовете от колата са моята цел: да разбия вратата и да сляза по стълбите, да се втурна на улицата под дъжда, към колата. Не съм сигурна дали изобщо мога да шофирам, може би искам поне да опитам, да седна зад волана и да избягам колкото се може по-далеч.

А може би целта ми е да си взема снимка на Адам; знам, че са в чантата. Ще взема само една, после ще изляза от стаята и ще побягна. Ще тичам колкото ме държат краката, няма да спирам, а когато остана без сили, ще се обадя на Клеър, на когото и да е, ще призная, че повече не издържам, и ще помоля за помощ.

Бъркам надълбоко. Напипвам метал и пластмаса. Мека тъкан. И после топче хартия, свита на стегнато руло. Сключвам пръсти и издърпвам ръката си. Свалям ластика. Листовете се разтварят.

Хартията ми е позната. Плътна, с бледосини редове и отвесна червена линия за поле. Същата е като в дневника, който пиша.

После разпознавам почерка си и започвам да проумявам.

Не съм прочела цялата история. Има още. Още много страници.

Изваждам дневника. Преди не бях забелязала, но след последната изписана страница липсват някакви листове.

Внимателно са отстранени, изрязани със скалпел или бръснач, близо до гръбчето.

Изрязани от Бен.

Сядам на пода с пръснатите пред мен листове и дочитам останалата част от моята история.

Първият запис носи дата — петък, 23 ноември. В този ден се видях с Клеър, мисля си. Трябва да съм записала това вечерта, след като съм говорила с Бен. Навярно все пак сме провели разговора, който очаквах. Седя тук — започвам да чета, — на пода в банята, в къщата, в която се предполага, че живея от години. Дневникът е пред мен, химикалката — в ръката ми. Пиша, защото не ми идва наум какво друго мога да направя.

Наоколо са пръснати смачкани на топка салфетки, напоени със сълзи и кръв. Примигвам и пред очите ми се спуска прозрачна червена пелена. Щом избърша окото си, се стича нова капка.

Поглеждам в огледалото: кожата над окото ми е сцепена, също и устната ми. Когато преглъщам, усещам металния вкус на кръв.

Искам да спя. Да си намеря някое безопасно място, да затворя очи и да си отдъхна, като животно.

Ето това съм аз. Животно. Оцелявам от един миг до следващия, живея ден за ден и се мъча да разгадая света, в който съм се озовала.

Сърцето ми бие бясно. Препрочитам последния параграф, не мога да откъсна очи от една дума: кръв. Какво се бе случило?

Започвам да чета по-бързо, препъвам се в отделни думи, прескачам по някой ред. Не знам кога ще се върне Бен, а не мога да рискувам да ми отнеме листовете, преди да съм ги прочела. Може да не ми се удаде друг шанс.

Бях решила, че ще е най-добре да говоря с него след вечеря. Седнахме да се храним в дневната — чиниите с наденица и картофено пюре сложихме на коленете си — и когато и двамата приключихме, го помолих да спре телевизора. Това не му се хареса.

— Искам да поговорим — казах аз.

В стаята настъпи неестествена тишина, нарушавана единствено от тиктакането на часовника и далечния шум на града. И моят глас, който звучеше глухо и вяло.

— Скъпа — каза Бен, като остави чинията си на масичката помежду ни. Полусдъвкана хапка месо бе закрепена отстрани на чинията, във воднистия сос плуваха грахчета. — Тревожили те нещо?

— Не — отвърнах аз. — Всичко е наред.

Не знаех как да продължа. Той ме погледна с широко отворени очи в очакване да кажа още нещо.

— Ти ме обичаш, нали? — Имах чувството, че събирам доказателства, подсигурявам се срещу евентуален упрек.

— Да — отвърна той. — Разбира се. За какво става дума? Какво не е наред?

Поех си дълбоко въздух.

— Бен, аз също те обичам. И разбирам какво те е подтикнало да се държиш по този начин, но знам, че си ме лъгал.

Още преди да довърша изречението, вече съжалявах, че съм започнала, но твърде късно. Забелязах как трепна. Погледна ме, разтегна устни сякаш да заговори, с обида в очите.

— Какво искаш да кажеш? Скъпа…

Сега вече нямаше как да се върна назад. Нямаше как да се измъкна от течението, в което бях нагазила.

— Знам, че много неща не си ми казвал, за да ме предпазиш, но не може повече така. Трябва да знам.

Той ми се стори объркан. А аз толкова много исках да чуя истината. Исках да си признае всичко, за да не се налага да обяснявам какво знам. За миг се заблудих, че точно така ще стане, но той ме опроверга.

— Какво искаш да кажеш? Не съм те лъгал.

Усетих надигащия се у мен гняв.

— Бен — казах аз. — Знам за Адам.

Изражението му се промени. Той преглътна, извърна очи към ъгъла на стаята. Откъсна топче от ръкава на пуловера си.

— Какво?

— Адам — повторих аз. — Знам, че сме имали син.

В първия миг той не каза нищо. Едва ли не очаквах да ме попита откъде знам, но ето че сама се досетих: този разговор не беше необичаен. Трябва да сме го водили и преди, като например в деня, когато видях романа си, а и в други дни, когато съм си спомняла Адам.

Побързах да го изпреваря, за да не се налага отново да слушам лъжи.

— Знам, че е загинал в Афганистан.

Той затвори уста, отвори я отново като в комична пантомима.

— Как така? Откъде знаеш?

— Ти ми каза — отвърнах аз. — Преди седмици. Дъвчеше бисквита, а аз бях в банята. Слязох долу и ти казах как съм си спомнила, че сме имали син, дори името му, а после ти ми разказа как е бил убит. Показа ми и снимки, на които сме аз и той, донесе ги някъде от горния етаж. Също и негови писма. Едно до Дядо Коледа…

Скръбта отново ме заля. Млъкнах.

Бен се беше вторачил в мен.

— Спомнила си си? Как…

— Записвам разни неща. От няколко седмици. Всичко, което успявам да си спомня.

— Къде? — Той повишаваше тон като че ли от гняв, макар да не разбирах за какво се ядосва. — Къде си писала? Не разбирам, Криси. Къде си записвала тези неща?

— В една тетрадка.

— В тетрадка — повтори той пренебрежително, сякаш бе най-обикновен бележник, пълен със списъци за пазаруване и телефонни номера.

— Дневник — уточних аз.

Той се размърда в стола, приведе се напред, сякаш да се изправи.

— Дневник? Откога?

— Не знам точно. От няколко седмици.

Нова пауза, последвана от въпрос:

— Може ли да го видя?

Раздразнението ми прерасна в желание за съпротива. И решителност да не му го показвам.

— Не — казах аз. — Още не.

Той сякаш се ядоса.

— Къде е? Искам да го видя.

— Бен, това е нещо лично.

— Лично? — изстреля той насреща ми. — Как така лично?

— Само за себе си съм го писала. Ще се чувствам неловко, ако го прочетеш.

— Защо? Писала ли си за мен?

— Разбира се.

— Какво си написала? Какво?!

Как да му отговоря? Поне за момента бях наясно колко много са измеренията на моето предателство към него. Упреците, изречени пред доктор Наш, мълчаливото ми недоволство. Съмненията, недоверието, подозренията. Спомних си лъжите, които бях изрекла, срещите с доктор Наш и Клеър, които бях запазила в тайна.

— Много неща, Бен. Записала съм много неща.

— Но защо? Защо ти е било да ги записваш?

Не можех да повярвам, че ми задава този въпрос.

— Искам да си обясня — отвърнах. — Да усетя живота си. Да съумявам да свържа един ден със следващия, като теб. Като всеки друг.

— Но защо? Не си ли щастлива? Не ме ли обичаш вече? Не искаш ли да бъдеш с мен тук?

Въпросът ме разтърси. Защо тълкуваше желанието да осмисля своя разпокъсан живот като желание за промяна?

— Не знам — отвърнах. — Какво е щастието? Щастлива съм, когато се събудя, струва ми се, макар че ако съдя по тази сутрин, по-скоро съм объркана. Не съм щастлива например, когато се погледна в огледалото и открия, че съм двайсет години по-възрастна, отколкото съм очаквала, че имам бели коси и бръчки около очите. Не съм щастлива, когато осъзная, че всичките тези години са били изгубени, били са ми отнети. Излиза, че в много моменти не съм щастлива. Но вината не е твоя. Щастлива съм, когато съм с теб. Аз те обичам. Имам нужда от теб.

Той се изправи и седна до мен. Заговори с омекнал глас:

— Съжалявам, просто се вбесявам, защото всичко е унищожено заради онази злополука с колата.

Гневът се надигна в мен, но аз го потиснах. Нямах право да му се ядосвам; той не знаеше какво съм научила и какво не.

— Бен — казах аз, — знам какво се е случило. Знам, че не е било злополука. Било е нападение.

Той застина. В пълна неподвижност. Гледаше ме с широко отворени, немигащи очи. За секунда си помислих, че не ме е чул, но ето че той попита:

— Какво нападение?

— Бен! — повиших глас аз. — Престани!

Не успях да се сдържа. Бях му казала за дневника, за мъчителните опити да подредя мозайката на моята история, а ето че той продължаваше да ме лъже, когато бе повече от очевидно, че знам истината.

— По дяволите, престани да ме лъжеш! Знам, че не е имало никаква злополука. Знам какво е станало с мен. Безсмислено е да се преструваш. Отричането на истината няма да ни доведе доникъде. Трябва да престанеш да ме лъжеш!

Той се изправи. Стори ми се огромен, както бе надвиснал над мен, блокирайки зрителното ми поле.

— Кой ти каза? Кой? Онази кучка Клеър ли? Тя ли си отвори мръсната уста да ти наговори тия лъжи? Тя ли си пъха носа, където не й е работа?

— Бен… — опитах се да го спра, но той ме прекъсна:

— Тя винаги ме е мразила. На всичко е готова да те настрои срещу мен. На всичко! Тя те лъже, скъпа. Криси, тя лъже. Повярвай ми.

— Не беше Клеър. — Наведох глава. Не можех да го погледна в очите. — От друг човек научих.

— От кого?

Аз мълчах.

— От кого? — викна той.

— Срещам се с един лекар — прошепнах. — Разговаряме. Той ми каза.

В първия миг Бен не каза нищо. Вместо това седна до мен, напълно неподвижно, само палецът на дясната му ръка бавно описваше кръгове около едно от кокалчетата на лявата. Усещах топлината на тялото му, чувах бавното му вдишване, сдържането на дъха, после изпускането на въздуха. Когато заговори, гласът му беше толкова тих, че с мъка разчленявах думите.

— Какъв лекар?

Не можех да измисля друго, освен истината.

— Името му е доктор Наш. Свърза се с мен преди няколко седмици.

Въпреки че думите излязоха от устата ми, имах чувството, че не аз разказвам собствената си история, а някой друг.

— И какво ти каза той?

Замислих се. Бях ли записала първия ни разговор?

— Не знам — отвърнах. — Мисля, че го нямам записано.

— Но си говорила с този доктор Наш? И той те е подтикнал да пишеш?

— Да.

— Защо?

— Искам да се оправя, Бен.

— И получава ли се? Какво сте правили вие двамата? Да не ти дава наркотици?

— Не, подлага ме на изследвания и тестове. Правиха ми скенер…

Палецът спря да се движи. Бен се обърна с лице към мен.

— Скенер? — повтори той неестествено високо.

— Да. Ядрено-магнитен резонанс. Доктор Наш смяташе, че може да помогне. Не са разполагали с такава техника в началото на болестта ми…

— Къде? Къде са ти правили този скенер? Ами тестовете? Къде си ходила за тези тестове? Кажи ми!

Започваше да ме обзема объркване.

— В кабинета му. В Лондон. Там има и скенер. Не си спомням точно.

— И как си ходила дотам? Как човек като теб може да стигне до лекарски кабинет? — Гласът му беше креслив, настойчив. — Как?

Опитах се да говоря спокойно, да върна разговора към някаква по-солидна почва.

— Той ме вземаше от тук. И ме караше до…

По лицето на Бен премина разочарование, което бързо се смени с гняв. Не знаех какво да очаквам. Не съм имала намерение разговорът да протече така, не съм искала да става толкова сложно.

Трябваше да се опитам да му обясня.

— Бен… — започнах аз.

Не бях подготвена за онова, което последва. В гърлото на Бен се надигна глухо стенание. То като че ли бързо набра сила, той не можеше повече да го сдържа и от устата му излезе ужасяващо хриптене, все едно нокти дращеха по стъкло.

— Бен? Бен! Какво ти е?

Той залитна, обърна се, за да не виждам лицето му. В първия миг се разтревожих да не е получил някакъв пристъп. Изправих се и протегнах ръка, за да се хване за мен.

— Бен!

Той не пое ръката ми, но успя да запази равновесие. Когато се обърна към мен, лицето му беше яркочервено, очите — широко отворени. В ъгълчетата на устата му се бе събрала слюнка. Лицето му приличаше на гротескна маска, толкова различни бяха чертите му от онези, които все пак познавах.

— Проклета тъпа кучка — процеди той и тръгна към мен. Аз се свих. Лицето му бе на сантиметри от моето. — Откога продължава тая история?

— Бен, аз…

— Кажи ми! Говори, мръсница такава. Откога?

— Няма никаква история! — възпротивих се аз. Страхът се надигна в гърдите ми. Задържа се на повърхността, после потъна. — Нищо!

Устата му дъхтеше на погълнатата храна. Месо и лук. Пръски слюнка ме удряха в лицето, по устните. Усетих топлата мокрота на гнева му.

— Ти спиш с него. Не ме лъжи.

Коленете ми се удариха в ръба на канапето, опитах се да мина встрани, да се отдалеча от него, но той ме сграбчи за раменете и ме разтърси.

— Винаги си била такава. Тъпа лъжлива кучка. Не знам как съм се заблудил, че с мен ще бъдеш различна. И какви си ги вършила, а? Тайно си се измъквала, докато съм бил на работа? Или си го привиквала тук? А може би сте го правили в кола на някое пусто място?

Ръцете му стегнаха хватката, пръстите и ноктите се впиха в кожата ми през блузата.

— Бен! Причиняваш ми болка! — извиках с надеждата да го стресна, да го накарам да се опомни. — Бен! Престани!

Той спря да трепери, охлаби хватката едва забележимо. Недоумявах какво се бе случило, какво бе предизвикало конфронтацията. Струваше ми се невъзможно мъжът, сграбчил раменете ми с изкривено от ярост и омраза лице, да е написал писмото, което ми даде Клеър. Как бяхме стигнали до тук, настръхнали, враждебно подозрителни един към друг? Колко провали в общуването помежду ни бяха ни довели до това положение?

— Не спя с него — казах аз. — Той ми помага. Помага ми да оздравея, за да мога да водя нормален живот. Тук, с теб. Не искаш ли това? Бен?

Очите му се стрелкаха из стаята.

— Бен? — повторих аз. — Говори с мен! — Той замръзна. — Не искаш ли да се оправя? Нима не си се надявал да се случи? — Започна да клати глава бавно, от едната страна на другата. — Знам, че си го искал, през цялото време. — Вече плачех, по лицето ми се стичаха сълзи, но не спирах, хлипах и продължавах да говоря. Той все още не ме пускаше, но вече ме държеше съвсем леко и аз хванах ръцете му. — Видях се с Клеър. Тя ми даде писмото ти. Прочетох го, Бен. След толкова години. Прочетох го.

* * *

Тук има петно върху страницата. Мастило, примесено с вода, което е изсъхнало с очертанията на звезда. Сигурно защото съм плакала, докато пиша. Продължих да чета.

Не знам какво очаквах. Навярно съм си мислела, че той ще падне в прегръдките ми, ще се разридае от облекчение и ще останем така, прегърнати и безмълвни колкото дълго е необходимо, за да настъпи покой и да намерим отново пътя един към друг. После щяхме да седнем и спокойно да обсъдим всичко. Може би щях да се кача горе и да взема писмото, което Клеър ми даде, и щяхме да го прочетем заедно, и така да започнем бавно и постепенно отново да изграждаме живота си, стъпили върху солидната основа на истината.

Събитията не се развиха както се надявах. Настъпи миг на пълно вцепенение, кратък промеждутък, в който всяко движение спря, всичко притихна. Не се чуваше дишане, нито движението по шосето. До слуха ми не достигаше дори тиктакането на часовника. Все едно животът бе увиснал в безтегловност на границата между едно състояние и следващото.

Мигът отмина. Бен се отдръпна. Сякаш щеше да ме целуне, но ето че мъгла премрежи периферното ми зрение и миг по-късно главата ми се отметна с пукот и от челюстта ми изригна болка. Политнах, по-скоро канапето се надигна към мен, а после главата ми се блъсна в нещо твърдо и остро. Извиках. Не помня какво. Може би „Бен!“ или „Помощ!“, но каквото и да е било, помощ не дойде. Вместо това втори удар, след него още един. Затворих очи, но друг не последва, чух единствено звук от отдалечаващи се стъпки и хлопване на затръшната врата.

Отворих очи и едва си поех въздух. Килимът се простираше пред мен във вертикална посока. До главата ми се въргаляше счупена чиния, остатъци от сос се процеждаха на пода и попиваха в килима. Зелени грахчета се бяха разпилели до полусдъвканата хапка наденица. Входната врата се отвори, после с трясък се затвори. Стъпки по пътеката. Бен си бе отишъл.

Изпуснах въздуха от дробовете си. Затворих очи. Не заспивай, казах си. Не бива.

Насила прогледнах. Тъмни кръгове в далечината, мирис на разкъсана плът. Преглътнах. Вкус на кръв.

Какво направих? — запитах се. — Какво направих?

Качих се на горния етаж и открих дневника. По килима капеше кръв от сцепената ми устна. Не знам какво се е случило. Не знам къде е съпругът ми, не знам дали изобщо искам да се върне.

Само че той ми е нужен. Без него не мога да живея.

Страх ме е. Искам да видя Клеър.

Следват празни редове. Спирам да чета, опипвам челото си. На едно място ме наболява. Синината, която видях сутринта и покрих с фондьотен. Бен ме е ударил. Поглеждам отново датата. Петък, 23 ноември. Било е преди седмица. Цели седем дни с илюзията, че всичко е наред.

Ставам да се погледна в огледалото. Не е изчезнала. Избледняваща синина като от натъртено. Доказателство, че написаното от мен е истина. Питам се как ли съм се самозалъгвала, за да обясня раната си… или по-скоро какви лъжи ми е наговорил той.

Внезапно го чувам да трополи по стълбите и сякаш за пръв път осъзнавам напълно, че съм тук с Бен. Мъжът, който ме е ударил. Ключът се превърта в ключалката.

Усещам как се раздвоявам. Част от мен иска да побегне, да грабне непрочетените страници и да се махне, но останалото от същността ми иска да знае какво се е случило. Напъхвам листовете под възглавницата, лягам на леглото и когато той влиза в стаята, затварям очи.

— Добре ли си, скъпа? — тихо пита той. — Будна ли си?

Отварям очи. Стои до вратата с бутилка в ръка.

— Взех „Кава“, нямаше друго. Става, нали?

Кимам, но нищо не казвам. Той оставя бутилката на тоалетката и ме целува.

— Ще си взема душ — прошепва. Влиза в банята и пуска водата.

Щом се уверявам, че е затворил вратата, продължавам да чета. Нямам много време — едва ли ще се забави повече от пет минути, — тъй че трябва да чета възможно най-бързо. Очите ми бягат надолу по страницата, дори не изчитат докрай всички думи, но и това ми е достатъчно.

Минали са часове, които съм прекарала в тъмния коридор на празната ни къща, с откъснато листче в едната ръка и телефон в другата. Химикалка върху хартия. Размазан номер. Отсреща никой не вдигна, макар сигналът „свободно“ да звучеше безспир. Не ми е за пръв път. Животът ми се върти в кръг. Клеър я няма, не може да ми помогне.

Какво искам аз всъщност? За бягство ли жадувам? Да се махна от Бен?

Не. И все пак искам да седнем и да поговорим като разумни хора. И той да ме разбере; както и аз него. Нима не е възможно?

В такъв случай защо звъня на Клеър? Защото само Клеър може да ми помогне, да помогне и на двама ни.

А вероятно и тя не може.

Открих телефона, който доктор Наш ми е дал. Беше ме предупредил да не го търся у дома. „Обаждай се на служебния“ така ми каза.

Късно е. Сигурно си е тръгнал. Сега е с Джули и ще прекара вечерта с нея. Ще правят каквото правят нормалните хора. Нямам представа какво значи това.

Набрах номера. Не чух сигнал. Записан глас ме уведоми, че имам грешка, посъветва ме да проверя номера и да опитам отново; изпълних инструкциите, но пак се получи същото. Сега вече разполагах само със служебния му телефон.

Поседях така известно време. Безпомощна. Вторачена във входната врата с надежда фигурата на Бен да се появи в матираното стъкло и да извади ключа, но и със страх.

В някакъв момент реших, че не мога да чакам повече. Качих се на горния етаж, съблякох се, пъхнах се в леглото и написах ето това. В къщата все още няма никой друг. Скоро ще затворя тетрадката, ще я сложа под възглавницата, ще загася лампата и ще заспя.

После ще забравя и ще остане само този дневник.

Страх ме е да вдигна листа, да не би следващият да е празен… не, има още.

26 ноември — пише отгоре.

Той ме удари в петък. Два дни не съм написала нищо. През цялото това време сигурно съм вярвала, че всичко е наред.

Кой знае какви ми ги е разправял. Лицето ми е охлузено и ме боли. Няма как да не съм се досещала, че нещо не е наред, нали?

Днес ми каза, че съм паднала. Пробута ми най-тъпото клише и аз се хванах. И защо не? Колко пъти му се е налагало да обяснява коя съм аз, кой е той и как се е стигнало до това, като се събудя, да не знам къде съм, да се виждам в огледалото с десетилетия по-възрастна, отколкото предполагам, тъй че защо да оспорвам неговото обяснение за причината окото ми да е синьо и подуто, а устната сцепена?

Плюс това навярно такова е било желанието ми — да му повярвам. Може би отказът би бил равнозначен на признание, за което още не съм готова. И тъй, денят започна. Целунах го, преди да тръгне за работа, раздигнах масата след закуската. Напълних ваната.

А после влязох тук, открих дневника и научих истината.

Празни редове. Не съм споменала доктор Наш, струва ми се. Да не би той да ме е изоставил? Да не би да съм намерила дневника без неговата помощ?

Или съм престанала да го крия? Продължавам да чета.

По-късно се обадих на Клеър. Никой не вдигна и аз седнах в дневната. С нищо не успявах да се разсея. Хващах някое списание, после го връщах на място. Пуснах телевизора и прекарах половин час, зяпайки в екрана, без да забележа какво предават. Погледнах дневника, неспособна да се концентрирам, неспособна да пиша. Отново набрах номера й, няколко пъти всъщност, и все същият запис ме подканяше да оставя съобщение. Минаваше обяд, когато тя се обади.

— Криси! Как си?

Чувах Тоби, който си играеше някъде наблизо.

— Добре съм — отвърнах, макар да не отговаряше на истината.

— Щях да ти се обадя — извини се тя. — Чувствам се отвратително, а е едва първият ден от седмицата!

Понеделник. Дните не значат нищо за мен; всеки един се стопява неотличим от онзи, който го е предхождал.

— Какво има? — попитах.

— А, нищо. Ядосвам се с Роджър. По-точно със съпругата му. Играе ни по нервите. Цял ден висяхме при адвоката, нали си представяш?

Не можех да си представя, разбира се.

— Трябва да те видя — казах в слушалката. — Можеш ли да дойдеш?

— У вас ли? — Тя сякаш се изненада.

— Да — отвърнах. — Моля те. Искам да поговорим.

— Какво има, Криси? Прочете ли писмото?

Поех си дълбоко въздух, неволно снижих глас до шепот.

— Бен ме удари.

Чух я как ахна, може би от изумление.

— Какво?

— Преди няколко дни. Насинена съм. Той ми каза, че съм паднала, но аз съм записала, че ме е ударил.

— Криси, няма начин Бен да те е ударил. Изключено. Той не е способен на такова нещо.

Обзе ме съмнение. Да не би всичко да е плод на въображението ми?

— Имам го записано в дневника — жално казах аз.

Тя помълча миг-два, после попита:

— Според теб защо те е ударил?

Вдигнах ръце към лицето си, напипах подутините около очите ми. Усетих прилив на гняв. Беше ясно, че тя не ми вярва.

Върнах се мислено към онова, което имах черно на бяло.

— Казах му, че пиша нещо като дневник. Че съм се видяла с теб, също и за срещите с доктор Наш. Казах му, че знам за Адам, и го помолих да престане да се преструва, че не е съществувал. Казах му, че си ми дала неговото писмо и че съм го прочела. И тогава той ме удари.

— Просто така?

За момента обидите, които бе изрекъл, и обвиненията му бяха още в главата ми.

— Развика ми се. Нарече ме кучка. — В гърдите ми се надигна ридание. — Той… обвини ме, че спя с доктор Наш. Аз отрекох, а после…

— После какво?

— Тогава ме удари.

Тишина, после гласът на Клеър:

— Друг път удрял ли те е?

Замълчах. Нямаше как да знам. Може би да. Очевидно на Клеър й бе трудно да си представи, че Бен е способен на жестокост, но напълно възможно бе в отношенията помежду ни поначало да е имало насилие. В главата ми проблесна образ: аз и Клеър на демонстрация, вдигнали саморъчно направени плакати — „Зачитайте правата на жените“, „Не на домашното насилие“ — и си спомних как, макар да съчувствах на жените, обвързали се със съпрузи побойници, с които продължават да живеят, бях гледала на тях снизходително. Не разбирах защо просто не си тръгнат. Те са слаби, мислех си. Слаби и глупави.

Възможно ли бе и аз да съм попаднала в същия капан?

— Не знам — отвърнах на въпроса на Клеър.

Тя помълча малко, после каза:

— Трудно ми е да си представя Бен да удари когото и да било, но може би не е невъзможно. Господи! Той ме караше да се чувствам виновна, че ям месо. Помниш ли?

— Не — отвърнах. — Нищо не помня.

— По дяволите! Извинявай. Просто ми е трудно да си представя, че би посегнал на някого. Не докосваше нито месо, нито риба. Той дори муха не би убил!

Порив на вятъра развява завесите. Чувам тракането на влак в далечината. Писъци откъм кея. Долу на улицата някой изругава, следва пукотът на строшено стъкло. Нямам желание да чета по-нататък, но знам, че трябва.

Побиха ме студени тръпки.

— Бен е вегетарианец?

— Не ми казвай, че не знаеш — засмя се тя.

Извиках в ума си вечерта, когато ме удари. Парче месо, бях написала. Грахчета плуват в редкия сос.

— Не мога да си спомня — отвърнах. Изправих се и отидох до прозореца. По шосето нямаше движение, дърветата в градината отсреща леко се поклащаха от вятъра. — Но не ми се вярва. Бен яде месо. Не е вегетарианец. Поне сега. Да не би да се е променил?

Чух как Клеър изпусна въздуха от дробовете си. Настъпи продължително мълчание.

— Клеър? — Тишина. — Клеър? Там ли си?

— Да — най-сетне се обади тя. Звучеше ядосана. — В момента му звъня. Ще разнищя тая история. Той къде е?

В гърдите ми се надигна паника. Не исках тя да говори с него и в същото време го желаех.

— Сигурно е в училището. Каза ми, че няма да се върне преди пет.

— В училището? — повтори тя. — Сигурно имаш предвид университета. С преподаване ли се занимава?

Страх, който дори не можех да назова, започна да нараства в мен.

— Работи в едно училище наблизо — отвърнах. — Не мога да си спомня името.

— И какво прави там?

— Учител е. Завежда катедрата по химия. Така ми каза, струва ми се. — Почувствах се виновна, че не знам какво работи съпругът ми, че не мога да си спомня как печели парите, с които се издържаме. — Не си спомням — признах.

Вдигнах очи и зърнах подпухналото си лице, отразено в стъклото на прозореца. Чувството за вина се изпари.

— Учител? — питаше Клеър. — В кое училище?

— Не знам — отвърнах. — Мисля, че не ми е казвал.

— Нито веднъж?

— За тази сутрин съм сигурна, че не е. А за мен това е все едно никога.

— Извинявай, Криси — въздъхна тя. — Не исках да те разстройвам. Въпросът е… — Долових, че й хрумна нещо друго, затова не довърши изречението. — Можеш ли да намериш името на училището?

Спомних си, че на горния етаж има кабинет.

— Мисля, че да. Защо?

— Искам да се обадя на Бен, да говоря с него. За да се уверя, че ще си бъде у вас, когато дойда следобед. Не искам напразно да се разкарвам!

Забелязах, че се опитва да придаде хумористична нотка на гласа си, но не й го казах. Чувствах се безсилна, не можех да реша как е най-добре да постъпя, затова предпочетох да отстъпя пред моята приятелка.

— Искаш ли да затворя и пак да ти се обадя? — попитах, но тя каза, че ще изчака на телефона.

Внимателно оставих слушалката и се качих на горния етаж. В кабинета всяко нещо си беше на мястото, купищата книжа бяха наредени на спретнати купчини върху бюрото. Не ми отне дълго да открия някакъв формуляр; писмо за отминала родителска среща.

— „Сейнт Ан“ — казах, когато се върнах. — Да ти дам ли телефона?

Тя отвърна, че и сама ще го намери.

— Ще ти се обадя малко по-късно.

Отново пристъп на паника.

— Какво ще му кажеш? — попитах.

— Ще разнищя тая история — повтори тя. — Повярвай ми, Криси. Трябва да има някакво обяснение, нали?

— Да — отвърнах и затворих.

Нямах представа какво ще се случи. Чувствах се напълно безсилна. Внезапно ме обхвана страх. Ами ако първото ми предположение е било правилно? Ами ако Клеър и Бен все още са любовници? Може би в момента тя му звъни, предупреждава го. Тя подозира нещо, казва му сигурно. Бъди нащрек.

Спомних си прочетеното в дневника същия ден. Доктор Наш ми бе разкрил, че навремето съм проявявала признаци на параноя. Твърдяла си, че лекарите са в заговор срещу теб — това бяха неговите думи. Беше го потвърдила и доктор Уилсън. Склонност към конфабулация. Измислици.

Ами ако всичко това се повтаря? Ами ако съм съчинила тая история от начало до край? Всичко в дневника ми може да се окаже измислица. Параноя.

Припомних си казаното от доктор Наш в отделението, написаното от Бен в писмото. На моменти ставаше агресивна. Дадох си сметка, че може аз да съм предизвикала свиването. Първа да съм нападнала Бен. Той ми е отвърнал и после горе в банята съм взела химикалката и съм обяснила инцидента с една измислица.

Ами ако написаното в дневника означава, че състоянието ми отново се влошава? И че скоро наистина ще стане неизбежно да се върна в Уеъринг Хаус?

Вцепених се. Внезапно ме връхлетя мисълта, че това е причината доктор Наш да настоява да ме заведе там. За да ме подготви за връщането.

Не мога да направя друго, освен да чакам Клеър да позвъни.

Отново празни редове. Това ли се готви? — питам се. Дали ще се опита да ме върне в Уеъринг Хаус? Поглеждам към вратата на банята. Няма да го допусна, мисля си. Но как мога да го спра?

Има един последен запис от по-късно същия ден. Понеделник, 26 ноември. Добавила съм и часа: 6:55 вечерта.

Тя ми се обади след по-малко от половин час. А сега умът ми се люшка. Като махало. От едно нещо към друго и после обратно. Знам какво ще направя. Не знам какво ще направя. Знам… А може би по-точно е да се каже, че не се люшка, не отскача между два варианта, а намира трети и го превръща в център на орбита, в която кръжи. Вече треперя неудържимо, когато стигам до истината: аз съм в опасност.

Тази надвиснала опасност е осезаема и в същото време единственото, на което съм способна, е да взема химикалката и да я опиша. Да я опазя, докато не е станало късно.

Вече съм отгърнала на първата страница с намерението да запиша Не се доверявай на Бен, тъй че дори да не се зачета, да се натъкна поне на тези думи утре, когато се събудя, но виждам, че това вече е написано. Думите са там.

Не помня да съм ги писала. Но всъщност аз нищо не помня.

Празни редове, после текстът продължава.

Гласът й в слушалката ми се стори колеблив.

— Криси — каза тя. — Слушай.

Тонът й ме стресна. Седнах.

— Какво?

— Трябва да ти кажа нещо. Сутринта потърсих Бен. На телефона на училището.

Преглътнах на сухо. Заля ме усещането, че се нося без посока, в непознати води.

— Какво ти каза той?

— Не съм говорила с него. Исках само да се уверя, че действително работи там.

— Защо? — попитах аз. — Не му ли вярваш?

— Лъгал е и за други неща.

Нямаше как да не се съглася, но все пак попитах:

— Защо ще лъже за нещо такова? Защо ще ми казва къде работи, ако не отговаря на истината? А на теб как ти хрумна да провериш?

— Изненадах се, че работи в училище. Нали знаеш, все пак той е архитект. — Не знаех, разбира се. Откъде можех да знам? Не казах нищо. Тя продължи: — Последния път, когато говорих с него, се канеше да основе самостоятелно бюро. И ми се стори странно, че е постъпил на работа в училище.

— И какво стана? Какво ти казаха?

— Не можели да го безпокоят. Бил зает, имал час.

Отдъхнах си. Поне за това не ме бе излъгал.

— Сигурно е променил решението си — казах. — Относно кариерата. — Чувах се какво изричам, но сама не си вярвах. — Ще го попитаме, като се прибере.

Нова пауза.

— Криси? По телефона казах, че искам да му изпратя документи. В писмо. И поисках да знам на каква длъжност е.

— И?

— Не е никакъв завеждащ катедра по химия. Нито по естествени науки. На нищо не е шеф. Помощник е в лаборатория.

Тялото ми направи гърч. Може да съм ахнала, не помня. Още една лъжа се добавяше към предишните.

— Сигурна ли си? — Клеър мълчеше. — Но защо? Защо ще лъже за такова нещо?

Умът ми заработи трескаво, за да отгатна сама каква е причината. Възможно ли бе да се е чувствал неловко? Да се е притеснявал какво ще си помисля, ако науча, че от преуспяващ архитект се е превърнал в помощник-лаборант в квартално училище? Нима смяташе, че съм толкова плиткоумна, че ще го обичам повече или по-малко в зависимост от начина, по който изкарва пари?

Внезапно всичко си дойде на мястото.

— Господи — прошепнах, — аз съм виновна!

— Не! — буйно възрази Клеър. — Не е твоя вината.

— Напротив! Заради напрежението от грижите за мен. Заради необходимостта сам да се справя. Всеки Божи ден. Сигурно е пред срив. Може би той самият не знае кое е истина и кое не. — Разтаках се. Искаше ми се Клеър да е до мен и да не бяхме започвали този разговор, докато не дойде. — Сигурно е непоносимо. Дори и скръбта трябва да превъзмогва сам.

По линията настъпи тишина, но след миг Клеър попита:

— Каква скръб?

Казах си, че проявява безчувственост, грубост дори. Може би беше забравила колко отскоро знам за загубата.

— Адам — казах аз. И дори само изричането на името ми причини болка.

— Какво за Адам?

Просветна ми. Господи, помислих си. Тя не знае. Бен не й е казал. Осъзнаването ме сломи: трябваше отново да преживея мъката, да й разкажа за моя мъртъв син, да я успокоявам, когато научи истината, макар че през цялото това време аз копнеех да намеря кой да ме утеши. Напълних дробовете си с въздух и се изправих.

— Той е мъртъв — казах аз.

— Мъртъв? — смаяно повтори Клеър. — Кога? Как?

— Не знам точно кога. Бен като че ли ми каза, че станало миналата година. Бил е убит във войната.

— Каква война?

— В Афганистан.

И тогава Клеър каза:

— Криси, за какво ще ходи в Афганистан? — Прозвуча ми странно, сякаш се зарадва.

— Бил е в армията — отвърнах аз, но ето че сама се усъмних в думите си. Все едно най-сетне се докосвах до истина, която съм знаела през цялото време, но разумът ми е отказвал да я приеме. Чух как Клеър изсумтя, все едно й беше забавно. — Клеър — казах аз, — какво има? Какво не разбирам?

— Криси — каза тя. — Криси, скъпа, Адам не е бил в армията. Никога не е ходил в Афганистан. Той живее с приятелката си Хелън. Занимава се с компютри. Аз съм неговата кръстница, помниш ли? Чуваме се, макар и рядко.

Отне ми известно време да отгатна защо така настойчиво говори в сегашно време, но тя ме изпревари:

— Миналата седмица му позвъних, след като се срещнахме с теб. — Тя вече се смееше с глас. — Нямаше го вкъщи, но говорих с Хелън. Адам е жив!

Спрях да чета. В стаята е тихо. Нищо не чувам. Нищо не усещам. Просто се чувствам олекнала. Празна. Сякаш ще падна назад или ще отлетя. Смея ли да повярвам? Искам ли? Подпирам се на тоалетката и продължавам да чета, като смътно отбелязвам, че вече не чувам да шуми водата на душа.

Не помня какво стана после. Беше днес следобед, но аз губя нишката на времето. С мисълта си улавям само фрагменти, отделни моменти, но всеки е откъснат от останалите, сякаш са разпилени мъниста от някога цяла огърлица.

Трябва да съм залитнала и да съм се хванала за някакъв стол.

— Той е жив? — От гърлото ми излезе хрип, после дойде отрицанието. — Не. — Стомахът ми се обърна, преглътнах с усилие на волята. Мярна ми се вероятността Клеър да ме лъже, трябваше да го чуя отново. — Наистина ли е жив?

— Да — извика тя. — Да!

— Но… Но аз видях вестника. Изрезка всъщност. Там пишеше, че е бил убит.

— Няма начин да е истинска, Криси. Не е възможно. Той е жив.

Отново отворих уста, но ме зашемети взрив от емоции. Радост. Спомням си радостта. Чистото ликуване от съзнанието, че Адам е жив, защипа като мехурче на езика ми, но примесено с горчивия кисел привкус на страха и болката. Защо ме лъжеше Бен? Нарочно ли искаше да ме боли? Спомних си синините, представих си с каква сила ме е удрял, след като още си личат. Може би проявлението не е само физическо, може би в определени дни му доставя удоволствие да ми казва, че синът ми е мъртъв, за да види с очите си болката, която ми причинява. Възможно ли бе в други дни, когато си спомням бременността или раждането, той просто да ми казва, че Адам е заминал някъде, че работи в чужбина, че живее в другия край на града? Възможно ли бе да избира каква да е съдбата на нашия син в зависимост от това колко ми е ядосан?

В такъв случай защо не съм записала нито една от тези фалшиви версии, с които ме е мамил?

В главата ми нахлуха асоциации, образи на Адам, какъвто си го представях сега, фрагменти от събития, които навярно съм пропуснала, но нищо не се задържаше. Всяка мисъл се изплъзваше и изчезваше. Оставаше единствено надеждата, че е жив. Жив. Синът ми е жив. Мога да го видя.

— Къде е той? — попитах. — Къде е? Искам да го видя.

— Криси, Криси! — викна Клеър. — Запази спокойствие.

— Но…

— Криси — прекъсна ме тя. — Идвам при теб. Стой там.

— Клеър! Кажи ми къде е той!

— Тревожа се за теб, Криси. Моля те…

— Но…

— Криси, успокой се — повиши тон тя и ето че една мисъл проби през мъглата на объркването: държа се истерично. Вдишах дълбоко и се опитах да се укротя.

Клеър трябва да бе доловила пренастройката. Гласът й омекна.

— Адам живее в Бърмингам.

— Но нима не знае къде живея аз? — възкликнах. — Защо не идва да ме вижда?

— Криси… — започна тя.

— Защо? Защо не идва у нас? Да не би да не се разбира с Бен? Затова ли?

— Криси, Бърмингам е доста далеч. Адам има много работа, зает е.

— Какво ми казваш?

— Вероятно не може да идва до Лондон толкова често.

— Да, но той…

— Ти мислиш, че изобщо не идва. Не ми се вярва. Може би идва когато може.

Замлъкнах. Много неща не проумявах. Но Клеър сигурно беше права. В крайна сметка си водех дневник едва от няколко седмици. А преди това може и да беше идвал.

— Трябва да го видя. Искам да го видя. Смяташ ли, че може да стане скоро?

— Не виждам пречка. Но ако Бен наистина ти казва, че е мъртъв, трябва да говорим първо с него.

Разбира се, мина ми през ума. Но какво ще каже той? Нали смята, че все още вярвам на лъжите му.

— Той скоро ще се прибере. Ти можеш ли да дойдеш? Да ми помогнеш да разплета мистерията.

— Разбира се — отвърна тя. — Разбира се. Нямам представа каква е тая бъркотия. Но ще говорим с Бен. Обещавам ти. Ще дойда сега. Тръгвам веднага.

— Сега? Веднага ли?

— Да. Тревожа се, Криси. Нещо не е наред.

Тонът й ме смути, но в същото време почувствах радостно вълнение при мисълта, че много скоро може да видя моя син. Прииска ми се да видя снимката му, на мига. Спомних си, че имаме само няколко и всичките са заключени. Изведнъж ми хрумна да попитам:

— Клеър, имали ли сме пожар?

— Какъв пожар? — озадачено попита тя.

— Ние нямаме много снимки на Адам. И никакви от сватбата ни. Бен казва, че сме ги изгубили в пожара.

— Какъв пожар? — повтори тя.

— Бен казва, че в предишната ни къща е имало пожар. Много неща сме изгубили.

— Кога?

— Не знам. Преди години.

— И нямате никакви снимки на Адам?

— Имаме няколко — отвърнах аз. — Не са много. Но нито една като голям. И нито една по време на ваканции. И от медения ни месец нямаме снимки. Нито от Коледа. Никакви.

— Криси — произнесе тя с тих, премерен глас. Като че ли долових някакво ново чувство. Страх. — Опиши ми Бен.

— Какво?

— Опиши ми го. Как изглежда Бен?

— Ами пожарът? Кажи ми първо за него.

— Не е имало никакъв пожар — отсече тя.

— Но аз съм записала, че си го спомням. Прекипяла мазнина. Телефонът звъни…

— Трябва да си си въобразила.

— Но…

Тя вече не криеше безпокойството си.

— Криси! Не е имало пожар. Бен щеше да ми каже. Хайде, опиши ми го. Как изглежда той? Висок ли е?

— Не много.

— Черна коса?

Мозъкът ми изключи. Бях го видяла сутринта, но образът бе изчезнал, останала бе само бегла представа.

— Да. Не. Не знам. Започва да побелява. Има шкембе, струва ми се. А може би не. — Изправих се. — Трябва да видя снимката му.

Качих се на горния етаж. И ги открих — снимките, залепени около огледалото. Аз и моят съпруг. Щастливи. Заедно.

— Косата му е… кестенява — казах в слушалката.

Отвън като че ли спря кола.

— Сигурна ли си?

— Да — отвърнах.

Двигателят изключи, вратата се затръшна. Дистанционното на колата изпиука силно. Снижих глас.

— Мисля, че Бен се прибира.

— По дяволите! Отговаряй бързо. Има ли белег?

— Белег — повторих. — Къде?

— На лицето, Криси. Пресича цялата му буза. От злополука при скално катерене.

Прегледах снимките, извадих онази, на която двамата със съпруга ми закусваме по халати. Той е щастливо усмихнат, но освен едва набола брада по бузите му няма и петънце. Страхът заплашва да ме парализира.

Чух входната врата да се отваря. И глас.

— Кристин! Скъпа! Прибрах се!

— Не — отвърнах в слушалката. — Няма белег.

В мембраната прозвуча съскащ звук, нещо между удивление и въздишка.

— Мъжът, с когото живееш — каза тя. — Не знам кой е. Но това не е Бен.

Завива ми се свят. Ужасът е неописуем. Чувам да се пуска водата в тоалетната, но нищо не мога да направя, продължавам да чета.

Не знам какво стана. Последователността определено ми се губи. Клеър се развика.

— По дяволите! — започна да ругае тя и дълго не спря. Не успявах да уловя и една фраза. Съзнанието ми се предаде на паниката. Чух как се тропна входната врата, ключалката прещрака. Какво можех да направя? Извиках към мъжа, когото бях смятала за свой съпруг.

— В банята съм — изрекох на пресекулки. Отчаяна. — Слизам след минута.

— Ще дойда — заяви Клеър. — Ще те измъкна от там.

— Добре ли си, скъпа? — извика мъжът, който не е Бен.

— Да — отвърнах.

Чух стъпките му по стълбите и се сетих, че не съм заключила вратата на банята. Снижих глас.

— Не сега — казах аз. — Той е тук. Ела утре. Когато ще бъде на работа. Ще си приготвя нещата. Ще ти се обадя.

— По дяволите! — отново изруга тя. — Добре. Гледай да запишеш в дневника. При първа възможност. Не забравяй.

— Помогни ми — казах. — Помогни ми!

Помислих си за дневника, скрит в гардероба. Трябва да остана спокойна, казах си. Да се престоря, че всичко е наред, поне докато стигна до него и запиша, че съм в опасност.

Затворих, когато той бутна вратата на банята.

Това е краят. Трескаво прелистих нататък, но друго няма. Следващите страници са празни, виждат се само червените линии на полето и бледосините редове. Те очакват продължението на моята история. Само че тя спира дотук. Бен беше открил дневника, бе махнал тези страници, а Клеър не беше дошла. Когато доктор Наш взе дневника ми — трябва да е било на 27, вторник, — не съм знаела, че нещо не е наред.

В един мълниеносен проблясък картината ми се изяснява, разбирам защо дъската в кухнята толкова ме е озадачила. Почеркът. Спретнатите равни главни букви по нищо не приличат на почерка в писмото, което ми даде Клеър. Някъде дълбоко в себе си бях отгатнала, че бележките и писмото не са писани от един и същ човек.

Вдигам очи. Бен — или мъжът, който се представя за Бен — излиза от банята. Застава пред мен, облечен в същите дрехи, изучава лицето ми. Не знам колко дълго се е крил вътре и ме е наблюдавал как чета откъснатите страници, но очите му не издават нищо. Откривам единствено равнодушна пустота, пълно безразличие към онова, което вижда, сякаш то не го засяга.

Чувам се как изхълцвам. Изпускам листовете. Те се пръскат на пода като ветрило.

— Ти! — успявам да изрека. — Кой си ти?

Той мълчи. Гледа листовете пред мен.

— Отговори ми! — В гласа ми звучи императивност, макар да се чувствам безсилна. Умът ми препуска в опит да отгатна кой може да е. Някой от дома, предполагам. Пациент? Не откривам никаква логика. Паниката за пореден път се прокрадва успоредно с новата мисъл, която се оформя, после изчезва.

Ето че той вдига очи към мен.

— Аз съм Бен — изговаря бавно, сякаш да ми внуши очевидното. — Бен. Твоят съпруг.

Пълзешком се дръпвам назад. Не е възможно. Абсурд. Блъскам си главата да изровя какво съм прочела, какво знам.

— Не — казвам аз и повтарям по-високо: — Не!

Той пристъпва към мен.

— Да, Кристин. И ти го знаеш.

Страхът ме сграбчва. Преминава в ужас, повдига ме, задържа ме за миг във въздуха, после ме стоварва в сътворения от него кошмар. Припомням си думите на Клеър. Това не е Бен. И тогава се случва нещо странно. Установявам, че не съм прочела тези нейни думи, а си спомням как ги е изрекла. В главата ми има следа от паниката в гласа й, от страстта, с която изруга, преди да ми каже до какво заключение е стигнала и да повтори „Но това не е Бен“.

Спомням си.

— Не — казвам аз. — Ти не си Бен. Клеър ми каза! Кой си ти?

— Не помниш ли снимките, Кристин? Онези около огледалото в банята? Ето, взех ги, за да ти ги покажа.

Той прави крачка към мен, посяга към чантата си, която още е на леглото.

— Виж! — Подава ми няколко снимки със завити краища, но аз не ги вземам. — Виж! — повтаря той и когато поклащам глава, взема първата, поглежда я, тика я пред очите ми. — Това сме ние. Виж, ти и аз. — На снимката сме двамата. Седим в някаква лодка, плаваме по река или канал. Зад нас се вижда тъмна мътна вода, някакви водорасли. И двамата изглеждаме млади, кожата ни е опъната на местата, където сега е отпусната, очите ни нямат бръчки, те са широко отворени, щастливи. — Не виждаш ли? Погледни! Това сме ние. Ти и аз. Преди години. Отдавна сме заедно, Криси. Дълги години.

Съсредоточавам се върху снимката. Нямам друг изход. Изплуват образи; ние двамата, слънчев следобед. Бяхме наели лодка. Не помня къде.

Той вдига друга снимка. На нея сме доста по-възрастни. Сякаш е скорошна. Стоим пред църква. Денят е мрачен, той носи костюм, здрависва се с някакъв мъж, който също е в костюм. Аз нося шапка, която като че ли ми създава трудности; трябва да я придържам, сякаш вятърът ще я отнесе. Не гледам в обектива.

— Тази е отпреди няколко седмици — продължава той. — Наши приятели ни поканиха на сватбата на дъщеря си. Помниш ли?

— Не — гневно отвръщам аз. — Не помня!

— Беше прекрасен ден — казва той и обръща снимката, за да я разгледа. — Прекрасен…

Спомням си какво съм прочела в дневника за реакцията на Клеър, когато й казах за вестникарската изрезка, съобщаваща за смъртта на Адам: „Не може да е истинска.“

— Покажи ми Адам — прекъсвам го аз. — Хайде! Покажи ми поне една негова снимка. Поне една.

— Адам е мъртъв. Умря, изпълнявайки воинския си дълг. Като герой.

— И все пак трябва да имаш снимка с него. Покажи ми една.

Той изважда тази с Хелън, която вече съм видяла. Нов прилив на гняв.

— Покажи ми поне една, на която сте двамата. Все някакви имаш, нали? Ако наистина си негов баща.

Той не казва нищо. Преглежда снимките в ръката си и за момент ми се струва, че наистина ще извади снимка на тях двамата заедно, но това не се случва. Ръцете му увисват до тялото.

— Не съм взел — казва той. — Останали са у дома.

— Ти не си негов баща, нали? Кой баща няма снимки със сина си? — Той присвива очи като че ли от яд, но аз не мога да се спра. — Кой баща би излъгал съпругата си, че синът им е мъртъв? Признай си! Ти не си бащата на Адам! Бен е неговият баща. — С произнасянето на името изникна образ. Мъж с тесни очила с тъмни рамки и черна коса. Бен. Повтарям името му, за да запечатам образа му в ума си. — Бен.

Името произвежда ефект върху мъжа, който стои пред мен. Лицето му помръква. Свежда очи надолу с неописуема тъга. Изрича нещо, но твърде тихо, за да го чуя, затова го моля да повтори.

— Не ти е нужен Адам — казва той.

— Какво?!

Гласът му укрепва, той ме поглежда право в очите.

— Адам не ти е нужен. Сега имаш мен. Нали сме заедно. Адам не ти е нужен. Бен не ти е нужен.

При тези думи малкото сила, която съм събрала, изчезва, а той сякаш се съвзема. Усмихва се и отново ме поглежда.

— Не се разстройвай — съветва ме бодро. — Какво значение има? Аз те обичам. Нищо друго не е важно. Нали? Аз те обичам и ти ме обичаш.

Той прикляка и протяга ръце към мен. Усмихва се и кима бързо-бързо, сякаш съм животно, което се опитва да подмами да излезе от дупката, в която се крие.

— Хайде — казва той. — Ела при мен.

Пълзешком отстъпвам още по-назад. Удрям се в нещо твърдо и усещам топлия лепкав радиатор зад гърба ми. Това ми помага да се ориентирам: намирам се под прозореца в далечния край на стаята. Той бавно напредва.

— Кой си ти? — повтарям аз, опитвайки се гласът ми да звучи равен и овладян. — Какво искаш?

Той спира. Все така е приклекнал пред мен. Ако протегне ръка, може да докопа стъпалото, коляното ми. Ако се приближи още малко, мога да го ритна, макар че не съм сигурна дали ще го достигна, а и съм боса.

— Какво искам ли? Нищо. Искам просто да сме щастливи, Криси. Както беше преди. Помниш ли?

Отново тази дума. Помниш. Минава ми през ум, че това е сарказъм.

— Не знам кой си — изричам аз едва ли не истерично. — Как така да помня? Никога преди не съм те виждала!

Усмивката изчезва. Лицето му посърва. Ето го критичния момент, сякаш за част от секундата предимството се накланя в моя полза и силите са изравнени.

Той отново се оживява.

— Знам, че ме обичаш. Така пише в дневника ти. С очите си видях. Знам, че искаш да сме заедно. Защо отказваш да си спомниш?

— Дневникът! Откога четеш дневника ми?

Той сякаш не ме е чул. Повишава тон едва ли не тържествуващо.

— Кажи де, кажи, че не ме обичаш.

Аз мълча.

— Видя ли? Не можеш. Не можеш да го кажеш. Защото ме обичаш. Не си спомняш, но ме обичаш. Винаги си ме обичала, Криси. Винаги.

И двамата сме на пода, един срещу друг.

— Спомням си как се запознахме.

Сещам се как ми е разказал — за разлятото кафе в университетската библиотека — и се чудя какво ли ще последва. Дали ще подхване същата история? Дали я е повтарял толкова пъти, че вече сам си вярва? Той продължава, без да ме изпуска от поглед.

— Ти работеше нещо. Ходеше в едно кафене всеки ден. Винаги сядаше до прозореца, имаше си любимо място. Понякога водеше и малко дете, но обикновено беше сама. Седеше с отворена пред теб тетрадка, или пишеше, или просто зяпаше навън. Беше толкова красива. Аз минавах оттам всеки ден на път към автобусната спирка и започнах да очаквам с нетърпение да тръгна към къщи, за да те зърна. Опитвах се да позная с какво ще си облечена, дали ще си с вързана или пусната коса, дали ще си поръчаш парче торта или сандвич. Понякога пред теб стоеше недокоснат кроасан, друг път в чинията бяха останали само трохи или дори нищо, само кафе. — Той се засмива, тъжно клати глава и аз си спомням разказа на Клеър за кафенето и разбирам, че говори истината. — Минавах оттам по едно и също време всеки ден и все не успявах да позная как решаваш кога да хапнеш. Отначало предположих, че имаш предпочитание за всеки ден от седмицата, но не се получи модел и реших, че може би връзката е определена дата. И от това нищо не излезе. Започнах да се чудя кога всъщност си поръчваш закуската. Помислих си дали не зависи от часа, когато идваш, тъй че започнах да излизам по-рано от работа и хуквах към кафенето с надеждата да видя кога пристигаш. И един ден теб те нямаше. Чаках, докато не се появи. Буташе детска количка и когато стигна до кафенето, се затрудни да влезеш. Изглеждаше толкова безпомощна пред това препятствие, че без да се замисля, аз пресякох улицата и ти държах вратата, докато влезеш. Ти ми се усмихна и ми каза „Много благодаря“. Беше толкова красива, Криси. Исках да те целуна още тогава, но не можех; и за да не си помислиш, че съм изтичал само за да ти помогна да влезеш в кафенето, аз те последвах и се наредих зад теб на опашката. Ти ме заговори, докато чакахме. „Много хора има днес.“ — „Да“, отвърнах аз, макар че в този час не беше чак толкова пълно. Просто исках разговорът да продължи. Поръчах си кафе и кифличка като твоята и за секунда се почудих дали да не попитам ще имаш ли нещо против да седна при теб, но докато ми направят кафето, ти вече си приказваше с някого, един от собствениците на заведението, струва ми се, тъй че седнах сам в ъгъла.

После започнах да ходя в кафенето почти всеки ден. Престрашиш ли се веднъж, става по-лесно. Понякога изчаквах да дойдеш или гледах да се уверя, че си вътре, преди да вляза, друг път карах на късмет. И ти ме забелязваше. Знам го. Започна да ме поздравяваш, подхвърляше по някоя дума за времето. И ето че веднъж се забавих и когато пристигнах, ти ме заговори: „Закъсняхте днес!“, докато минавах край теб с кафето и кифличката, и понеже забеляза, че няма свободни маси, предложи: „Защо не седнете тук?“ — и посочи стола на твоята маса, срещу теб. Този ден бебето го нямаше, тъй че попитах: „Сигурна ли сте, че нямате нищо против? Да не ви притеснявам?“ и после се ядосах, че съм изтърсил тая глупост, и се уплаших да не кажеш, че всъщност, да, наистина ще ти попреча. Но ти каза: „О, не, съвсем не! В интерес на истината, бездруго не ми върви. Ще ми бъде приятно малко да се разсея!“ И така разбрах, че искаш да си поговорим, а не просто да седна да си изпия кафето. Помниш ли?

Клатя глава. Решила съм да го оставя да говори. Да чуя всичко, което има да каже.

— Давай нататък — изричам аз и той продължава:

— Ами седнах при теб и си побъбрихме. Научих, че си писателка. Че имаш издадена книга, но втората нещо те затруднява. Попитах те за какво се разказва, но ти не пожела да ми кажеш. „Роман е — каза и после добави: — Или поне така се предполага.“ И изведнъж се натъжи, тъй че предложих да ти взема още едно кафе. Ти отвърна, че било много мило, но че нямаш пари в себе си да ме почерпиш и ти. „Не си нося чантата, когато идвам тук. Вземам пари само за едно кафе и нещо за хапване. За да не се изкушавам и да надебелея!“ Стори ми се странно — ако се съдеше по фигурата ти, изобщо нямаше причина да се притесняваш колко ядеш. Беше толкова тъничка. Въпросът е, че се почувствах поласкан. Така разбрах, че сигурно ти е приятно да си приказваме, а и ще се чувстваш задължена, тъй че ще трябва пак да се видим. Казах ти да не се притесняваш и отидох да взема по още едно кафе. И оттогава започнахме да се срещаме доста често.

Картината ми се изяснява. Макар да нямам памет, се досещам как стават тези неща. Случайна среща, разговор на чаша питие. Блазнещото усещане да разговаряш — да споделяш — с един напълно непознат, който не съди и не взема страна, защото просто не може. Постепенното установяване на близост, която води… до какво?

Виждала съм снимките, на които сме заедно — онези отпреди години, но и по-скорошните. Изглеждаме щастливи. Той е хубав. Не е красив като филмова звезда, но изглежда по-добре от повечето мъже. Не е трудно да разбера с какво ме е привлякъл. В някакъв момент трябва да съм започнала нетърпеливо да поглеждам към вратата, докато съм се опитвала да пиша, по-внимателно съм подбирала какво да облека, слагала съм си парфюм, когато тръгвам за кафенето. И един ден ни е хрумнало да идем на разходка, в някой бар или може би дори на кино и после това познанство неусетно е прескочило определена граница и е прераснало в нещо друго, нещо опасно.

Затварям очи, мъча се да си го представя и ето че започвам да си спомням. Двамата сме в леглото, голи. Семенна течност засъхва на корема ми, в косата ми, аз се обръщам към него, той избухва в смях и ме целува. „Майк — казвам аз. — Престани! Скоро трябва да тръгвам.“

Бен ще закъснее, няма кой друг да вземе Адам. „Престани!“ Той не ме чува. Навежда се, мустаците му докосват лицето ми и отново се целуваме, забравяме всичко, съпруга ми, детето ми.

Внезапно осъзнавам, че и друг път съм си спомняла този ден. Когато отново бях попаднала в кухнята на къщата, където съм живяла с Бен, не си бях спомнила съпруга си, а любовника си. Мъжът, с когото се чуках, докато Бен беше на работа.

Отварям очи. Отново съм в хотелската стая, той е все така на колене пред мен.

— Майк — казвам аз. — Името ти е Майк.

— Спомняш си! — възкликва той. Грейва от задоволство. Мускулите на лицето му потръпват — нещо средно между насмешка и гримаса. — Криси! Ти си спомняш!

У мен закипява омраза. Нима си въобразява, че това е игра?

— Спомних си името ти — отвръщам. — Нищо друго. Само името.

— Не си ли спомняш колко влюбени бяхме?

— Не. Не вярвам някога да съм те обичала, иначе със сигурност щях да си спомня нещо повече.

С тези думи искам да го нараня, но реакцията му ме изненадва.

— Бен обаче напълно си забравила. Нали? Значи не си го обичала. Нито пък Адам.

— Ти си побъркан. Как смееш, по дяволите! Обичала съм го, разбира се! Той е бил мой син!

— И все още е твой син. Но не би го познала дори ей сега да се появи. Нали? И смяташ, че това е любов? И къде е той? Къде е Бен? Изоставиха те, Кристин. И двамата. Аз съм единственият, който никога не е преставал да те обича. Дори и когато ме напусна.

Най-сетне получавам просветление. Откъде другаде ще знае той за тази стая, за миналото ми?

— Господи — едва изричам. — Ти си бил. Ти!

— Какво, Криси, скъпа? Какво аз?

— Не ме наричай „скъпа“. Побъркан извратеняк! Ти си ми причинил това! Ти си ме нападнал!

В този момент той окончателно скъсява дистанцията помежду ни. Обвива ръце около тялото ми, сякаш ме прегръща, започва да гали косата ми.

— Криси, скъпа — мърмори. — Криси, не говори така. Не го мисли. Това само ще те разстрои.

Опитвам се да го отблъсна, но той е силен. Притиска ме по-здраво.

— Пусни ме! Моля те, пусни ме!

Думите ми потъват в гънките на ризата му.

— Любов моя… — Той залюлява тялото ми както се успокоява дете. — Любов моя. Сладка моя, скъпа моя. Не биваше да ме напускаш. Нима не разбираш? Нищо от това нямаше да се случи, ако не си бе отишла.

Споменът отново се завръща.

Седим в кола. Късно вечерта е. Аз плача, а той зяпа през прозореца и не продумва.

— Кажи нещо — настоявам аз. — Каквото и да е. Майк?

— Не го мислиш сериозно. Не може да бъде.

— Съжалявам. Обичам Бен. Имаме си проблеми, да, но аз го обичам. Писано ми е да съм с него. Съжалявам.

Напълно съзнателно гледам да не усложнявам нещата, за да може да разбере. През последните няколко месеца малко по малко съм проумяла, че така е по-добре. Сложните неща объркват Майк. Той обича реда. Рутината. Нещата с предвидим резултат. Плюс това нямам желание да затъвам в подробности.

— Само защото дойдох у вас, това е причината, нали? Съжалявам, Криси. Няма да се повтори. Обещавам. Просто исках да те видя… и да обясня на съпруга ти…

— Бен — прекъсвам го аз. — Не се прави, че не знаеш името му. Бен.

— Бен — повтаря той, сякаш за пръв път произнася нова дума, чието звучене определено не му се нрави. — Исках да му обясня как стоят нещата. Да му кажа истината.

— Каква истина?

— Че ти не го обичаш вече. Обичаш мен. Искаш да бъдеш с мен. Само това щях да му кажа.

Чувам се как въздъхвам.

— Как не разбираш, че дори да беше истина, а то не е, не си ти човекът, който ще говори с него. Този човек съм аз. Нямаше право да се изтърсиш ей така.

Думите излизат от устата ми, а в главата ми се върти: какъв късмет, че Бен беше под душа, Адам си играеше в трапезарията и аз можах да убедя Майк да си отиде, преди да са го усетили. Тъкмо тази вечер окончателно бях решила да сложа край на тази връзка.

— Трябва да вървя — казвам. Отварям вратата, стъпвам на чакъла. — Съжалявам.

Той се накланя, за да ме погледне. Минава ми през ума, че все още го намирам привлекателен и ако не бе това увреждане от детството, за което само смътно се досещам, то тогава бракът ми щеше да е сериозно застрашен.

— Ще те видя ли пак? — пита той.

— Не — отвръщам аз. — Не. Съжалявам.

И ето ни тук, след толкова години. Той отново ме прегръща и най-сетне проумявам, че колкото и да съм се плашила от него, истинският ужас тепърва предстои. Започвам да пищя.

— Скъпа — казва той. — Успокой се. — Слага ръка върху устата ми и аз запищявам по-силно. — Успокой се! Някой ще те чуе!

Главата ми се отмята назад, блъска се в радиатора.

— Кристин!

Той ме е ударил, мисля си, или ме е разтърсил. Паниката ме връхлита.

— Престани! Престани!

Главата ми отново среща топлия метал и аз замлъквам. В гърдите ми изригва ридание.

— Пусни ме — увещавам го аз. — Моля те.

Той разхлабва хватката, но не достатъчно, за да се изплъзна.

— Как ме откри след толкова години? Как ме намери?

— Как съм те намерил? — учудва се той. — Та аз никога не съм те загубвал. — Нищо не разбирам. — Грижих се за теб. Винаги съм се грижил. Закрилях те.

— Ти си ме посещавал в болницата, в Уеъринг Хаус? Но…

— Не постоянно. Не ме пускаха винаги. Понякога им казвах, че идвам на посещение при друг пациент или че съм доброволец. Само и само да мога да те видя и да се уверя, че си добре. На последното място беше по-лесно. Всички тези прозорци…

Побиват ме ледени тръпки.

— Наблюдавал си ме?

— Трябваше да съм сигурен, че си добре, Крис.

— И се върна да ме вземеш, така ли? Не ти ли беше достатъчно онова, което ми причини тук, в тази стая?

— Когато разбрах, че онзи негодник те е напуснал, не можех да те оставя там. Знаех, че ще поискаш да бъдеш с мен. И че така е най-добре за теб. Трябваше да изчакам известно време, за да съм сигурен, че никой няма да ме спре. Но ако не бях аз, кой друг щеше да се грижи за теб?

— И те просто са ме пуснали с теб? — питам, защото ми звучи нелогично. — Не биха ме поверили на непознат!

Той не казва нищо. Чудя се какви ли лъжи им е наговорил, за да му позволят да ме вземе, после си спомням прочетеното в дневника: доктор Наш ми бе казал за жената от Уеъринг Хаус. Тя толкова се зарадвала, когато разбрала, че си се прибрала при Бен. Нов спомен нахлува в главата ми. Майк ме държи за ръка, докато подписва някакъв формуляр. Една жена, седнала зад бюро, ми се усмихва. „Ще ни липсваш, Кристин — казва тя. — Но вкъщи ще си щастлива. — Поглежда към Майк. — Със съпруга си.“

Проследявам погледа й. Не познавам човека, който ме държи за ръката, но знам, че съм омъжена за него. Сигурно е така. Той току-що ми го е казал.

— Господи! Откога се преструваш, че си Бен?

— Да се преструвам? — изненадва се той.

— Да — отвръщам аз. — Преструваш се, че си Бен, моят съпруг.

Той изглежда объркан. Питам се дали е забравил, че не е Бен. После лицето му посърва. Изглежда обиден.

— Да не мислиш, че съм го искал. Бях принуден. Нямаше друг начин.

Едва забележимо той отпуска ръце и ето че се случва нещо странно. Шеметът в главата ми спира и за миг, макар да съм все така в плен на ужаса, ме изпълва странно чувство на трезво спокойствие. От нищото изниква мисъл. Ще го надвия. Ще избягам. Трябва да успея.

— Майк? — започвам аз. — Знаеш ли, разбирам те. Сигурно ти е било много трудно.

Той ме поглежда.

— Наистина ли ме разбираш?

— О, да, наистина. Признателна съм ти, че си дошъл да ме вземеш. И че си ми осигурил дом. Че си се грижил за мен.

— Сериозно?

— Да. Като си помисля само какво щеше да стане с мен, ако не беше дошъл. Нямаше да издържа там.

Долавям, че той омеква. Натискът върху ръцете и рамото ми отслабва, появява се едва доловимо, но определено усещане за милувка, която ми е още по-противна, но търпя, защото знам, че има вероятност да ми отвори път за бягство. Защото в момента мисля единствено за бягство. Трябва да успея. Макар и за миг получавам пълно просветление — внезапно виждам всичко съвсем ясно. Колко глупава съм била, мисля си, да седя на пода, докато той беше в банята, и да чета откраднатите страници от дневника ми. Колко по-лесно би било просто да грабна листовете и да изляза. Но после си спомням, че едва когато прочетох дневника докрай, добих реална представа за истинската опасност. Тихият вътрешен глас отново се обажда. Ще избягам. Имам син, когото изобщо не си спомням. Ще избягам. Обръщам глава, за да го погледна, и започвам да галя ръката му, положена върху рамото ми.

— Защо не ме пуснеш? А после ще поговорим как е най-добре да постъпим.

Той като че ли се замисля.

— А какво ще правим с Клеър? Тя знае, че аз не съм Бен. Ти си й казала.

— Едва ли е запомнила — казвам отчаяно.

Той се изхилва — глух, задавен звук.

— Не ме прави на глупак. Винаги се държиш с мен, сякаш съм идиот. Не съм глупав, ясно ли ти е? Знам какво ще стане! Защото си й казала! Всичко развали!

— Не! — бързам да отрека. — Не, не съм. Мога да й се обадя. Ще й кажа, че съм се объркала. Че съм забравила кой си. Ще й кажа, че съм те помислила за Бен, но съм сгрешила.

Почти съм готова да повярвам, че е възможно да го убедя, но ето че той стопява надеждата.

— Тя никога няма да ти повярва.

— Напротив — отричам аз, макар да ми е ясно, че точно така ще стане и тя ще се досети, че всъщност я умолявам за помощ. — Повярвай ми.

— Защо ти трябваше да й звъниш? — изръмжава той.

Гняв помрачава лицето му, ръцете му стискат по-здраво. — Защо? Защо, Крис? Толкова ни беше хубаво, допреди да ти хрумне да й звъниш. — Разтърсва ме и изкрещява: — Защо? Защо?

— Бен — казвам аз, — причиняваш ми болка.

И тогава той ме удря. Чувам звука, когато ръката му среща лицето ми миг преди да усетя пронизващата болка. Главата ми отхвърча настрани, блъсва се в стената.

— Да не си посмяла да ме наречеш отново с това име — изсъсква той.

— Майк — бързам да се поправя, сякаш мога да залича грешката. — Майк…

Той не ме чува.

— Писна ми да бъда Бен. Отсега нататък ще ме наричаш Майк. Ясно? Майк. Затова сме тук. За да загърбим всичко, което е било. Написала си в дневника, че ако си спомниш какво се е случило тук преди години, ще си възвърнеш паметта. Е, сега сме тук. Затова те доведох. Така че си спомни.

— Ти искаш да си върна паметта? — питам недоумяващо.

— Разбира се, че искам! Аз те обичам, Кристин. Искам да си спомниш колко ме обичаше. Искам отново да сме заедно. Но истински. — Замлъква за малко и после добавя почти шепнешком: — Не искам повече да съм Бен.

— Но… — Подушвам киселия му дъх, в който е примесено и нещо друго. Питам се дали е пил. — Ще се помирим, нали, Криси? И ще си бъдем както преди.

— Както преди? — не успявам да се сдържа. Главата ми пулсира болезнено, носът ми тече. Кръв ли е това? — питам се. Спокойствието се изпарява. Повишавам тон, викам с пълен глас: — Искаш да се върна в твоята къща? Да продължим както преди? Ти наистина си побъркан!

Той вдига ръка да запуши устата ми и ето че лявата ми ръка е свободна. Посягам да го ударя, бръсвам лявата му буза, но не достатъчно силно. И все пак успявам да го изненадам. Той полита назад, пуска и другата ми ръка.

Макар и трудно, се изправям на крака.

— Кучка! — пъшка той, но аз правя крачка напред, прескачам тялото му и се мятам към вратата.

На третата крачка той ме сграбчва за глезена. Падам с трясък. Под тоалетката е пъхната табуретка, главата ми се удря в ръба и аз падам като покосена. Имам късмет, че тапицерията омекотява удара, но от сблъсъка тялото ми се усуква. Пронизваща болка пробожда гърба ми, забива се в шията, уплашвам се да не съм си счупила някой прешлен. Тръгвам пълзешком към вратата, но той не пуска глезена ми. Придърпва ме с пухтене и смазващата тежест на тялото му ме притиска, устните му са на сантиметри от ухото ми.

— Майк — проплаквам аз. — Майк…

Пред мен е снимката на Адам и Хелън — на пода, където Майк я е хвърлил. Питам се как я е намерил и тогава ми хрумва, че Адам ми я е изпратил в Уеъринг Хаус и той я е взел заедно с всички останали, когато ме е отвел от там.

— Тъпа кучка — съска той в ухото ми. Едната му ръка е увита около шията ми, с другата е сграбчил косата ми на топка. Дърпа главата ми назад. — Защо ти трябваше?

— Съжалявам — проплаквам отново. Не мога да помръдна. Едната ми ръка е останала под тялото ми, другата той притиска с коляно в гърба ми.

— Къде беше тръгнала, а? — ръмжи като животно. От цялото му същество струи омраза.

— Съжалявам — опитвам аз отново, защото друго не ми идва наум. — Съжалявам.

Спомням си дните, когато тази дума вършеше работа; тя беше достатъчна, за да се изглади всякакво напрежение.

— По дяволите, престани да го повтаряш!

Главата ми полита назад, после рязко клюма напред. Челото, носът, устата ми влизат в съприкосновение с пода. Призлява ми от смазващото хрущене, от застоялата воня на цигари. Надавам вик. В устата ми има кръв. Прехапала съм си езика.

— И къде щеше да избягаш? Ти не можеш да шофираш. Никого не познаваш. През повечето време дори не знаеш коя си. Няма къде да отидеш, няма. Толкова си жалка.

Сълзите потичат, защото той има право. Жалка съм. Нямам къде да отида, а и да имах цел, сама не бих се справила. Клеър не дойде и сега дори тя не знае къде съм. Съвсем сама съм, мога да разчитам единствено на този, който е причинил нещастието ми, а дори да оцелея, утре сутрин и това ще съм забравила.

Ако оцелея. Думите отекват в мен и за пръв път си давам сметка на какво е способен този мъж. Може и да не изляза жива от тук. Ужасът ме зашеметява, но ето че отново чувам тънкото гласче. Не, не допускай да умреш тук. Не и пред неговите очи. Не сега. Направи невъзможното, ако трябва.

Въпреки болката извивам гръб и успявам да освободя ръката си. Хвърлям се напред и сграбчвам единия крак на табуретката. Не знам защо, нито как ще ми послужи тя. Въпросът е да не се предавам, а това е единственото, което успявам да хвана. Табуретката е тежка, тялото ми е извито под неудобен ъгъл, но все пак успявам да се извъртя и я вдигам над главата си, където си представям, че е лицето на Майк. Моето оръжие се удря в нещо, окуражителен пукот, в ухото ми свисти хриптене. Той пуска косата ми.

Оглеждам се. Паднал е назад, притиснал челото си с длан. Между пръстите му бликват струйки кръв. Поглежда ме в пълно недоумение.

Не е време да се питам какъв трябва да е вторият ми удар. С табуретката или с голи ръце. С каквото и да е. Трябва да го обезвредя на всяка цена, за да мога да изляза от стаята, да се спусна по стълбите, да отворя вратата и да извикам за помощ.

Въпросът е, че губя ценни секунди. Успявам да се изправя, един дълъг миг се задържам на крака, загледана в тялото на пода пред мен. Каквото и да направя сега, минава ми през ума, той печели. Във всички случаи печели. Отнел ми е всичко, дори възможността да си спомня какво точно ми е причинил. Обръщам се и правя движение към вратата.

Той се хвърля към мен с неистов крясък. Блъсва ме с цяло тяло, двамата се удряме в тоалетката, политаме към пода.

— Кристин! — хрипти той. — Крис! Не ме изоставяй!

Протягам ръка. Стига само да успея да отворя вратата, някой ще чуе и ще дойде, нали?

Той ме хваща през кръста. Като някакво гротескно двуглаво чудовище се придвижваме по силата на моята инерция.

— Криси! Обичам те! — не млъква той.

Този хленч, добавен към нелепите думи, ме подтиква да напрегна сили. Още малко, и ще стигна. Почти докосвам вратата.

Внезапно нахлува спомен от онази нощ преди толкова години.

Аз съм в същата тази стая, на същото това място. Посягам към същата тази врата. Преливам от щастие. Стените си препращат една на друга мекото оранжево сияние от запалените свещи, пръснати из стаята, въздухът е наситен със сладостния аромат на розите от букета на леглото. „Ще се кача около седем, скъпа“ — пишеше на листчето, пъхнато в него, и макар бегло да се запитах какво ли прави Бен долу, съм доволна, че разполагам с тези няколко минути, преди да дойде. Така ми се удава възможност да събера мислите си, да си напомня, че съм била на косъм да го изгубя, да се порадвам на облекчението, че най-сетне съм сложила край на авантюрата с Майк, да благодаря на съдбата, че с Бен си изяснихме разногласията и си обещахме да тръгнем по нов път. Как съм могла да допусна дори за миг, че искам да бъда с Майк? Майк никога не би проявил такъв жест — да организира изненадваща среща в хотел на морския бряг, да ми прати букет цветя у дома, да ми напише романтично писмо, в което да ме увери колко ме обича въпреки скорошните ни търкания, да ми се закълне, че любовта му е завинаги. Бен е извикал детегледачка за цялата нощ и от мен се иска единствено да отида до хотела, да се регистрирам, а той ще дойде, щом приключи със задачите си за деня. Майк е твърде самомнителен, за да му хрумне това, поне дотолкова го познавам. При него всичко се подлага на проверка, чувствата се претеглят, сравнява се колко си дал и колко си получил в замяна и балансът най-често го разочарова.

Хващам дръжката на бравата, завъртам я, дърпам.

Скъпи — готвя се да изрека, ала думата засяда в гърлото ми. Не Бен, Майк стои на прага. Той се промъква покрай мен, влиза в стаята и докато го питам що за нахалство е това, с какво право ме е подмамил тук, какво си въобразява, че ще постигне, умът ми кипи от възмущение: Подлец! Негодник! Как смееш да се представяш за моя съпруг? Нямаш ли капка гордост? Сещам се за Бен и Адам, които са у дома. Бен вече се чуди къде съм. Сигурно скоро ще се обади в полицията. Каква глупост от моя страна — да се кача на влака и да дойда тук, без да спомена на никого. Да повярвам, че мъжът ми ще ми изпрати напечатана на пишеща машина бележка, макар и напръскана с любимия ми парфюм?

— Щеше ли да дойдеш, ако знаеше, че ще се срещнеш с мен? — пита Майк.

Засмивам се.

— Разбира се, че не. Всичко приключи, нали вече ти казах.

Поглеждам цветята, бутилката шампанско в ръката му, всичко говори за елементарно пресмятане: романтиката предхожда прелъстяването.

— Господи! — чувам се да казвам. — Ти наистина си решил, че е достатъчно да ме подмамиш тук, да купиш цветя и шампанско, и готово? Аз ще се хвърля в обятията ти и всичко ще бъде както преди? Ти си луд, Майк. Побъркан си. Веднага си тръгвам, трябва да се върна при мъжа ми и сина ми.

Нямам желание да си спомням повече. Предполагам, че в този момент ми е нанесъл първия удар. Но какво се е случило после? Как съм се озовала в болницата? А ето че сега отново съм в същата тази стая. Кръгът се е затворил, макар че всички дни оттогава досега са ми били откраднати и аз сякаш не съм си тръгвала от тук.

Не мога да достигна вратата.

— Пусни ме! — изричам. Той се изправя в цял ръст. — Помощ! — започвам да викам. — Помощ!

— Млъкни — процежда той, но аз не реагирам. — Затваряй си устата!

Извисявам глас и тогава той ме бута настрани, като в същото време ме изтласква назад. Политам, таванът и лицето му се плъзгат надолу като падаща завеса. Главата ми се удря в нещо твърдо. Установявам, че ме е избутал в банята. Извивам глава и виждам плочките по пода, тоалетната чиния, ръба на ваната. На пода има сапун, лепкав и разкашкан.

— Майк! Недей…

Той вече е коленичил, ръцете му стискат гърлото ми.

— Млъквай! — повтаря той безброй пъти, макар че аз нищо не казвам, само плача. Боря се за въздух, очите и устата ми са мокри от кръвта и сълзите и не знам от какво друго.

— Майк…

Нямам въздух. Ръцете му увеличават натиска. Спомените прииждат. Цели забравени години се завръщат, всичките наведнъж, блъскат се да привлекат вниманието ми. Спомням си как натиска главата ми под вода. Спомням си събуждане в легло с бели чаршафи, в болнична нощница, и Бен, който седи до мен, истинският Бен, моят съпруг. Спомням си полицайка, която ми задава въпроси, на които не мога да отговоря. Мъж в бледосиня престилка седи на ръба на леглото ми, усмихва ми се, макар да ми казва, че всеки ден го поздравявам така, сякаш никога преди не съм го виждала. Малко русо момченце с едно липсващо зъбче ме нарича „мамо“. Един по един образите нахлуват. Изпълват ме. Сякаш насила. Тръсвам глава, за да прочистя мозъка си, но хватката на Майк се затяга. Главата му е над моята, очите безумни, немигащи, докато стиска гърлото ми и аз си спомням, че и преди съм преживяла това в същата тази баня. Затварям очи.

— Как смееш? — чувам, но не мога да разбера кой Майк ми говори, този тук и сега или другият, от спомена ми. — Как смееш? — повтаря той. — Как си въобразяваш, че ще ме лишиш от детето ми?

И тогава си спомням: когато ме е нападнал преди толкова години, аз съм била бременна. Не от него, а от Бен. Детето е щяло да бъде нашето ново начало. Но никой от двама ни не е оцелял.

Трябва да съм изгубила съзнание. Когато се свестявам, седя на стол. Не мога да помръдна ръцете си, усещам в устата си влакнеста материя. Отварям очи. В стаята е полумрак, светят само лунните лъчи през дръпнатите пердета и отраженията от бледожълтите улични лампи. Майк седи срещу мен, на края на леглото. В ръката му има нещо.

Опитвам се да проговоря, но не мога. Устата ми е запушена. С чорап може би. По някакъв начин е закрепен неподвижно; ръцете ми са вързани, също и глезените.

Това е била целта му от самото начало, мисля си. Да ме гледа безмълвна и неподвижна. Опитвам се да помръдна и той забелязва, че съм в съзнание. Лицето му е маска, изобразяваща болка и тъга. Поглежда ме право в очите. Не изпитвам друго, освен омраза.

— Ти си будна — казва той. — Прави пауза. Дали се канеше да добави още нещо? В състояние ли е да мисли? Ето че продължава: — Съжалявам. Съвсем друг беше планът ми. Не съм искал да стане така. Представях си как ще дойдем тук и това ще ти помогне да си спомниш. Нещо малко. Колкото и да е незначително. И после щяхме да си поговорим, аз щях да ти обясня какво се случи преди толкова години. Не съм го искал, Криси. Понякога просто изпадам в ярост. То е по-силно от мен. Съжалявам. Никога не съм искал да те нараня. Всичко провалих.

Поглежда надолу. Питам се дали плаче, дали има желание и дали е в състояние да продължи да говори. Толкова много неща исках да узная, но съм изцедена докрай, твърде късно е. Мога да затворя очи и да изпадна в забрава, да изтрия всичко.

Тази нощ обаче няма да заспя… а ако се случи, не искам да се събуждам.

— Превъртях, когато ми каза, че си бременна — проговаря той. Не вдига глава. Тихо мърмори, с брадичка, опряна на гърдите, и се налага да се напрягам до крайност, за да го чувам. — Не можах да го понеса. Изобщо не съм предполагал, че ще имам дете. Никога. Всички казваха… — Той прави пауза, сякаш размисля и решава, че е най-добре да запази за себе си някои неща. — Ти каза, че не е мое. Но аз знаех истината. И не можех да понеса мисълта, че въпреки това ще ме напуснеш, ще ми вземеш детето и аз никога няма да го видя. Не можах да го понеса, Криси.

Нямам представа какво иска от мен.

— Мислиш ли, че не съжалявам? Безкрайно съжалявам за онова, което направих. Всеки ден. Виждам колко си объркана, изгубена и нещастна. Понякога съм до теб в леглото и чувам, че се събуждаш. Поглеждаш ме — ясно ми е, че не знаеш кой съм, усещам, че си разочарована и засрамена. То се излъчва от теб на вълни. Много е болезнено. Да знам, че сега никога не би легнала в едно легло с мен, ако имаше избор. После ти ставаш, отиваш в банята; след няколко минути се връщаш, толкова объркана, толкова нещастна, толкова страдаща. Прочетох дневника ти. Знам, че докторът ти вече е навързал нещата. Или скоро ще ги навърже. Клеър също. Знам, че ще тръгнат да ме търсят. — Той вдига поглед. — Ще се опитат да те вземат от мен. Но Бен не те иска. А аз искам да се грижа за теб. Моля те, Крис! Моля те, спомни си колко ме обичаше. Тогава ще можеш да им кажеш, че искаш да си с мен.

Той посочва разпилените по пода последни листове от дневника ми.

— Можеш да им заявиш, че ми прощаваш. И ще си останем заедно.

Клатя глава. Не мога да повярвам, че наистина иска да си спомня какво е направил.

Той се усмихва.

— Понякога си мисля, че по-добре да беше умряла онази нощ. По-добре и за двама ни. — Той замълчава, поглежда през прозореца. — Аз бих те последвал, Криси. Стига това да е твоето желание. — Отново поглежда надолу. — Лесно ще стане. Ти ще бъдеш първа. Обещавам ти да те последвам. Давам ти дума. Вярваш ми, нали?

Поглежда ме с очакване.

— Искаш ли така да стане? — пита той. — Ще бъде безболезнено. Обещавам ти.

Клатя глава, опитвам се да говоря, но напразно. Очите ми горят, притокът на въздух е нищожен.

— Не? — Като че ли е разочарован. — Ясно. Всеки живот е за предпочитане пред смъртта. Добре тогава. Сигурно си права. — Започвам да хълцам. Той клати глава. — Криси, всичко ще се нареди, не се тревожи. Как не разбираш? Тази тетрадка е проблемът. — Той вдига дневника ми. — Бяхме щастливи, преди да започнеш да пишеш. Или поне доколкото беше възможно. И то бе достатъчно, нали? Само да се отървем от тези хартии и после ще си бъдем както преди. — Той се изправя, измъква металното кошче изпод тоалетката, изважда разстланата торбичка за боклук и я хвърля настрани. — После ще стане по-лесно. — Той слага кошчето между краката си. — Съвсем лесно. — Пуска дневника ми, събира от пода последните няколко страници, хвърля ги отгоре. От джоба си изважда кутия кибрит, пали клечка, вдига един лист и го поднася към пламъка.

Поглеждам го с ужас.

„Не!“ — опитвам се да извикам, но от устата ми излиза само глухо ръмжене.

Той не ме поглежда, пуска пламналия лист в кошчето.

„Не!“ — опитвам отново, но и този път писъкът отеква само в главата ми. Моята история започва да се превръща в пепел, от спомените ми остава чист въглерод. Аз съм нищо без този дневник, мисля си. Нищо. И той печели.

Следващото ми действие не е плод на някакъв план. То е инстинктивно, неизбежно необходимо. С цяло тяло се хвърлям към кошчето. С вързаните ръце няма как да омекотя падането, изпуква някаква кост или става. Болка пронизва ръката ми, изплашвам се да не припадна, но запазвам самообладание. Кошчето пада, по пода се разпиляват горящи хартии.

Майк надава вик — нечленоразделен крясък — и пада на колене. Удря по пода, за да угаси пламъците. Зървам горящо късче, отхвърчало под леглото незабелязано от Майк. Пламъците облизват края на покривката, но аз не мога да стигна, нито да извикам, затова оставам да лежа и наблюдавам как покривката се подпалва. Започва да пуши и аз затварям очи. Всичко ще изгори, мисля си, и Майк, и аз, и никой никога няма да узнае какво се е случило тук в тази стая точно както никой никога няма да научи истината за случилото се тук преди толкова години. Историята ще стане на пепел и на нейно място ще се появят само догадки.

Закашлям се, сух спазъм, сподавен от чорапа, напъхан в гърлото ми. Започвам да се задушавам. Насочвам мисълта си към моя син. Никога вече няма да го видя, макар че ще умра поне със съзнанието, че съм имала син, че той е жив и здрав, че е щастлив. И на това съм доволна. Мисля си за Бен. Човекът, за когото съм се омъжила и след това съм забравила. Искам да го видя. Да му кажа, че сега, когато краят ми предстои, аз мога да си го спомня. Спомням си запознанството ни на купона на покрива, как ми е направил предложение на един хълм над града; спомням си сватбата ни в църквата в Манчестър, как позирахме за снимка под дъжда.

О, да, спомням си как съм се влюбила. Знам, че истински го обичам, винаги съм го обичала.

Спуска се мрак. Не мога да дишам. Чувам съсъка на пламъците, чувствам горещината от огъня върху устните и очите си.

Не ми е бил отреден щастлив край, нито тогава, нито сега. Наясно съм. Така да бъде.

Лежа на равна повърхност. Спала съм, но за кратко. Мога да си спомня коя съм и къде съм била. Чувам шум, рев на коли, сирена, която нито се усилва, нито отслабва, равен неспирен вой. Има нещо върху устата ми — чорап, намотан на топка, мисля си, — но все пак мога да дишам. Твърде уплашена съм и не смея да отворя очи. Не знам какво ще видя.

Само че трябва. Нямам избор, трябва да посрещна реалността.

Ярка светлина. Флуоресцентна лампа на ниския таван, с две успоредни метални тръби. Разстоянието между стените от двете ми страни е тясно, а те са твърди и блестящи, от метал и пластмаса. Различавам очертанията на чекмеджета и полици, натъпкани с пакети, има и апарати с мигащи лампички. Всичко се движи, леко вибрира, включително леглото, на което осъзнавам, че лежа.

Изотзад изниква лице на мъж, което се надвесва над главата ми. Зелена риза. Не ми е познат.

— Будна е — казва той.

Появяват се нови лица. Бързо ги разглеждам. Майк не е сред тях, и аз се отпускам, едва-едва.

— Кристин — чувам глас. — Криси, това съм аз. — Глас на жена, познат ми е. — Пътуваме към болницата. Имаш счупена ключица, но ще се оправиш. Всичко ще бъде наред. Той е мъртъв. Онзи мъж е мъртъв, не може вече да те нарани.

Ето че виждам жената. Тя се усмихва, хваща ръката ми. Това е Клеър. Същата Клеър от онзи ден, не младата Клеър, която бих очаквала на събуждане. Когато виждам обеците й, забелязвам, че са същите, които носеше последния път, когато се видяхме.

— Клеър? — питам аз, но тя ме прекъсва:

— Не говори. Стой спокойно. — Хваща ръката ми, стиска я лекичко. После се навежда, приглажда косата ми и ми прошепва нещо, което не чувам ясно, но звучи като „Извинявай“.

— Спомням си — заявявам аз. — Спомням си.

Тя се усмихва, отстъпва назад и на нейно място се появява млад мъж. Тясно лице, очила с дебели рамки. В първия миг си мисля, че това е Бен, после съобразявам, че Бен би трябвало да е на моите години.

— Мамо?

Изпълва ме сладостно облекчение. Същият е като на снимката с Хелън и ето че и него си спомням.

— Адам?

Нищо повече не мога да изрека. Думите засядат в гърлото ми, когато той ме прегръща.

— Мамо — отвръща той. — Татко е на път. Скоро ще бъде тук.

Придърпвам го, вдъхвам миризмата на моето дете и съм щастлива.

Не мога да чакам повече. Време е. Трябва да спя. Имам отделна стая, тъй че не е нужно да се съобразявам със строгите правила на болницата, но се чувствам изтощена, очите ми се затварят.

Бях говорила с Бен часове наред. Или така ми се струва, може да са били няколко минути. Каза ми, че е взел самолета веднага щом са му се обадили от полицията.

— От полицията ли?

— Да. Когато установили, че не живееш с човека, с когото си била според Уеъринг Хаус, ме потърсили. Не съм сигурен как са ме открили. Предполагам, че са тръгнали от стария ми адрес.

— А ти къде беше?

— Бях в Италия за няколко месеца — каза той. — Имам един проект там. Мислех, че си добре. — Той хвана ръката ми. — Съжалявам.

— Нямало е как да знаеш — казах аз.

Той погледна настрани.

— Аз те напуснах, Криси.

— Зная, всичко зная. Клеър ми каза. Прочетох писмото ти.

— Мислех, че така е най-добре. Смятах, че това ще ми помогне. Както и на теб. И на Адам. Опитах се да подредя живота си. — Той се поколеба, преди да продължи. — Мислех, че това е възможно само ако се разведа с теб. Реших, че така ще се почувствам свободен. Адам не ме подкрепи, макар да му обясних, че ти няма да разбереш и дори не помниш, че сме се оженили.

— Това помогна ли ти? — попитах аз. — Помогна ли ти да подредиш живота си?

Той отново се обърна с лице към мен.

— Няма да те лъжа, Криси. Имах други жени. Не много, но имах. Все пак минаха толкова години. Отначало нищо сериозно, ала преди няколко години срещнах една жена и заживях с нея. Но…

— Но?

Вече не сме заедно. Каза, че не я обичам и че никога няма да престана да обичам теб.

— Права ли беше?

Той замълча и понеже се страхувах от отговора му, побързах да попитам:

— А сега какво ще стане? Утре… утре ще ме върнеш ли в Уеъринг Хаус?

— Не — каза той. — Тя беше права. Не съм преставал да те обичам. Няма да те връщам никъде. Искам утре да си дойдеш у дома.

Сега го гледам. Седи на стол до мен и макар че вече хърка, с клюмнала напред глава, не пуска ръката ми. Виждам само очилата му, белега на бузата му. Синът ми току-що излезе от стаята, за да се обади на приятелката си и да прошепне „лека нощ“ на неродената си дъщеря. Клеър е отвън на паркинга, пуши цигара. Заобиколена съм от най-скъпите ми хора.

По-рано говорих с доктор Наш. Той ми каза, че съм напуснала дома преди около четири месеца, много скоро след като Майк започнал да ме посещава, представяйки се за Бен. Тръгнала съм си доброволно, подписала съм нужните документи. Не могли да ме спрат, дори да са били убедени, че си струва да направят опит. Когато съм напуснала, съм си взела малкото снимки и лични вещи, които все още съм имала.

— Затова снимките са били у Майк — казах. — Моите снимки, на Адам. Затова е имал писмото му до Дядо Коледа, акта му за раждане.

— Да — каза доктор Наш. — Били са при теб в Уеъринг Хаус и са заминали с теб. В някакъв момент Майк сигурно е унищожил всички твои снимки с Бен. Може би още преди да те пуснат от Уеъринг Хаус. Там има голямо текучество и не всички служители са знаели как изглежда Бен.

— Но как Майк се е добрал до снимките?

— Били са в албум в едно чекмедже в стаята ти. Не е било трудно да вземе снимките от него, когато е започнал да те посещава. Може дори да е мушнал вътре снимки на двама ви от времето, когато… ами когато сте се срещали преди години. Служителите в Уеъринг Хаус са видели с очите си, че мъжът, който те посещава, е същият, който присъства в албума ти.

— Значи Майк е взел снимките, когато ме е прибрал, и ги е скрил в метална кутия. После е измислил пожара, за да ми обясни защо са толкова малко.

— Да — отвърна той.

Изглеждаше уморен и гузен. Почудих се дали обвинява себе си за част от случилото се; надявах се да не е така. В крайна сметка той ми бе помогнал. Беше ме спасил. Без него…

Не искам да гадая къде щях да съм.

— Как ме откри? — попитах.

Той ми обясни, че Клеър не можела да си намери място от тревога след разговора ни, но все пак изчакала да й се обадя на следващия ден.

— Този мъж… Майк… трябва да е изрязал страниците от дневника ти същата вечер. Ето защо, когато ми го даде във вторник, не си заподозряла, че нещо не е наред, както и аз не заподозрях. Като не получила чаканото обаждане, Клеър ти звъннала, но разполагала само с номера на телефона, който аз бях ти дал, а Майк и него бил взел. Логично е да предположим, че от известно време е четял дневника ти. В Уеъринг Хаус разполагали само с един номер, който предполагали, че е на Бен, но всъщност това бил телефонът на Майк. Тя се озовала в задънена улица.

Представям си как този човек е открил дневника ми, започнал е всекидневно да го чете. Защо не го е унищожил?

Защото бях написала, че го обичам. И защото е искал да продължа да вярвам в написаното.

— Клеър не се ли е обадила в полицията?

— Обадила се е — кимна той. — Но минали няколко дни, докато наистина приемат сигнала на сериозно. Междувременно тя се обадила на Адам, който й казал, че Бен е в чужбина, а ти си в Уеъринг Хаус. Свързала се с дома и макар че отказали да й дадат домашния ти адрес, в крайна сметка отстъпили и дали моя номер. Тя ми се обади днес следобед.

— Днес следобед?

— Да. Клеър ми каза, че става нещо нередно и, естествено, като разбрах, че Адам е жив, се уверих, че е така. Дойдохме у вас, но вие вече бяхте заминали за Брайтън.

— Как се сетихте да ме потърсите там?

— Сутринта ти ми спомена, че Майк ще те води някъде за уикенда. На крайбрежието. Когато Клеър ми обясни какво става, отгатнах къде те е завел.

Отпуснах се назад. Чувствах се изморена. Изтощена.

Исках единствено да заспя, но ме беше страх. Страхувах се колко важни неща ще забравя.

— Но ти ми каза, че Адам е мъртъв. Каза ми, че е бил убит. Когато бяхме на паркинга. Повтори версията на онзи мъж.

— Защото я бях чул от теб — тъжно се усмихна той.

Помолих го да ми обясни.

— Един ден, няколко седмици след първата ни среща, ти ми каза, че Адам е мъртъв. Очевидно Майк ти беше казал така, ти му беше повярвала и ми го разказа. И аз го приех за чиста монета, нямах основание да се съмнявам и по-късно ти повторих същата история. Когато ме попита на паркинга, смятах, че ти казвам истината.

— Но аз си спомних погребението му. Ковчега…

Той се усмихна тъжно.

— Въображението ти…

— Но аз видях снимки. Онзи мъж. Показваше ми снимки, на които сме заедно, снимки от сватбения ни ден. Открих снимка на надгробен камък. С името на Адам…

— Сигурно ги е фалшифицирал.

— Преправил ги е?

— Да, с компютър. В наше време е много лесно да монтираш напълно правдоподобен колаж. Трябва да е предположил, че подозираш каква е истината, и ги е подхвърлил на място, където да ги намериш.

Спомням си колко пъти бях писала, че мъжът ми се е затворил в кабинета си и работи. Това ли е правел всъщност? Какво чудовищно предателство.

— Добре ли си? — попита доктор Наш.

— Да — усмихнах се аз. — Така ми се струва.

Погледнах го и осъзнах, че мога да си го представя в различно облекло, с много по-къса коса.

— Спомням си разни неща.

Изражението му не се промени.

— Какви неща? — попита той.

— Познах те, когато се събудих. Също и Бен. И Адам, и Клеър. Спомням си също, че се видяхме с нея онзи ден. Ходихме в кафенето при Александра Палас. Пихме кафе. Тя има син на име Тоби.

Той сякаш се зарадва, но много пестеливо.

— Доктор Пакстън наистина каза, че не открива видима причина за амнезията ти. Според него вероятно поне отчасти е причинена от емоционалната травма, както и от физическата. Нищо чудно последната травма да произведе обратния ефект или поне до известна степен.

Хванах се за думите му.

— Значи може да се оправя?

Той напрегнато се вгледа в мен. Имах чувството, че претегля думите си, каква част от истината мога да понеса.

— Трябва да призная, че е малко вероятно. Има определено подобрение през последните няколко седмици, но не и пълно възвръщане на паметта. — Той направи пауза, после продължи: — И все пак е възможно.

Усетих прилив на радост.

— Фактът, че си спомням случилото се преди два дни, не означава ли, че паметта ми се възвръща? Нали мога да оформям нови спомени? И да ги съхранявам?

Той заговори колебливо:

— Склонен съм да го допусна, да. Но, виж, Кристин, искам да си подготвена, ако ефектът се окаже само временен. Ще знаем едва утре.

— Когато се събудя ли?

— Да. Напълно възможно е, след като поспиш, всички спомени от днес да са изчезнали. И новите, и старите.

— И ще бъде същото като тази сутрин?

— Да — отвърна той. — Има такава вероятност.

Въздъхнах. Да се събудя и да съм забравила Адам и Бен ми се струваше твърде плашещо. То би било жива смърт.

— Но… — започнах аз, ала той ме прекъсна.

— Пиши в дневника, Кристин. У теб ли е?

Поклатих глава.

— Той го изгори. Така предизвика пожара.

Доктор Наш изглеждаше разочарован.

— Жалко. Но всъщност не е фатално, Кристин. Можеш да започнеш друг. Хората, които те обичат, са се върнали при теб.

— Аз също искам да се върна при тях.

Бяхме поговорили още малко, но той искаше да ме остави със семейството ми. Знам, че се опитваше да ме подготви за най-лошото — за вероятността утре да се събудя и да не знам къде съм, нито кой е мъжът, седнал до мен, или кой е човекът, представящ се за мой син, — но аз трябва да вярвам, че греши. Трябва да вярвам в това.

Поглеждам спящия си съпруг, силует в притъмнялата стая. Спомням си запознанството ни на онзи купон в нощта, когато наблюдавах фойерверките с Клеър на покрива. Спомням си как ми направи предложение, докато бяхме във Верона, и вълнението, което изпитах, когато казах „да“. Също и сватбата ни, брака ни, живота ни заедно. Спомням си всичко това. Усмихвам се.

— Обичам те — прошепвам аз, после затварям очи и заспивам.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6400

Издание:

Стивън Уотсън. Преди да заспя

ИК „Обсидиан“, София, 2011

ISBN: 978-954-769-265-7

1

На английски изречението съдържа всички букви от азбуката и се използва за проверка на прегледността на даден шрифт. — Б.пр.

Content

Стивън Уотсън
Преди да заспя

Благодарности

Бележка на автора

Първа част Днес

Втора част Дневникът на Кристин Лукас

Трета част Днес

Информация за текста

1