Патрик Нес

Не пускай ножа

На Мишел Кас

Част първа

1

Дупка в шума

Първото нещо, което разбираш, когато кучето ти се научи да говори е, че кучетата нямат кой знае какво за казване. Въобще.

— Трябва да акам, Тод.

— Млъквай, Манчи.

— Ще акам. Ако, Тод.

— Млъквай, ти казвам!

На югоизток от града сме, вървим през дивите поля, дето се спускат надолу към реката и после продължават към блатото. Бен ме прати да му набера малко блатни ябълки и ме накара да взема и Манчи, въпреки че всички знаем, че Килиън купи Манчи само за да угоди на Кмета Прентис и ето ти го и подаръка за рождения ми ден миналата година — чисто ново куче, нищо че никога не съм казвал, че искам куче, а онова, което казах, че искам, беше Килиън най-после да вземе да поправи мотопеда, та да не се налага да обикалям пеш из тоя глупав град, но о, не, честит рожден ден, Тод, ето ти едно чисто ново кученце, Тод, нищо, че не си го искал, нищо, че не си молил да ти го подаряваме, обаче познай кой сега ще трябва да го храни и да го дресира, и да го къпе, и да го разхожда, и да го слуша как дърдори глупости сега, когато вече е достатъчно пораснало, та да прихване заразата на говоренето? Хайде, познай кой!

— Ще акам — тихичко си подлайва Манчи. — Ако, ако, ако.

— Просто се изакай и спри да го повтаряш!

Грабвам туфа трева от пътеката и я мятам по него. Не го удрям, нямам намерение да го ударя, а той само се разсмива с тихия си лаещ смях и тича напред. Аз вървя след него, скубя тревата от двете страни на пътеката, мижа на слънцето и се опитвам да не мисля за нищо.

Въобще нямаме нужда от блатни ябълки, да ви кажа право. Ако на Бен чак толкова са му се приискали, може да ги купи от магазина на господин Фелпс. И още нещо: газенето из блатото само за няколко блатни ябълки не е работа за мъж, щото на мъжете не им е позволено да се шляят. Е, аз официално ще стана мъж чак след трийсет дни. Живял съм дванайсет години, всяка от по тринайсет дълги месеца, плюс още дванайсет месеца отгоре и цялата тая сметка показва, че ми остава още един цял месец до най-важния рожден ден. Плановете за него са планирани, приготовленията са приготвени и май ще има парти, макар че нещо почвам да изпитвам смесени чувства — хем ме изпълват мрачни мисли за тоя рожден ден, хем много се радвам, обаче няма връщане назад, тогава ще стана мъж, а брането на блатни ябълки в блатото не е работа нито за мъж, нито за почти мъж.

Но Бен знае, че може да ме помоли да отида в блатото и аз ще кажа „да“ и ще отида, защото блатото е единственото място край Прентистаун, където можеш поне донякъде да си починеш от Шума, който човеците изливат ли, изливат от себе си, от целия техен ропот и говор, който никога не замлъква. Даже когато спят, човеците и техните мисли, които те дори не осъзнават, че си мислят, нищо че всички наоколо ги чуват как си ги мислят. Човеците и техния Шум. Не знам как издържат, как се търпят едни други.

Човеците са Шумни същества.

— Катерица! — крясва Манчи и хуква с подскоци по пътеката, нищо, че аз го викам да се върне, така че, ето ме и мене, тичам подире му право през — тука се оглеждам на всички посоки да видя дали съм съвсем сам и дали някой няма да ме чуе — проклетите поля, щото Килиън ще побеснее, ако Манчи падне в някоя проклета змийска дупка и, разбира се, аз ще бъда виновен, нищо че никога не съм искал проклетото куче!

— Манчи! Върни се веднага!

— Катерица!

Тичам и ритам високата трева, а по обувките ми полепват плодчета от нея. Едно се размазва и оставя на маратонката ми зелено петно, а от опит знам, че тия петна не се почистват.

— Манчи! — вече съм бесен.

— Катерица! Катерица! Катерица!

Той лае под дървото, а катерицата се мята насам-натам по ствола и го дразни:

— Хайде, смотано куче — казва нейният Шум, — хайде, ела, хайде, хвани, хайде, ела, хайде, хвани. Смотано, смотано, смотано.

— Катерица, Тод! Катерица!

Мътните го взели, това животните са големи тъпаци.

Хващам Манчи за нашийника и го удрям силно по задната лапа.

— Ох, Тод? Ох?

Пак го удрям. И пак.

— Ох, Тод?

— Хайде, тръгвай! — казвам, а моят собствен Шум вилнее толкова силен, че едва си чувам мислите, за което след малко ще съжалявам като стой, та гледай.

— Смотано момче, смотано момче — мисли катерицата към мен. — Ела хвани, смотано момче.

— Я върви на м… си — викам аз, само дето не казвам „м“, а казвам оная дума, дето е скрита зад „м“-то.

Ама преди това трябваше хубавичко да се огледам дали съм сам, ама наистина хубавичко.

Щото ето ти го Аарон, точно пред мене, изправя се от тревата, изниква от нищото и ме шамаросва силно през лицето, издрасква ми бузата с големия си пръстен, а после ръката му се връща назад, само че свита вече в юмрук и ме удря по скулата, но поне на носа ми му се разминава, защото аз падам в тревата, мъча се да избегна ударите му, пускам нашийника на Манчи и той хуква обратно към катерицата и лае като луд, предателят му с предател, а аз тупвам в тревата на ръце и колене, а плодчетата ме омазват целия.

Стоя коленичил там, на земята, и дишам.

Аарон е изправен над мен и неговият Шум достига до мене като парчета от ръкописа на следващата му проповед и всичко е само едно безкрайно „мери си приказките, млади Тод“ и „да открием саможертвата“ и „светостта избира пътя“ и „Бог чува“ и цялата вълна от образи, които са в Шума на всеки човек, познати образи и проблясъци от…

Какво? Какво, да му се не види беше…?

Но шумен къс от проповедта блокира последната му мисъл, а аз вдигам глава и поглеждам Аарон в очите и изведнъж вече изобщо не искам да знам мислите му. Усещам вкуса на кръвта, която тече от мястото, където пръстенът му поряза устната ми, и вече изобщо не искам да знам нищо. Той никога не идва тук, мъжете никога не идват тук, имат си техните причини мъжете, така че тука идваме само аз и моето куче, обаче ето ти го и Аарон, а аз не искам, не искам, не искам нищо да знам.

Той ми се усмихва в брадата си, усмихва ми се и гледа надолу към мене, паднал в тревата.

Един усмихнат юмрук.

— Езикът, млади Тод — казва Аарон, — ни оковава като затворници на една верига. Нищо ли не си научил в Църквата, момче?

А после изрича любимото си наставление:

— Ако един от нас падне, падаме всички.

— Да, Аарон — мисля аз.

— Изречи го с устата си, Тод.

— Да, Аарон — изричам аз.

— А какво ще правим с твоите „м“-та? — пита той. — Ами с „проклети“-те? Защото и тях съм ги чувал. Шумът ти те издава. Той издава всички ни.

Не всички, мисля аз, но в същото време изричам на глас:

— Прости ми, Аарон.

Той се навежда ниско до мен, устните му се приближават до лицето ми и аз надушвам дъха му, много добре го надушвам, тежък и лепкав, като пръсти, които ме стискат.

— Бог чува — прошепва той. — Бог чува.

После пак замахва, аз се свивам, а той се смее и в следващия миг вече го няма, изчезнал е, просто ей така, отправил се е обратно към града, отнасяйки Шума си със себе си.

Треперя целият от заряда, който потича в кръвта ми, когато ме удрят, треперя от изненада, от възбуда и гняв, от омразата, която изпитвам към този град и към човеците в него и то така треперя, че ми трябва малко време да се изправя на крака и да отида да си намеря кучето. Какво правеше той тук, да го вземат мътните? Мисля си така и съм толкова вбесен, кипя от гняв и омраза (и от страх, да, от страх, млъквайте вече!), че въобще не се оглеждам дали Аарон не е още наблизо и дали няма пак да чуе Шума ми. Не се оглеждам. Не се оглеждам.

А след това вече се оглеждам и отивам да си намеря кучето.

— Аарон, Тод? Аарон?

— Не повтаряй повече това име, Манчи.

— Тече кръв, Тод. Тод? Тод? Тод? Кръв тече?

— Знам. Млъквай.

— Смотан — казва той, съвсем невинно, сякаш няма предвид нищо, защото главата му е пуста като небето.

Первам го по задницата.

— Тая дума също не я казвай.

— Ох? Тод?

Продължаваме да вървим, като гледаме да се държим далеч от реката, която ни остава отляво. Тя идва от дефилетата източно от града, после завива на север и минава край нашата ферма, след това заобикаля града от другата страна, докато се разлее в едно мочурливо поле, което се превръща в блатото. Не трябва да се приближаваш до реката и особено до мочурите преди първите дървета на блатото, защото там живеят крокодилите, а те са достатъчно големи да убият един почти мъж и неговото куче. Щръкналите люспи на гърба им не се виждат и приличат просто на някакво течение в реката, а ако се приближиш твърде много — ВВУМ! — изскачат от водата, хвърлят се върху тебе с насочени нокти и зяпнала паст, пълна със зъби, и ако се окажеш в това положение, вече си пътник.

Спускаме се покрай мочурите, приближаваме блатото и аз се опитвам да възприема тишината му. Тук вече е пълна пустош, всъщност мъжете точно затова не идват. Причината е и в миризмата, разбира се, не мога да се преструвам, че изобщо не мирише, но мисля, че не мирише и наполовина толкова страшно, колкото мъжете го представят. Те надушват спомените си, точно така, те надушват онова, което в момента е тук, а си припомнят миризмата такава, каквато е била тогава. Всички мъртви, всички мъртви неща. Диваците и човеците си представяли погребението по различен начин. Диваците използвали блатото, просто потапяли мъртвите си във водата, оставяли ги да потънат, което сигурно е било окей, защото те и без това били пригодени за такова погребение, погребение в блато. Поне Бен така казва. Водата и калта, и кожата на диваците точно си пасвали, мъртвите им не отравяли нищо наоколо, просто наторявали блатото, както човеците наторяват пръстта.

После, разбира се, изведнъж се оказало, че има твърде много диваци за погребване, твърде много дори и за такова голямо блато като нашето, а и да ви кажа право, си е бая голямо. А после пък вече изобщо нямало живи диваци, нали се сещате, не били останали повече живи от тях. Имало само трупове на диваци на грамадни камари в блатото, струпани били там, гниели и вонели, и на блатото му трябвало много време, за да стане отново блато, а не хаос от мухи и смрад, и кой знае още какви зарази, дето човек можел само от диваците да ги хване.

Аз съм се родил точно насред тая каша, по времето на тоя хаос, по времето на препълненото с трупове блато и на препълнените с трупове човешки гробища, така че нищо не си спомням, не си спомням какъв е бил светът преди Шума. Тате умрял от болест преди да се родя, а после умряла и мама, естествено. Бен и Килиън ме прибрали и ме отгледали. Бен казва, че мама била последната останала от жените, но то това всеки го казва за своята си майка. Бен може и да не лъже, той вярва, че такава е била истината, но кой знае?

Във всеки случай, аз съм най-младият в целия град. Преди излизахме да хвърляме камъни по полските врани с Рег Оливър (по-голям от мене със седем месеца и 8 дни) и Лиъм Смит (по-голям от мене с четири месеца и 29 дни), и Себ Мънди, който е следващият по възраст след мене в града, по-голям е само с три месеца и един ден, но дори и той вече не говори с мен, откакто стана мъж.

Всички момчета спират да говорят с мен, когато навършат тринайсет години.

Така стоят нещата в Прентистаун. Момчетата стават мъже, а мъжете се събират на техните си мъжки сбирки да приказват кой знае за какво, но момчета със сигурност не се допускат на сбирките, а ако си последното останало момче в града, просто трябва да си чакаш да мине времето ей така, сам-самичък.

Добре де, сам-самичък с едно куче, което изобщо не искаш.

Но както и да е, ето го и блатото и ние навлизаме в него, като не правим и крачка встрани от пътеката, която ни води и заобикаля най-опасните места във водата, криволичи между огромните дундести дървета, дето растат там и се издигат от блатото, а короните им са заострени метри и метри нагоре. Въздухът е гъст и мрачен, и тежък, обаче това, че е гъст и мрачен, и тежък, въобще не е страшно. Тук има много живот, куп същества живеят в блатото без въобще да се интересуват от града: птички и зелени змии, и жаби, и кивити, и от двата вида катерици, и дори някой и друг касор (честно!), както и, разбира се, червени змии, от които много трябва да се пазиш, но въпреки че е мрачно, тук-таме проникват лъчи светлина през дупките в короните на дърветата и ако питате мен, не че ме питате, де, но ако питате мен, блатото прилича на голяма, уютна стая със съвсем малко Шум. Мрачна, но жива, жива, но дружелюбна, дружелюбна, но не обсебваща.

Манчи вдига крак пред всяко нещо, което му попадне пред погледа, докато най-после вероятно му се свършва пишкането и той се отправя към един храст, като си мърмори сам на себе си. Предполагам, че отива да си свърши и другата работа.

Но блатото няма нищо против. Как би могло? То цялото е живот, който се върти в кръг, преповтаря се вечно, самоизяжда се, за да расте пак и пак. Не, не искам да кажа, че това е причината тук да няма чак толкова Шум. Разбира се, че има Шум, от Шума не може да се избяга никога и никъде, но е по-тихо, отколкото в града. Чува се говор, но той е различен говор, защото в блатото вирее само любопитство: съществата искат само да разберат кой си и дали си опасен. А градът отдавна знае всичко за теб, но иска да знае още и още, а после да ти натяква и да те измъчва с онова, което знае, да те измъчва, докато те разкъса на парчета и в теб не остане нищо твое, нито едно късче.

Блатният Шум от друга страна… Оо, блатният Шум се състои само от птичета, които си мислят своите малки птичи тревоги:_Къде е храната? Къде е гнездото? Къде е безопасно?_ А малките сиви катерици, проклетници до една, които, ако те виждат, те дразнят, а ако не те виждат, се дразнят една друга, както и червените катерици, дето приличат на глупави малки деца, а понякога в листата се крият блатни лисици и човек може да ги чуе как преправят Шума и той започва да звучи като Шум на катерица, защото лисиците ядат катериците, а пък много рядко можеш да чуеш някой мейвън да пее странната си песен, а пък веднъж дори видях как един касор притича на двата си дълги крака, кълна се, ама Бен каза, че нищо не съм видял, защото, вика, касорите отдавна са изчезнали от блатото.

Не знам. Аз вярвам само на себе си.

Манчи излиза от храстите и сяда до мен, щото аз съм се спрял точно насред пътеката. Той се оглежда, за да види дали не съм видял нещо особено, заради което съм спрял и казва:

— Хубаво ако, Тод.

— Не се съмнявам, Манчи.

Само да не вземат пак да ми подарят някое тъпо куче за следващия ми рожден ден. Тази година искам да получа ловджийски нож, като онзи, който Бен носи закачен на колана си отзад на кръста. Е, това вече би било истински мъжки подарък.

— Ако — тихичко казва Манчи.

Продължаваме нататък. Групичката ябълкови дървета е доста навътре в блатото, човек трябва бая да повърви по пътеката, а после да прескочи един паднал напряко дънер, а Манчи не може да го прескочи сам и винаги трябва да му помагам: Стигаме дънера, аз хващам кучето през корема и го качвам отгоре. Той много добре знае защо го вдигам, обаче пак рита като луд с всички лапи, прилича на паяк, който се спуска по нишка, и въобще прави фасони за нищо.

— Кротувай, глупчо!

— Долу, долу, долу — лае той и плува отчаяно във въздуха с лапи.

— Идиотско куче.

Пускам го отгоре върху дънера и сам се покатервам до него. После двамата скачаме от другата страна, Манчи тупва на земята и вика „Скок!“ и продължава да лае все „Скок! Скок!“ и да тича наоколо.

След падналия дънер започва онази част от блатото, в която е наистина много тъмно и първото, което човек вижда там, са старите постройки на диваците, надвиснали наоколо от сенките, постройки, прилични на разтекли се топки кафяв сладолед, застинали във формата на колиби. Никой не знае или не може да си спомни какво е било предназначението им, но Бен предполага (той Бен си е човек на предположенията), че постройките са имали нещо общо с погребването на мъртвите. Може дори да са били нещо като църква, макар че диваците не са имали никаква религия, поне не и такава, която някой от Прентистаун да може да проумее.

Гледам да не се приближавам до постройките и навлизам сред ябълковите дървета. Ябълките за узрели, почти черни на цвят, още малко и ще решиш, че стават за йдене, както обича да казва Килиън. Откъсвам една от дънера и отхапвам, а сокът потича по брадичката ми.

— Тод?

— Какво, Манчи? — вадя найлоновата торбичка, сгъната в задния ми джоб и почвам да я пълня с ябълки.

— Тод? — вика пак Манчи и този път разбирам, че не го мисли, а го лае на глас, поглеждам го, а той се е обърнал към постройките на диваците, а цялата козина на гърба му е настръхнала и ушите му се въртят във всички посоки.

Стягам се.

— Какво има, момче?

Манчи вече ръмжи, устните му се дърпат назад и оголват зъбите. Усещам как зарядът потича в кръвта ми.

— Крокодил ли? — казвам.

— Тихо, Тод — ръмжи Манчи.

— Добре, но какво има?

— Тихо е, Тод.

Той излайва късо: това вече си е истински лай, истински кучешки лай, който не означава нищо друго, освен „Бау!“, а електричеството в тялото ми се усилва и сякаш зарядът почва да излиза от повърхността на кожата ми.

— Слушай — ръмжи кучето.

И аз почвам да слушам.

Слушам.

После завъртам малко глава настрани и продължавам да слушам.

В Шума има дупка.

Което е невъзможно.

Странно е, но е някъде там, крие се някъде, сред дърветата или другаде, където не мога да го видя, но то е там: място, на което ушите и съзнанието ти казват, че Шум няма. Прилича на форма, която не можеш да различиш ясно, само околните предмети ти я подсказват по начина, по който се докосват до нея. Нещо като вода, заела формата на чашата, само че чашата я няма. Мястото е дупка и всичко, което попадне в нея, спира да бъде Шум, спира да бъде каквото и да било, просто спира съвсем. Не е като тишината в блатото, която не е напълно тишина, просто е място с по-малко Шум. Но това, о, това е форма, форма от нищо, дупка, в която всякакъв Шум спира.

Което е невъзможно.

В този свят няма нищо друго, освен Шум, нищо друго, освен безспирните мисли на човеците и нещата, които те заливат и заливат, и заливат, и това е така от деня по време на войната, в който диваците пуснали заразата на Шума, онази зараза, която избила половината мъже и всички жени до една, й мама в това число, Заразата, от която останалите мъже полудели, заразата, която подписала смъртната присъда на диваците, защото след нея полуделите мъже хванали оръжието.

— Тод? Манчи е много уплашен, чувам го. — Какво, Тод? Какво е то, Тод?

— Надушваш ли нещо?

— Мирише само на тихо, Тод — лае той, а после залайва още по-силно — Тихо! Тихо!

И точно тогава, някъде сред постройките на диваците, тихото се премества.

Зарядът в кръвта ми скача толкова рязко, че ме събаря на земята. Манчи търчи в кръг около мен и лае ли, лае, като с това ме плаши още повече, затова пак го первам по задницата („Ох, Тод?“), само за да се поуспокоя.

— Не съществува такова нещо като дупка в Шума, казвам. — Нищото не може да съществува. Ако съществува, то не може да е нищо, трябва да е нещо, нали така?

— Нещо, Тод — лае Манчи.

— Чуваш ли го къде отиде сега?

— Тихо е, Тод.

— Знаеш какво имам предвид.

Манчи души въздуха и прави една стъпка напред, после две, после още стъпки към постройките на диваците. Ами ясно, май ще трябва да отидем да потърсим тихото. Тръгвам много бавно към най-голямата от колибите с форма на разтекла се топка сладолед. Входът е малък, прилича на разкривен триъгълник, а аз се държа встрани от него, така че ако нещо гледа от там, да не може да ме види. Манчи почва да души входа и вратата, но не ръмжи, така че си поемам дълбоко дъх и надниквам вътре.

Абсолютно празно е. Таванът се издига до височина, горе-долу равна на моя ръст, умножен по две. На пода е мръсно, по него растат блатни растения, разни пълзящи лози и други такива, но вътре просто няма нищо друго. Като казвам „нищо“, имам предвид наистина нищо, нито дупка в Шума, нито каквото и да било, което да подсказва какво е имало преди в постройката.

Сетих се нещо, знам, че е глупаво, но трябва да го кажа.

Чудя се дали диваците не са се върнали.

Само дето това е невъзможно.

Обаче и дупката в Шума е невъзможна.

Така че някое от всички невъзможни неща явно е възможно и се е случило.

Чувам как Манчи души отвън, така че излизам и тръгвам към следващата постройка. По нея са изписани разни неща, първите и единствени думи на дивашки език, които виждам написани. Предполагам, че са някакви думи, за които диваците са решили, че си струва да бъдат записани. Буквите са дивашки букви, но Бен казва, че диваците наричали сами себе си „ес’Пакили“ или нещо такова, „ес’Пакили“ или „диваци“, ако човек иска да ги нагруби, а след онова, което се случило през войната, никой човек не ги нарича по друг начин, освен с тази обидна дума. А името им всъщност означавало „Хора“.

Във втората постройка също няма нищо. Излизам пак в блатото и продължавам да слушам внимателно. Навеждам глава ниско и слушам ли, слушам, протягам чуващите части на мозъка си напред, напрягам ги и слушам, и слушам, и пак слушам.

Слушам.

— Тихо! Тихо! — лае Манчи бързо-бързо и пак хуква към последната постройка в редицата. Тръгвам след него, също тичам, кръвта ми кипи от заряда, щото тя е точно там, дупката в Шума е точно там.

Чувам я.

Добре де, всъщност лошото е, че не мога да я чуя, но когато тичам към нея, нейната празнота сякаш докосва гърдите ми, неподвижността й ме придърпва и в нея има толкова много тишина, не, не тишина, а мълчание, такова дълбоко непостижимо мълчание, че започвам да усещам как то ме разкъсва, сякаш всеки момент ще загубя най-ценното, което съм имал, най-ценното, което въобще съществува. Тя е едно мълчание-смърт, а аз продължавам да тичам, очите ми се навлажняват, гърдите ми се задушават, наблизо няма жива душа, но аз чувствам и очите ми почват да плачат, просто почват да плачат, а бе, почват да плачат, м… им, а аз спирам и стоя така цяла минута наведен напред и, божичко, мътните го взели, можете и да не ми го напомняте, но аз си знам, че така изгубвам цяла глупава минута, изгубвам една тъпа, идиотска минута, през която, разбира се, дупката в Шума се премества отново някъде надалеч и изчезва.

Манчи се щура, тича след нея, търси я, ту тича напред, ту се връща при мен, но на края просто се връща при мен.

— Плачеш ли, Тод?

— Млъквай — казвам аз и ритвам към него с крак. Пропускам го умишлено.

2

Прентистаун

Измъкваме де от блатото и се отправяме обратно към града, а целият свят ми се вижда сиво-черен, нищо че слънцето грее. Дори Манчи мълчи почти през целия обратен път през полята. Шумът ми направо ври и кипи, докато накрая разбирам, че трябва да поспра за минутка и да се успокоя малко.

Мълчание не съществува. Нито тук, нито където и да било. Нито когато спиш, нито когато си сам-самичък, никога.

Аз съм Тод Хюит, мисля си аз и държа очите си затворени. На дванайсет години и дванайсет месеца съм. Живея в град Прентистаун, а той е в Новия свят. Ще стана мъж точно след един месец.

Това е един трик, който ми помага да успокоявам Шума си. Бен ме научи на него. Затваряш си очите и колкото можеш по-ясно и спокойно си повтаряш сам на себе си кой си, защото точно това е, което човек забравя сред всичкия този Шум.

Аз съм Тод Хюит.

— Тод Хюит — промърморва Манчи до мен.

Поемам дълбоко въздух и отварям очи.

Това съм аз. Аз съм Тод Хюит.

Отдалечаваме се от блатото и реката и се качваме по поляните на склона, като вървим към малкото хълмче южно от града, където през краткия и напълно безсмислен период на своето съществуване се намираше училището. Преди аз да се родя, момчетата си стоели вкъщи и майките им ги учели на разни неща, а после, когато на света останахме единствено мъже и момчета, вече само гледахме видеозаписи и учебни програми до деня, в който Кметът Прентис обяви всички тия неща за противозаконни, защото „увреждали дисциплината на съзнанието“.

Разбирате ли, Кметът Прентис си има Съображения.

След това в продължение на почти половин глупава година господин Ройъл с тъжното лице събираше всички момчета и висеше с тях в сградата на училището, отдалечена достатъчно встрани от плътния Шум на града. Не че това правеше нещата по-лесни. Да преподаваш каквото и да било в класна стая, пълна с Шума на малки момчета, е почти невъзможно, а да проведеш някакъв тест или изпитване е напълно невъзможно. Дори и да не искаш, непрекъснато подсказваш, оставяме настрани, че и без това всички искат да си подсказват.

И тогава един ден Кметът Прентис взе решение да се изгорят всички книги, всички книги до една, дори и онези по частните къщи, защото явно и книгите увреждат дисциплината на съзнанието, а господин Ройъл — мек човек, който насила се правеше на корав, като пиеше уиски в клас — се предаде, взе пистолета и сложи край на живота си, като това беше краят и на обучението ми в училище.

На всичко останало ме научи Бен у дома. Да поправям машини, да си приготвям храна, да си кърпя дрехите, да работя във фермата и други такива неща. Както и много други неща, все свързани с оцеляването да ловувам, да познавам кои плодове се ядат, да определям посоките по луните, да боравя с нож и с огнестрелно оръжие, да знам кои са змийските противоотрови и да успокоявам Шума си възможно най-добре.

Опита се да ме научи и да чета и пиша, обаче Кметът Прентис разбра за този опит една сутрин, защото го чу в Шума ми, затвори Бен за една седмица и това беше краят на уроците по четене, но то и бездруго имах още много за учене, а и всеки ден бях зает с работа във фермата и със самото си оцеляване и в края на краищата така си и останах. Не мога да чета кой знае колко добре.

Все едно. То е ясно, че никой в Прентистаун няма да напише книга.

Двамата с Манчи минаваме край училището, качваме се на върха на хълмчето и поглеждаме на север към града. Не че от него е останало кой знае колко. Има един магазин, а бяха два. Една кръчма, а бяха две. Има и един лазарет, един затвор, една бензиностанция, която не работи, там са още голямата къща на Кмета и полицейския участък. И Църквата. Къса улица пресича града точно през средата — много отдавна била дори павирана, но оттогава не е поддържана, така че паветата бързо-бързо се превърнали в чакъл. Къщите и другите постройки са пръснати нашироко като ферми, по-точно били са замислени да бъдат ферми, някои все още са ферми, други са празни, а трети — още по-лошо, та на човек просто му се иска да бяха празни.

Това е то целият Прентистаун. Град с население 147 човека, което намалява, намалява, намалява. 146 мъже и един почти-мъж.

Бен казва, че преди имало и други населени места, пръснати из Новия свят — то било в дните, когато всички кораби кацнали едновременно, горе-долу десет години преди да се родя, но после почнала войната с диваците, диваците пуснали заразата и всички други селища били заличени, малко останало и Прентистаун да бъде заличен, обаче оцелял заради военните умения на Кмета Прентис. Е, вярно, че Кметът Прентис си е един жив кошмар, обаче поне му дължим това, че сме единствените оцелели в тоя грамаден свят без жени и без нищо друго, което да си заслужава, ей така, приклещени в един град с население от 146 човека, който умира по малко с всеки изминал ден.

Защото, разбирате ли, има мъже, които не могат да понесат това. Някои свършват със себе си като господин Ройъл, други чисто и просто изчезват безследно като бившия ни съсед господин Голт, дето държеше овцефермата до нашата, или като господин Майкъл — вторият най-добър дърводелец в града, който изчезна в деня, в който синът му стана мъж. Такива неща често се случват в Прентистаун. Когато целият ти свят представлява само един Шумен град без бъдеще, понякога се налага да се махнеш, дори и да знаеш, че няма къде другаде да отидеш:

Аз, почти мъжът, вдигам очи към града и о, да, чувам всички останали 146-ма мъже в него. Чувам всеки един от тях, мътните да ги вземат. Техният Шум плисва надолу по хълма като отприщен поток, право срещу мен, право върху мен, прилича на пожар, прилича на чудовище, голямо като небето, което ще те хване, защото просто няма къде да избягаш.

Шумът представлява ето това. Ето това е, което изпълва всяка една минута от всеки един ден от моя глупав скапан живот в този глупав скапан град. Не си правете труда.

Това са думите, човешките гласове, които безспир говорят и стенат, и пеят, и плачат. Има и образи, о, да, картини, които нахлуват бързо в ума ти, нищо че не ги искаш, парчета от спомени, образи от фантазии и тайни, и планове, и лъжи, лъжи, лъжи. Защото в Шума също можеш да лъжеш, нищо че всички знаят какво си мислиш: можеш да погребеш едни мисли под други мисли, можеш да скриеш някои мисли, като се преструваш, че искаш всички да могат да ги видят, можеш да мислиш само неясно за някои неща или пък да убедиш сам себе си, че е вярно точно обратното на онова, което се мъчиш да скриеш и в края на краищата кой изобщо ще може да отдели зърното от плявата в целия този бесен поток?

Човеците лъжат и най-лошо лъжат самите себе си.

Аз например никога не съм виждал жена от плът и кръв, нито пък дивак, това е ясно. Виждал съм ги само на видеозаписи, разбира се, преди да обявяват видеозаписите за противозаконни, но и сега ги виждам непрекъснато в Шума на останалите мъже, защото мъжете не мислят за нищо друго, освен за секс и за враговете си. Но в Шума диваците изглеждат по-едри и по-зли, отколкото на видеозаписите, нали? А жените в Шума имат по-светли коси и по-големи гърди, и носят по-малко дрехи, и се държат много по-свободно, отколкото на видеозаписите, прав ли съм? Така че онова, което трябва да запомните, най-важното, което задължително трябва да кажа в разказа си за нещата, е, че Шумът не е истината, Шумът е онова, което човеците искат да бъде истина и разликата между тези две неща е толкова голяма, че, ако не внимаваш, може да те убие като стой, та гледай.

— Вкъщи, Тод? — Манчи лае по-силно до крака ми, защото така се говори сред Шума — силно.

— Да, прибираме се — казвам. Живеем на другия край на града, на северозапад, и трябва да преминем през целия Прентистаун, за да си стигнем у нас, и ето, почва се, давайте да минаваме колкото може по-бързо.

Първи поред е магазинът на господин Фелпс. Той умира, магазинът де, както и целият град, а господин Фелпс прекарва цялото си време, потънал в пълно отчаяние. Дори когато пазарувам и той се мъчи да е любезен с мен, отчаянието изтича от него като гной от рана. Край, казва Шумът на господин Фелпс, край, всичко свършва и дрипи, и дрипи, и дрипи, и моята Джули, милата ми, милата ми Джули, а Джули е била жена му и в Шума на господин Фелпс тя не носи никакви, ама никакви дрехи.

— Здрасти, Тод — казва господин Фелпс, когато аз и Манчи претичваме край магазина.

— Здрасти, господин Фелпс.

— Прекрасен ден, нали?

— Направо страхотен, господин Фелпс!

— Супер! — лае Манчи и господин Фелпс се засмива, но Шумът му продължава да казва все край и Джули, и дрипи, и да повтаря образите на всичко, което му липсва, защото е изчезнало с жена му, както и на всичко, което тя е правела, сякаш е била единствена по рода си или нещо такова.

Не мисля нищо специално за господин Фелпс в Шума си, освен обичайните неща, които не мога да контролирам. Е, да си призная, мисля други неща малко по-силно, за да прикрия мислите за дупката, която открихме в блатото, да скрия мислите за нея зад други, по-шумни мисли.

Не знам защо трябва да правя това, не знам защо трябва да крия мислите за дупката.

Но ги крия.

Двамата с Манчи още повече ускоряваме крачка, защото сега трябва да минем край бензиностанцията и край господин Хамър. Бензиностанцията не работи, щото генераторът, дето правеше горивото, се повреди миналата година и сега просто си стои до бензиностанцията като грозен възпален пръст и до него не живее никой, освен господин Хамър, а господин Хамър е много по-лош от господин Фелпс, защото насочва всичкия си Шум право към теб.

А неговият Шум е грозен, гневен Шум, зъл, в него има образи на теб самия, ама такива образи, в каквито ти изобщо не искаш да се виждаш, насилнически картини, кървави картини и единственото, което можеш да направиш, е да усилиш собствения си Шум максимално, да се опиташ да го смесиш с Шума на господин Фелпс и след това да го запратиш обратно срещу господин Хамър. Ябълки и край, и Бен, и Джули, и бързо, бързо, и супер, Тод?, и генераторът примигва, и дрипи и млъкни, просто млъкни, и Погледни ме, момче.

Извръщам глава на обратната посока, макар че не искам, но понякога господин Хамър те хваща неподготвен, затова извръщам глава и ето ти го господин Хамър на прозореца, гледа право в мен и мисли един месец, точно това си мисли, и в Шума му има картина, която има нещо общо с мен, в нея аз стоя сам-самичък, но дори още по-сам от когато и да било, и изобщо не знам какво означава, нито дали е истина или е целенасочена лъжа, и затова започвам да мисля за чук, който удря господин Хамър по главата отново и отново, а той се усмихва от прозореца си.

Пътят заобикаля бензиностанцията и минава край лазарета, от който се лее Шумът на доктор Болдуин и всичките плачове и стенания, с които мъжете засипват доктора, макар че всъщност са напълно здрави. Днес е ред на господин Фокс да се оплаква как не можел да диша, за което човек дори би го съжалил, стига господин Фокс да не пушеше толкова много. А после, когато подминеш лазарета, о, Боже, достатъчно е само да подминеш лазарета и веднага стигаш до проклетата, проклетата кръчма, която дори в този час на деня представлява един безспирен виещ Шум, защото тука усилват музиката до дупка, само и само да удавят Шума, но това помага само донякъде и резултатът е една силна музика и един страшен, силен Шум и, което е дори по-лошо, пиянски Шум, който те блъсва като чук. Крясъците и воят, и плачът на мъже, чиито лица никога не се променят, Шум, който се състои само от картини от миналото и образите на жените, които вече ги няма. Много, много голяма част от Шума от кръчмата е за жените, които вече ги няма, но в замяна на това не се чува нищо смислено, защото пиянският Шум прилича на пиян мъж — объркан, скучен и опасен.

Става все по-трудно да вървиш през града, все по-трудно мислиш за следващата стъпка, защото на раменете ти вече тегне товарът на целия този Шум. Не знам как се справят мъжете, честно, не знам как ще се справям аз самият, когато стана мъж, освен ако след рождения ден не се променя по някакъв начин, за който в момента не подозирам.

Пътят подминава кръчмата и завива надясно към полицейския участък и затвора — двете са в една сграда и се използват много по-често, отколкото бихте допуснали, предвид това колко малък е градът. Шериф е господин Прентис Младши, който е само с две години по-голям от мен и е мъж много отскоро, обаче взе шерифската работа много насериозно и бързо й хвана цаката и в килиите му обикновено гние онзи, когото Кметът Прентис му е наредил да затвори за назидание през съответната седмица. Точно в момента това е господин Търнър, който не предаде достатъчно голяма част от пшеницата си за „общото благо на целия град“, което означава, че просто отказа да даде безплатно пшеница на Кмета Прентис и хората му.

Е, вече си преминал през целия Прентистаун, сам с кучето си, оставил си целия Шум зад гърба си, подминал си господин Фелпс и господин Хамър, и доктор Болдуин, и господин Фокс, поел си цялата допълнителна двойна доза Шум от кръчмата, както и Шума на господин Прентис Младши и стенещия Шум на господин Търнър, но всичко това изобщо не означава, че си приключил с Шума на града, защото сега се приближаваш до Църквата.

Църквата, разбира се, е причината, поради която изобщо се намираме в Новия свят и всяка неделя Аарон разяснява в проповедта си защо сме обърнали гръб на развалата и греховете на Стария свят и как сме се отправили към новата си цел — да започнем нов, чист живот, да живеем като братя в един нов Рай.

Едва ли може да се каже, че мисията се е увенчала с успех, а, как мислите?

Въпреки това мъжете все още ходят на църква, най-вече защото е задължително, макар че самият Кмет Прентис твърде рядко се отбива там и ни оставя да слушаме как Аарон обяснява, че останалите от групата са всичко, което всеки от нас има, и че отделният човек трябва да се обвърже напълно с общността.

Ако един от нас падне, падаме всички.

Е, това последното го казва много често.

Манчи и аз се мъчим да пазим пълна тишина, когато минаваме край вратата на Църквата. Отвътре долита молитвен Шум, той е винаги специален, има болезнен червеникавоморав цвят, сякаш изтича от някакви рани, скрити дълбоко в тялото на молещите си, нищо че този Шум е винаги е един и същ, никога не се променя, но безспир продължава да изтича от раните. Помогни ни, спаси ни, прости ни, помогни ни, спаси ни, прости ни, отведи ни оттук, моля те, Боже, моля те, Боже, моля те, Боже, макар че доколкото ми е известно никой до момента не е чул какъвто и да било Шум да идва от онзи, когото наричат Бог.

Аарон е тук, върнал се е от разходката си из полето и проповядва, докато другите се молят. Чувам не само Шума му, но и гласа му, непрекъснато повтаря саможертвата така и писанието иначе, и благословия, и святост, и мърмори и пак мърмори безкрай, така че Шумът му прилича на сив огън, скрит и неясен зад мърморенето и всъщност Аарон може и да е намислил нещо, но аз да не мога да го уловя в Шума му, сещате ли се? Проповедта крие нещо, заровено отзад в мислите му и вече дори започвам да се досещам какво е това нещо.

После чувам едно Млади Тод?в Шума му и казвам:

— По-бързо, Манчи.

Буквално прелитаме край Църквата.

Последното, край което трябва да преминете, когато пресичате Прентистаун, е Къщата на Кмета, а от там се носи най-странният и мъчителен Шум, защото Кметът Прентис…

Кметът Прентис е различен.

Неговият Шум е ужасяващо чист и като казвам „ужасяващо“ имам предвид в буквалния смисъл. Защото, виждате ли, Кметът Прентис смята, че в Шума може да бъде въведен ред. Той мисли, че Шумът може да бъде разпределен, да бъде впрегнат някак си, да бъде използван с определена цел. Когато минаваш край Къщата, чуваш вътре Кмета, чуваш него и най-приближените му хора — помощниците му и разни подобни, и те все правят разни упражнения за мисълта: броят и си представят идеални форми, и повтарят подредени мантри като АЗ СЪМ КРЪГЪТ И КРЪГЪТ СЪМ АЗ, каквото и да означават, и на човек започва да му се струва, че по този начин Кметът си създава една малка армия, че се подготвя за нещо, сякаш кове някакво оръжие от Шума.

Усещам, че то е заплаха. Чувствам се така, сякаш светът се променя, а аз изоставам и никога вече няма да мога да наваксам.

1 2 3 4 4 3 2 1 АЗ СЪМ КРЪГЪТ И КРЪГЪТ СЪМ АЗ 1 2 3 4 4 3 2 1 АКО ЕДИН ОТ НАС ПАДНЕ, ПАДАМЕ ВСИЧКИ.

Аз скоро ще бъда мъж, а мъжете не бягат от страх, обаче сега побутвам Манчи и двамата отминаваме още по-бързо, заобикаляме Къщата на Кмета колкото е възможно по-отдалеч, докато тя остава зад нас, а ние стъпваме на чакъления път, който води към дома.

Скоро се отдалечаваме и от града и Шумът става с една идея по-тих (никога не спира напълно) и двамата с Манчи започваме да дишаме малко по-леко.

Манчи лае:

— Шум, Тод.

— Много си прав — отвръщам.

— Тихо в блатото, Тод — казва Манчи. — Тихо, тихо, тихо.

— Да — отговарям, но после се сещам и бързам да добавя — Млъквай, Манчи — и го удрям по задницата, а той казва „Ох, Тод?“, но аз не го слушам, а се обръщам нервно към града, но нищо не може да спре Шума, когато веднъж е излязъл от теб, нали така? Ако Шумът се виждаше и можеше да го гледаш как се носи из въздуха, чудя се дали щях да видя как дупката в Шума излиза от мен, изплува от мислите ми, където се мъча да я скрия и да я предпазя, а тя всъщност е толкова малко парченце Шум и толкова лесно може да се изгуби сред общия рев на всичкия друг Шум, но ето ти я и нея, източва се от мене и се понася, понася се, понася се все назад, към света на мъжете.

3

Бен и Килиън

— И къде всъщност беше? — казва Килиън, когато ни вижда с Манчи да завиваме от пътя. Легнал е на земята, наполовина напъхан в малкият ни генератор — онзи, дето е от предната страна на къщата — и поправя онова, което на свой ред се е повредило този месец. Ръцете му са омазани с грес, на лицето му е изписано раздразнение, а Шумът му жужи като облак разгневени пчели и аз чувствам как започвам да се ядосвам, а още дори не съм влязъл истински у дома.

— Бях в блатото да набера ябълки за Бен — отвръщам.

— Има достатъчно работа за вършене, обаче малкото момченце е хукнало да си играе — Килиън обръща поглед към вътрешността на генератора, нещо там издрънчава и той добавя:

— Мътните да те вземат!

— Не съм си играл, обясних ти вече, ама ти кога ли слушаш! — казвам аз, но май направо викам. — Бен искаше някакви проклети ябълки, та аз отидох да му набера малко от блатото!

— Аха — казва Килиън и ме поглежда. — А къде са ти ябълките тогава?

Защото, нали се сещате, аз не нося никакви ябълки. Дори не си спомням къде съм изпуснал торбичката, дето почнах да я пълня, ама сигурно е станало точно когато…

— Когато какво? — пита Килиън.

— Спри да подслушваш — отрязвам го аз.

Килиън въздъхва с любимата си въздишка и отпочва познатата песен:

— Не те караме да вършиш чак толкова много работа, Тод (това е лъжа) но не можем да се справяме с фермата сами (това е истина) и нали знаеш, че дори и ти да свършваше всичко, което ти възлагаме, а ти не го свършваш (това е лъжа, карат ме да работя като роб) пак сме за мустаците (това също е истина).

Градът не расте, той само ще се смалява, а помощ няма да дойде.

— Внимавай, когато ти говоря! — казва Килиън.

— ’Мавай! — излайва Манчи.

— Млъквай — казвам.

— Не говори така на кучето си — добавя Килиън.

Не говорех на кучето, помислям аз високо и ясно, така че Килиън да ме чуе.

Той вперва поглед в мен и аз впервам поглед в него и пак става, както става винаги — Шумът и на двама ни почва да пулсира, става червен и се напоява с раздразнение. Никога не сме се разбирали с Килиън, никога, Бен винаги е бил добрият, а Килиън винаги е бил другият, но с наближаването на рождения ми ден нещата стават все по-зле, защото тогава ще стана мъж и вече няма да трябва да слушам глупостите му.

Килиън затваря очи и издиша шумно през нос.

— Тод… — почва той, а гласът му е по-нисък от обикновено.

— Къде е Бен? — пресичам го.

Изражението му се изопва още повече.

— Агненето започва след седмица, Тод.

Аз само повтарям:

— Къде е Бен?

— Нахрани овцете и ги вкарай в кошарите, а после искам веднъж завинаги да оправиш портата в оградата на източното пасбище, разбра ли ме, Тод Хюит? Вече два пъти те молих.

Аз изпъвам гръб.

— Как беше разходката до блатото, Тод? — почвам и се мъча гласът ми да звучи саркастично. — О, екстра беше, Килиън, благодаря, че питаш. Видя ли нещо интересно в блатото, Тод? Леле, Килиън, сега като го споменаваш, ще ти кажа, че наистина видях нещо интересно в блатото и то обяснява защо устната ми е сцепена, нищо че ти не попита как съм я сцепил, ама сигурно си изчаквал първо да нахраня овцете и да поправя проклетата ограда!

— Мери си приказките — срязва ме Килиън. — Нямам време за игричките ти. Заминавай при овцете.

Стискам юмруци и издавам един звук, който е нещо като „Арргхх“ и с него искам да покажа на Килиън, че няма да се примирявам нито секунда повече с неговата липса на здрав разум.

— Хайде, Манчи — казвам.

— Овцете, Тод — казва след мен Килиън, когато вече съм му обърнал гръб. — Първо овцете.

— Да, ще ги оправя проклетите овце — мърморя си аз. Отдалечавам се бързо, кръвта ми ври, а Манчи се изнервя все повече от бесния рев на Шума ми.

— Овце! — лае той. — Овце, овце, Тод! Овце, овце, тихо, Тод! Тихо, тихо в блатото, Тод!

— Млъквай, Манчи — казвам.

— Какво каза? — обажда се изведнъж Килиън и нещо в гласа му кара и двама ни да се обърнем. Килиън се е изправил неподвижно до генератора, цялото му внимание е съсредоточено върху мен и Манчи, а Шумът му е насочен право към нас, блеснал и остър като слънчев лъч.

— Тихо, Килиън — излайва Манчи.

— Как така „тихо“, какво иска да каже той? — очите и Шумът на Килиън ме претърсват от главата до петите.

— Какво ти пука? — отвръщам. — Имам овце за хранене.

— Тод, чакай — започва той, ама в генератора нещо започва да пиука, Килиън казва „Мътните го взели!“ и трябва да се върне към работата си, а аз само усещам как цяло ято въпросителни от Шума му политат след мене, но постепенно избледняват и отслабват, защото аз се отдалечавам и навлизам сред нивите и пасбищата.

Мътните да го вземат, мътните да го вземат и него, и всички, мисля аз горе-долу с тези думи и с някои по-лоши, докато крача през фермата. Живеем на един километър североизточно от града, в едната половина на фермата оглеждаме овце, а в другата сеем пшеница. Работата около пшеницата е по-тежка, така че Бен и Килиън вършат по-голямата част от нея. От деня, в който се установи, че вече съм по-висок на ръст от овцете, цялата грижа за тях легна върху мен. Аз се грижа за овцете, аз сам, Манчи не прави нищо, макар че едно от лъжливите извинения, с които Бен и Килиън се измъкнаха, когато ми го подариха, беше, че ще мога да го обуча да бъде овчарско куче, нищо че то си беше ясно още отначало, че Манчи не може да бъде научен на каквото и да било поради пълното му малоумие.

Та аз храня овцете и ги поя, и ги стрижа, и помагам при агненето, а дори и кастрирам, а дори и коля — всичко това все аз го правя. Ние сме едни от общо тримата доставчици на месо и вълна за града, доскоро бяхме общо петима, а скоро ще останем само двама, защото господин Марджърибанкс го чакаме всеки момент да умре от многото пиене. Ще съберем неговото стадо с нашето. Тоест, по-правилно е да кажа, че аз ще събера неговото стадо с нашето, както направих преди две зими, когато господин Голт изчезна, а това означава, че ще имам още нови овце за колене, за кастриране, за стригане, за прибиране в кошарата, но дали ще получа благодарност за това? Не, няма да получа никаква благодарност.

Аз съм Тод Хюит, мисля си, обаче днес това изобщо не успокоява Шума ми. Скоро ще бъда мъж.

— Овце! — казват овцете, когато минаваме край пасбището, без никакво намерение да спираме при тях. — Овце! Овце!

— Овце! — лае Манчи.

— Овце! — казват овцете в отговор.

Овцете имат по-малко неща за казване дори и от кучетата.

Ослушвам се за Шума на Бен, претърсвам фермата, докато най-после го чувам в ъгъла на една от нивите. Сеитбата е свършила, жътвата е чак след месеци, така че около пшеницата в момента няма кой знае колко работа, само генераторите, тракторът и електрическата вършачка трябва да се поддържат в изправност, за да са готови за работния сезон. Може би си мислите, че сега е редно да получавам малко помощ около овцете, обаче не, никаква помощ не получавам.

Чувам как Шумът на Бен тананика една песничка близо до напоителната тръба, така че се обръщам и тръгвам напряко през нивата към него. Шумът на Бен не прилича на Шума на Килиън. Шумът на Бен е по-ясен и по-спокоен и въпреки че Шумът не може да се види, този на Килиън винаги ми е изглеждал червеникав, докато този на Бен е син, а понякога дори зелен. Тези двама мъже са различни един от друг, много различни — като огън и вода, различни са Бен и Килиън, моите родители, ако мога така да ги нарека.

Работата е такава, че мама била приятелка с Бен още преди да заминат за Новия свят, защото двамата членували в Църквата по времето, когато било направено общото предложение за заминаването и изграждането на нови селища. Мама убедила тате, Бен убедил Килиън и когато корабите кацнали и градът бил основан, мама и тате всъщност започнали да отглеждат овце във фермата си до фермата на Бен и Килиън, които пък отглеждали пшеница и отначало всичко било прекрасно и всички били приятели, слънцето не залязвало, а мъжете и жените пеели радостни песни заедно и живеели, и се обичали, и никога не се разболявали, и никога, никога не умирали.

Тази история съм я чул от Шума, така че надали е вярна, но кой ли може да каже как точно са били нещата преди? Защото, разбира се, после съм се родил аз и всичко се променило. Диваците пуснали заразата, която убива жените и това бил краят на мама, а после почнала войната и била спечелена, и това, откъдето и да го погледнеш, бил краят на всички останали в Новия свят. Та, ето ме мене, малко бебе, което и понятие си няма какво става, обаче не съм единственото бебе тогава, били сме много бебета, а изведнъж се оказва, че само половината от населението на града е останало живо, при това само мъже, и те трябва да се грижат за нас — за бебетата и за малките момчета. Та затова много от нас измрели, а аз съм извадил късмет, защото Бен и Килиън ме прибрали, някак си се подразбирало, че трябва да ме приберат и след това вече те ме хранеха и ме отгледаха, и ме научиха на всичко и в общи линии направиха така, че да остана жив.

Затова съм нещо като техен син. Е, докрай си останах „нещо като“, никога не са ме имали за истински син. Бен казва, че Килиън непрекъснато ми се кара, защото го е грижа за мен, но дори и да е вярно, това е доста странен начин да покажеш, че те е грижа за някого, начин, дето, ако питате мен, понякога изглежда така, сякаш въобще не те е грижа.

Но Бен не е като Килиън, Бен е добър човек, което е нещо като изключение в Прентистаун. Всичките останали 145-ма мъже в този град, дори и онези от тях, чийто последен рожден ден е минал току-що, дори и Килиън, макар и в по-малка степен, гледат на мен като на нещо, което в най-добрия случай могат да пренебрегнат, а в най-лошия — да ударят, а аз лично прекарвам по-голямата част от дните си в измисляне на разни начини, с които да ги карам да ме пренебрегват, само и само да не ме удрят.

Всички са такива, всички, освен Бен, и сега не мога да продължа да го описвам, защото ще се размекна като малко момче и ще започна да изглеждам като глупак, така че няма да го описвам повече, ще добавя само, че не познавам татко си, но ако някой ме събуди една сутрин и ми поръча да си избера някого, който да бъде мой татко, ако ми каже ей така: Хайде, момче, избери си когото искаш, никак, ама никак няма да сгреша, ако избера Бен.

Ние приближаваме, а Бен си подсвирква и макар че още нито аз мога да го видя, нито той мен, той усеща, че приближавам и веднага сменя мелодията и започва да си тананика една песен, която познавам, Ра-а-ано една сутрин, когато слънцето изгря-я-ява, и която Бен казва, че била любимата песен на мама, обаче аз смятам, че просто е някаква негова си любима песен, защото той си я подсвирква и си я пее, откак се помня. Кръвта ми още бушува след спора с Килиън, но когато я чувам, веднага чувствам, че започвам да се успокоявам.

Да, да, знам, че това е просто бебешка песен, знам, млъквайте вече!

— Бен! — лае Манчи и хуква през тръбите на напоителната система.

— Здравей, Манчи — чувам аз, завивам край последната тръба и виждам как Бен чеше Манчи зад ушите. Очите на Манчи за затворени и той тъпче с предните си лапи от удоволствие, а Бен със сигурност веднага разбира от Шума ми, че отново съм се карал с Килиън, но казва само:

— Здравей, Тод.

— Здрасти, Бен — аз зяпам в земята и подритвам едно камъче.

А Шумът на Бен казва ябълки и Килиън, и толкова си пораснал, и пак Килиън, и сърби ме сгъвката на лакътя, и ябълки, и вечеря, и божичко, колко е топло, и Шумът му е кротък и не те сграбчва, и под него се чувстваш така, сякаш лежиш в хладен поток в някой горещ ден.

— Успокояваш ли Шума, Тод? — пита той най-после. — Припомняш ли си кой си?

— Да — отвръщам, — ама той защо трябва да ме напада така? Защо не може просто да ми каже едно здрасти? Дори не поздравява, а веднага все едно почва да вика: „Знам, че си направил нещо лошо и сега ще те тормозя, докато не разбера какво е то“.

— Той просто си е такъв, Тод. Знаеш това.

— Все така казваш — отскубвам стрък зелена пшеница и го пъхвам между зъбите си, като избягвам погледа на Бен.

— Остави ябълките вкъщи, нали?

Поглеждам го. Дъвча стръкчето. Той знае, че нищо не съм донесъл. Досеща се.

— Има и причина — казва Бен и продължава да гали Манчи. — Има причина, но не мога да я видя ясно.

Опитва се да разчете Шума ми, да види дали може да пресее истината от него, а повечето мъже правят това, защото смятат, че ако го сторят, ще открият някое добро основание за скандал, но когато Бен го прави, нямам нищо против. Той изправя рязко глава и спира да гали Манчи.

— Аарон?

— Да, срещнах го.

— Той ли ти сцепи устната?

— Аха.

— Кучи син — Бен се смръщва и прави крачка напред. — Мисля, че трябва да си поприказвам с тоя човек.

— Недей — казвам аз. — Просто недей. Ще стане още по-лошо, а и той не ме удари чак толкова силно.

Бен хваща брадичката ми с ръка и повдига главата ми, за да разгледа раната.

— Кучи син — повтаря той съвсем тихо. Докосва сцепеното и аз трепвам.

— Нищо страшно — казвам.

— Стой далече от този мъж, Тод Хюит.

— О, смяташ, че съм обикалял блатото и съм се надявал да налетя на него, така ли?

— Той е постъпил много лошо.

— Леле майко, благодаря, че ми каза, Бен! — сопвам се аз и в този момент улавям късче от неговия Шум и то казва един месец, и със сигурност е нещо ново, промъкнало се в Шума му, нова мисъл, която той бързо прикрива с още и още Шум.

— Какво става, Бен? — питам аз. — Какво ще стане на рождения ми ден?

Бен се усмихва за секунда, а усмивката му не е истинска усмивка, за част е секундата е тревожна усмивка, но после става искрена.

— Изненада — казва той. Недей да ровиш из къщи и да я търсиш.

Въпреки че аз скоро ще стана мъж и съм пораснал висок почти колкото Бен, той все още се навежда леко, така че лицето му да е на едно ниво с моето, но никога не се приближава толкова, че да се чувствам неудобно, просто застава на правилното разстояние и сега аз обръщам поглед настрани. И въпреки че пред мен стои Бен, въпреки че вярвам на Бен повече, отколкото на всеки друг в този скапан малък град, въпреки че Бен ми е спасил живота веднъж и аз знам, че е готов да го стори пак и пак, въпреки всичко това усещам, че не съм склонен да отворя Шума си за него и да му покажа какво се случи в блатото, не съм склонен най-вече защото е достатъчно да си помисля за мълчанието и чувствам как нещо започва да притиска гърдите ми.

— Тод? — казва Бен и ме гледа напрегнато.

— Тихо — леко излайва Манчи. — Тихо в блатото.

Бен поглежда Манчи, после поглежда към мен, а погледът му е кротък и загрижен.

— За какво говори той, Тод?

Въздъхвам.

— Видяхме нещо — казвам. — В блатото. Добре де, не го видяхме, то се скри, но приличаше на дупка в Шума, на бримка в него…

Млъквам, защото Бен вече не слуша гласа ми. Отварям Шума си за него и се мъча да си припомня случката в блатото възможно най-достоверно, а Бен започва да ме гледа някак яростно, а нейде зад гърба си чувам как към нас идва Килиън и вика „Бен?“ и „Тод?“, а в гласа и в Шума му има тревога, а Шумът на Бен също започва да жужи, а аз продължавам да си мисля напрегнато за дупката, която видяхме в Шума, мисля си, но си мисля тихичко, тихичко, о, толкова тихичко, за да не ме чуят в града и ето ти го и Килиън, усещам го, а Бен мълчи и само ме гледа и гледа, докато най-после трябва да попитам:

— Диваците ли са? — питам. — А? Върнали ли са се?

— Бен? — Килиън вече крещи, докато тича през нивата.

— В опасност ли сме? — питам аз Бен. — Друга война ли ще има?

Но Бен само казва:

— Боже Господи — ама го казва наистина тихо и после повтаря — Боже Господи — и след това, без да мръдва и без да сваля поглед от мен казва още:

— Трябва да те махнем от тук. Трябва да те махнем от тук веднага.

4

Не мисли за това

Килиън пристига тичешком, но преди да каже и дума, Бен го пресича:

— Не мисли за това!

После се обръща към мен:

— Ти също не мисли за това. Скрий всичко в Шума си. Скрий го. Скрий го колкото можеш по-добре!

Докато говори, той ме е сграбчил за раменете и ме стиска и от това кръвта ми кипва повече и от преди.

— Какво става? — питам.

— През града ли мина, като се прибираше насам? — пита Килиън.

— Естествено, че минах през града — сопвам се. — Да знаеш някой друг проклет път, който да води дотук?

Лицето на Килиън се стяга, но не защото му отговарям троснато, лицето му се стяга от страх, страх, който чувам като крясък в Шума му. Двамата не ми се карат за лошата дума, което по някакъв начин прави нещата още по-плашещи. Манчи лае, та се къса — „Килиън! Тихо! Проклети! Тод!“ но никой не си прави труда да му каже да млъкне.

Килиън поглежда Бен:

— Трябва да го направим веднага.

— Знам — отвръща Бен.

— Какво става? — питам аз, но вече също викам. — Какво трябва да направите веднага?

Отстъпвам от Бен, за да мога да ги гледам и двамата едновременно.

Бен и Килиън се споглеждат, а после обръщат погледи към мен.

— Трябва да напуснеш Прентистаун казва Бен.

Очите ми се местят трескаво ту към единия, ту към другия, защото нито един от двамата не ме допуска в Шума си и там аз не разчитам нищо друго, освен обща силна тревога.

— Как така да напусна Прентистаун? — казвам. — Че то в Новия свят няма нищо друго освен Прентистаун!

Бен и Килиън отново се споглеждат.

— Спрете да правите така! — казвам.

— Хайде — казва Килиън. — Багажът ти вече е стегнат.

— Как е възможно багажът ми вече да е стегнат?!

Килиън казва на Бен:

— Мисля, че нямаме много време.

Бен на Килиън:

— Той може да тръгне надолу покрай реката.

Килиън на Бен:

— Нали знаеш какво означава това?

Бен на Килиън:

— Да, но планът не се променя по никакъв начин.

— КАКВО, ДА МУ СЕ НЕ ВИДИ, СТАВА ТУК? — изревавам аз и нали се сещате, че казвам нещо друго, а не „да му се не види“. Просто ситуацията изисква някоя и друга по-силна думичка. — КАКЪВ Е ТОЗИ ПРОКЛЕТ ПЛАН?

Бен и Килиън все още не са разгневени от лошия ми език.

Бен снишава глас, а аз виждам, че се мъчи да подреди донякъде и Шума си, и ми казва:

— Много, ама наистина много е важно да държиш случилото се в блатото извън Шума си. Крий го колкото можеш по-добре.

— Защо? Диваците идват да ни избият ли?

— Не мисли за това! — срязва ме Килиън. — Покрий го, скрий го, дръж го тихо надълбоко, не го показвай, докато не се отдалечиш достатъчно от града, така че никой вече да не може да те чуе. А сега хайде, време е!

Той се обръща и тичешком поема към къщата, ама наистина тичешком.

— Хайде, Тод — казва Бен.

— Не мърдам, докато не ми обясните какво става.

— Ще получиш обяснение — казва Бен, хваща ме за ръката и тръгва към къщата, теглейки ме след себе си. — За такова ясно обяснение не си и мечтал.

А от него струи такава тъга, когато изрича тези думи, че аз млъквам и хуквам след него, а Манчи тича след нас и продължава да лае като луд.

Стигаме къщата и там аз очаквам да видя…

Не знам какво очаквам да видя. Орда диваци да излиза от гората. Всичките хора на Кмета Прентис строени отпред със заредени пушки. Цялата къща в пламъци. Не знам. Не мога да схвана нищо от Шума на Бен и на Килиън, моите собствени мисли клокочат като вулкан, а Манчи не спира и не спира да лае, така че кой би могъл да знае каквото и да било в такъв хаос?

Всъщност при къщата няма никой. Това си е къщата, нашата къща, стои си както обикновено, тихо и кротко, една спокойна ферма. Килиън блъсва задната врата, влиза в молитвената стая, която никога не използваме и започва да вдига дъските от пода. Бен отива в килера и се заема да пълни една платнена торба със суха храна и плодове, после прави крачка в банята, грабва един комплект за първа помощ и го пуска при храната.

А аз си стърча като последен глупак и се чудя какво става, мътните да го вземат.

Сигурен съм какво си мислите: как е възможно да не знам какво става, при положение че всеки Божи ден в продължение на толкова време съм чувал всяка една мисъл на двамата мъже, с които живея под един покрив? Всъщност, точно там е работата. Шумът неслучайно е наречен така, той е шумен. Той е само безкрайно бърборене и ропот, които се смесват в един общ голям хаос от звуци, мисли и образи и през половината от времето е невъзможно да измъкнеш от него абсолютно нищо смислено. Съзнанието на мъжете е голяма каша, а Шумът е живото, дишащо лице на тази каша. Той е едновременно и истината, и въобразената истина, и измислените образи, и фантазиите, Шумът казва нещо, но едновременно казва и точно обратното, и макар истината със сигурност да е някъде там, как можеш да разбереш кое точно е истината и кое — лъжата, при положение, че върху теб се излива всичко?

Шумът представлява човека в суров, нефилтриран вид, а нефилтрираният човек не е нищо друго, освен жив хаос.

— Никъде не отивам — казвам аз, докато Бен и Килиън продължават да вършат онова, с което са се захванали. Не обръщат никакво внимание на думите ми.

— Никъде не отивам — повтарям аз, а Бен само ме подминава и влиза в молитвената стая да помогне на Килиън с дъските. Най-после намират онова, което търсят и Килиън го вдига нагоре — раницата, старата ми раница, която мислех, че съм изгубил някъде. Бен я отваря, надниква набързо вътре и аз виждам, че там има мои дрехи и нещо друго, което прилича на…

— Това книга ли е? — питам. — Не трябваше да сте я изгорили още преди сума ти време?

Те все не ми обръщат внимание и затаяват дъх: Бен вади книгата от раницата и двамата с Килиън се втренчват в нея напрегнато, а аз виждам, че това не е точно книга, по-скоро прилича на тефтер с хубава кожена корица, а после Бен разлиства страниците — те са с цвят на слонова кост и изпъстрени с ръкописни редове.

Бен затваря книгата внимателно, личи си, че тя е нещо много важно, увива я в найлонова торбичка да я пази от влагата и я пъха пак в раницата.

Двамата се обръщат към мен.

— Не мърдам от тук — потретвам.

Някой започва да чука по входната врата.

В първия миг всички мълчим неподвижно, направо сме замръзнали. В главата на Манчи се натрупват толкова много неща, които му се иска да излае, че той също мълчи объркано почти минута, докато най-после излайва „Вратата!“, но Килиън го сграбчва с едната ръка за нашийника, а с другата му стисва муцуната. Всички напрегнато се гледаме, без да знаем какво ще последва.

На вратата отново се чука и отвън долита глас:

— Знам, че сте вътре.

— Мътните да го вземат — казва Бен.

— Проклетият Дейви Прентис — добавя Килиън.

Господин Прентис Младши. Човекът на закона.

— Не се ли сещате, че чувам Шума ви? — казва господин Прентис Младши от другата страна на вратата. — Бенисън Мур. Килиън Бойд.

Гласът замълчава за миг.

— Тод Хюит.

— Е, дотука бяхме с криенето — казвам аз и скръствам ръце, защото раздразнението ми все още надделява над всички останали чувства.

Килиън и Бен отново се споглеждат, после Килиън пуска Манчи, казва на мен и Бен „Стойте тук“ и тръгва към вратата. Бен натиква торбата с храната в раницата и завързва здраво вървите. Подава ми я.

— Сложи си я на гърба — прошепва той.

Отначало не я вземам, но той отново ми я подава и лицето му е толкова сериозно, че аз я поемам от ръката му и я мятам на гръб. Тежи цял тон.

Чуваме как Килиън отваря входната врата.

— Какво искаш, Дейви?

— За теб съм Шериф Прентис, Килиън.

— Вдигаш ме от масата, Дейви — продължава Килиън. — Ела по-късно.

— Не, няма да дойда по-късно. Трябва да поприказвам с младия Тод.

Бен ме поглежда, в Шума му пулсира тревога.

— Тод е по работа из фермата — казва Килиън. — Тъкмо излезе през задната врата. Чувам го.

Това са инструкции за мен и Бен, разбирате ли! Но аз не мърдам никъде, преди да чуя какво ще стане по-нататък, затова не обръщам внимание на ръката на Бен, който ме дърпа към задната врата.

— За глупак ли ме вземаш, Килиън? — казва господин Прентис Младши.

— Сигурен ли си, че наистина искаш да ти отговоря на този въпрос, Дейви?

— Чувам Шума му на пет метра зад тебе, Килиън. Чувам и Бен.

Ние пък чуваме как настроението му се променя.

— Искам само да поговоря с Тод. Няма да има никакви проблеми, той не е загазил.

— Защо тогава си донесъл пушката, Дейви? — пита Килиън, а Бен стисва рамото ми, сигурно дори не усеща, че го прави.

Гласът и Шумът на господин Прентис Младши отново се променят.

— Изведи го тук, Килиън. Знаеш защо съм дошъл. Май една невинна малка думичка е излетяла от Шума на вашето момче и е обиколила града, ама нещо не можем да разберем за какво става дума, та искаме Тод да ни обясни и всичко да бъде ясно.

— Кои сте вие? — засича го Килиън.

— Негово Превъзходителство Кметът би желал да поприказва с младия Тод — господин Прентис Младши повишава тон. — И тримата излезте веднага тук, ясно ли е? Не искам повече неприятности. Просто ще си поговорим приятелски.

Бен категорично кимва към задната врата и аз повече не мога да споря. Започваме да пристъпваме бавно към нея, но Манчи не може да си държи дълго устата затворена и излайва:

— Тод?

— Не си правите сметката да се измъкнете тайничко отзад, нали? — вика господин Прентис Младши. — Разкарай се, Килиън.

— Махай се от земята ми, Дейви — отвръща Килиън.

— Няма да повтарям!

— Струва ми се, че казваш едни и същи неща вече за трети път, така че ако се мъчиш да ме заплашваш, време е да ти стане ясно, че не се справяш много добре.

Настъпва пауза, а Шумът и на двамата става много силен, Бен и аз разбираме какво ще последва и внезапно всичко става много бързо, чуваме силен удар, последван от други два бързо един след друг, а аз, Бен и Манчи се втурваме към кухнята, но когато нахълтваме вътре, всичко вече е приключило. Господин Прентис Младши седи на пода, покрил с длан устата си, а между пръстите му тече кръв. Килиън не само държи пушката на господин Прентис Младши, ами я е и насочил към него.

— Казах да се махаш от земята ми, Дейви — казва той.

Господин Прентис Младши вдига поглед към Килиън, после поглежда и нас, като продължава да притиска разкървавената си уста. Както вече обясних, той е само с две години по-голям от мен, едва може да изкаже цяло изречение, без гласът му да падне, но няма как, последният му рожден ден отмина, той стана мъж и ето ти го на, вече е наш шериф.

Кръвта от устата му се е размазала по редките кафеникави косми под носа му, които той нарича мустаци, нищо че другите не ги наричат никак, щото трудно ги забелязват.

— Нали разбираш, че това отговаря на въпроса, с който дойдох тук, той изплюва кръв и един зъб на пода. — Всички знаете, че това не е краят.

После вдига поглед и ме поглежда право в очите:

— Намерил си нещо, нали, момче?

Килиън насочва пушката право към главата на господин Прентис Младши.

— Вън — казва.

— Имаме планове за теб, момче — господин Прентис Младши ми се усмихва и се изправя на крака, а усмивката му е кървава. — Момчето, което остана последно. Само още един месец, нали така?

Поглеждам Килиън, но той само зарежда шумно пушката, за да подчертае отново последната си дума.

Господин Прентис Младши ни оглежда всички подред, изплюва се отново и казва:

— Ще се видим — опитва се да звучи кораво, обаче гласът му рязко става писклив и той хуква към града, колкото му държат краката.

Килиън тръшва вратата зад гърба му.

— Тод трябва да се маха от тук на секундата. Обратно през блатото.

— Знам — казва Бен, — просто се надявах, че…

— И аз се надявах — отвръща Килиън.

— Ей, ей, я чакайте малко — обаждам се аз. — Не се връщам в блатото. Там има диваци!

— Дръж мислите си тихи — казва Килиън. — Това е най-важното, по-важно от всичко друго, каквото и да ти се върти в главата.

— Е, това не е никак трудно, щото и без това нищо не знам! — казвам. — Никъде не отивам, докато някой не ми обясни какво става!

— Тод… — започва Бен.

— Те ще се върнат, Тод — пресича го Килиън. — Дейви Прентис ще се върне и няма да е сам, а ние няма да можем да те защитим, не и срещу всички тях заедно.

— Но…

— Край на споровете! — казва Килиън.

— Хайде Тод — намесва се Бен. — Манчи трябва да дойде с теб.

— О, божичко, става все по-весело! — казвам.

— Тод — обажда се Килиън, а аз го поглеждам и усещам, че нещо в него се е променило. В Шума му има нещо ново, тъга, тъга, която много прилича на скръб.

— Тод — повтаря той и после изведнъж ме сграбчва и ме прегръща много силно, ама с всички сили. Притиска ме твърде рязко и аз удрям ранената си устна в яката му, казвам „Ох!“ и го отблъсквам от себе си.

— Може и да ни намразиш заради това, което правим сега, Тод — казва той, — но опитай се да ни повярваш: правим го, защото те обичаме, разбираш ли?

— Не — отвръщам. — Не разбирам. Изобщо не разбирам.

Но Килиън вече не ме слуша, както обикновено. Изправя се и казва на Бен:

— Хайде, тръгвайте, бягайте, аз ще ги задържа, колкото мога.

— Ще се върна по друг път — отвръща Бен, — ще опитам да ги отклоня от следата му.

Те стисват здраво ръце, гледат се в очите една дълга минута, после Бен ме поглежда, казва „Хайде“ и ме помъква към задната врата, а аз само виждам как Килиън взема пак пушката, вдига леко поглед и поглежда и мен в очите и аз разбирам — изписано е по лицето му и в целия му Шум — че това е по-сериозно сбогуване, отколкото изглежда, отварям уста да кажа нещо, но вратата се затваря между нас и Килиън изчезва.

5

Онова което знаеш

— Ще те изпратя до реката — казва Бен, докато бързаме през нивите за втори път днес. — Ще вървиш по течението, докато стигнеш блатото.

— По течението няма път, Бен — казвам, — и е пълно с крокодили. Какво искаш, да ми видят сметката ли?

Очите на Бен са широко отворени и втренчени, но той продължава да бърза напред.

— Това е единственият път, Тод.

— Крокодили! Блато! Тихо! Ако! — лае Манчи.

Вече не питам какво става, защото явно никой не намира за необходимо да ми обяснява, затова просто продължаваме да крачим, без да спираме, минаваме край овцете на пасбищата — още не са прибрани в кошарите и вероятно никога вече няма да бъдат прибрани. „Овце!“ казват овцете, докато ни гледат как ги подминаваме. После отминаваме и големия хамбар, после и тръбите на напоителната система, като завиваме надясно и се отправяме натам, където почва пустошта, с други думи където почва цялата останала част от тая огромна пуста планета.

Бен мълчи, докато не стигаме до първите дървета.

— Храната в раницата ще ти стигне за известно време, но трябва да я пестиш, затова търси и плодове, яж, каквито намериш и ловувай, когато е възможно.

— Колко дълго трябва да се крия? — питам. — Кога ще мога да се върна?

Бен спира. Вече сме сред дърветата. Реката е на трийсет метра от нас, но вече я чуваме, защото тук тя тече стръмно надолу към блатото.

Изведнъж започвам да се чувствам така, сякаш съм попаднал на най-самотното място на света.

— Няма да се връщаш, Тод — тихо казва Бен. — Вече никога не можеш да се върнеш.

— Защо да не мога? — питам аз, а гласът ми е изтънял и мяукащ като на малко коте, но нищо не мога да направя. — Какво лошо направих, Бен?

Бен идва до мене.

— Нищо лошо не си направил, Тод. Изобщо нищо не си направил, не си виновен — той ме прегръща силно и аз усещам как гърдите ми силно се стягат и съм объркан, и уплашен, и ядосан. Тази сутрин, като станах от леглото, всичко си беше наред, а ето ти сега, отпращат ме далеч от дома, Бен и Килиън се държат, сякаш умирам и това не е честно, не знам защо не е честно, но просто не е честно.

— Знам, че не е честно — казва Бен, като се дръпва назад и се вглежда напрегнато в лицето ми, — но обяснение има.

Обръща ме с гръб към себе си, рови в раницата и изважда нещо от там.

Книгата.

Поглеждам го за миг и отклонявам очи.

— Знаеш, че не мога да чета много добре, Бен — казвам и се чувствам смутен и глупав.

Бен прикляка леко, за да ме гледа право в очите. Шумът му изобщо не ме успокоява.

— Знам — каза той нежно, — винаги съм искал да продължим и да отделям повече време за…

Млъква. Повдига книгата към мен.

— Това беше на майка ти — казва. — Книгата е нейният дневник, тя го започна в деня, в който ти се роди, Тод.

Бен свежда очи към книгата.

— Води го до деня, в който почина.

Прокарва ръка по корицата.

— Обещахме й да се грижим за теб, да те пазим от всичко лошо — продължава той. — Обещахме й го, а след това трябваше да изхвърлим обещанието от мислите си, за да няма никакви следи от него в Шума ни, ама нищичко, за да не разбере никой какво се каним да правим.

— В това число и аз — казвам.

— Ти също не трябваше да разбираш, Тод, налагаше се. Ако нещо от плановете ни проникнеше в твоя Шум, а след това стигнеше до града, то…

Той не довършва.

— Както и да е, днешният ден обаче е една голяма изненада — продължава и вдига поглед към небето, сякаш да обясни и на него каква голяма изненада е днешният ден. — Никой не предполагаше, че нещо такова може да се случи.

— Онова в блатото е опасно, Бен. Чувствам го.

Но той само ми протяга отново книгата.

— Бен…

— Знам, Тод — казва Бен, — но те моля, трябва да опиташ да се справиш.

— Не, Бен, не…

Той отново приковава погледа ми със своя.

— Вярваш ли ми, Тод Хюит?

Почесвам се по бузата. Не знам отговора на този въпрос.

— Разбира се, че ти вярвам — казвам, — или поне ти вярвах, преди да почнеш да ми опаковаш багажа, без да ме уведомиш предварително, че заминавам.

Той продължава да ме гледа напрегнато, а Шумът му е остър и сочи директно към мен.

— Вярваш ли ми? — пита Бен пак.

Поглеждам го в отговор и да, вярвам му, дори и сега.

— Вярвам ти, Бен.

— Тогава те моля да ми повярваш, защото ето сега ти казвам, Тод, че онова, което знаеш, не е истина.

— Кое онова, което знам? — питам и повишавам леко тон.

Защо просто не ми обясниш всичко?

— Защото е опасно да знаеш — казва той и по-сериозен не съм го виждал през целия си живот и когато поглеждам в Шума му, за да видя какво крие, Шумът му изревава срещу ми и с рязък удар ме отхвърля назад. — Ако сега ти кажа всичко, то ще започне да жужи в Шума ти по-силно от цял кошер пчели и Кметът Прентис ще те намери, преди да успееш да мигнеш. А ти трябва да избягаш оттук, Тод. Бягай, бягай, колкото можеш по-надалеч!

— Но къде да избягам? — питам. — Кажи ми къде? На света не съществува друго място, където да отида!

Бен поема дълбоко дъх.

— Съществува, Тод — казва той. — Съществува друго място.

Е, за това нямам подходящ отговор.

— Под горната корица на книгата — продължава Бен, — има сгъната карта. Сам съм я правил, но ти не трябва да я поглеждаш, преди да се отдалечиш достатъчно от града, ясно ли е? Просто върви в блатото. Там ще разбереш как трябва да постъпиш.

Но от Шума му разбирам, че изобщо не е сигурен, че ще разбера как трябва да постъпя.

— Не си сигурен и какво ще намеря в блатото, нали?

Е, сега той няма подходящ отговор.

Аз мисля напрегнато.

— Как така ми бяхте приготвили багажа предварително? — питам и отстъпвам крачка назад. — Ако не сте очаквали да попадна на това нещо в блатото, как така бяхте напълно подготвени да ме изхвърлите в пустошта точно днес?

— Планирахме го още от времето, когато беше малък — виждам как Бен преглъща, а мъката му ме залива на вълни.

Щяхме да те отпратим в деня, в който ти станеше достатъчно голям да се справяш самичък…

— Щяхте да ме изхвърлите, та крокодилите да ме изядат — отстъпвам още една крачка.

— Не, Тод… — Бен пристъпва напред, все още стиска книгата в ръка. Аз правя трета крачка назад. Той вдига успокоително ръка, сякаш казва „Добре“.

После стиска очи и отваря Шума си за мен.

След един месец е първото, което Шумът му казва…

После идва рожденият ми ден…

Денят, в който ще стана мъж…

И…

И…

И ето го всичко, което…

Което се случва…

Всичко, което другите момчета е трябвало да сторят, когато са станали мъже…

Сам-самички…

Сам-самички е трябвало да го…

Ето как момчето в тях е било убито, убито докрай, до последно…

И…

И…

Ето какво се е случило с мъжете, които…

Божичко…

Не искам повече да говоря за това.

Изобщо не мога да изрека как се чувствам, когато мисля за това.

Поглеждам Бен и той вече не е онзи човек, когото познавах, вече е станал съвсем, съвсем различен.

Да знаеш е опасно.

— Ето защо никой нищо не ти казва — изрича той. — Ако ти кажат, ще избягаш на мига.

— Нямаше ли да ме защитите? — казвам аз пак с мяукащия глас (млъквайте!).

— Това е нашият начин да те защитим, Тод — казва той. — Защитаваме те, като те отпращаме. Трябваше да сме сигурни, че ще можеш да оцелееш, затова те научихме предварително на разни неща. Сега вече трябва да тръгваш, Тод…

— Ако всичко това е щяло да се случи след цял месец, защо щяхте да чакате чак до тогава? Защо не ме отпратихте отдавна?

— Защото не можем да дойдем с теб. Това е цялата работа. Не можехме да понесем мисълта, че ще трябва да те отпратим сам-самичък. Ужасно беше да те видим как си тръгваш. Толкова млад… — той отново прокарва пръсти по корицата на книгата. — Надявахме се да се случи някакво чудо. Чудо, което да помогне и да не трябва да те…

Да те изгубим, казва Шумът му.

— Но никакво чудо не се случи — казвам аз след миг.

Той поклаща глава отрицателно и ми връща книгата.

— Съжалявам казва. — Толкова съжалявам, че нещата трябваше да станат точно по този начин.

А в Шума му има толкова истинска скръб, толкова тревога и напрежение, че аз отлично знам, че Бен говори истината, знам, че не може да промени нищо и вземам книгата от него, не искам да го правя, но въпреки това я вземам, слагам я в найлоновата торбичка и я пъхам обратно в раницата. Не си казваме нищо повече. Какво още може да се каже всъщност? Всичко и нищо. Когато не можеш да изкажеш всичко, просто не казваш нищо.

Той ме прегръща още веднъж, аз пак си удрям ранената устна в яката му, както когато Килиън ме прегърна, но сега не отблъсквам Бен.

— Само помни — казва Бен, — че когато майка ти почина, ти стана наш син, и аз те обичам, и Килиън те обича, винаги сме те обичали и винаги ще те обичаме, винаги, до края.

На устните ми напира да кажа „Не искам да си тръгвам!“, но не го казвам.

Защото изведнъж — БУМ! — изгърмява най-силният звук, който съм чувал в Прентистаун, сякаш нещо избухва, избухва и се понася право нагоре към небето.

Звукът може да идва единствено от нашата ферма.

Бен светкавично ме пуска от прегръдката си. Не казва нищо, но Шумът му пищи Килиън! с всички сили.

— Ще се върна с теб — казвам, — ще помогна, ще се бием заедно.

— Не! — крясва Бен. — Трябва да бягаш. Обещай ми. Върви през блатото и се махни надалеч.

Мълча цяла секунда.

— Обещай ми — повтаря Бен и този път не мога да го оставя без отговор.

— Обещай! — излайва Манчи и дори в неговия глас има страх.

— Обещавам — казвам аз.

Бен посяга зад гърба си и откопчава нещо оттам. Трябва му известно време, докато го откачи от пояса си. После ми го подава. Ловджийският нож, онзи големият, с назъбеното острие и костената дръжка, дето реже всичко на света, ножът, който мечтаех да ми подарят за рождения ден, когато стана мъж. Пъхнат е в канията си, а тя виси на колана, така че мога да си го сложа на кръста.

— Вземи го — казва Бен. — Носи го със себе си в блатото.

Може да ти потрябва.

— Никога преди не съм се бил с дивак, Бен.

Той продължава да държи ножа протегнат напред, и аз го вземам.

От фермата се чува второ БУМ! Бен поглежда натам, после обръща очи към мен.

— Тръгвай. Следвай реката до блатото, прекоси го и излез от другата му страна, като не се отклоняваш от течението. Бягай, колкото можеш по-бързо и най-добре ще направиш никога да не се обръщаш назад, Тод Хюит.

После ме хваща за лакътя и ме стисва силно.

— Ако мога да те намеря, ще те намеря на всяка цена, кълна се — казва той. — Но ти бягай. Тод, бягай и не спирай. Помни какво ми обеща.

Това е то. Това е то сбогуването. Сбогуване, което дори не съм очаквал.

— Бен…

— Тръгвай! — виква Бен и хуква към фермата, като се обръща само още веднъж, вече тичешком, а после продължава към дома ни, връща се, за да посрещне края на света.

6

Ножът сочи напред

— Хайде, Манчи — казвам аз, готов да тръгна напред, макар че всяка фибра от тялото ми иска да последва Бен, който тича през нивите в противоположната посока, защото иска, както вече каза, да заблуди онези, които ще търсят Шума ми.

Спирам за миг, чувам няколко по-слаби гърмежа откъм фермата и ми се струва, че май са изстрели от пушка и започвам да си мисля за пушката, която Килиън взе от господин Прентис Младши и за всичките други пушки, които Кметът Прентис и хората му държат под ключ в града, и как всички тези пушки са обърнати срещу единствената открадната пушка на Килиън и срещу няколкото други, които държим вкъщи, и се сещам, че битката няма да продължи дълго, а после започвам да се чудя от какво ли са били по-силните гърмежи, и се сещам, че Килиън сигурно е взривил генераторите, за да обърка атакуващите и да направи Шума на всички толкова силен, че никой да не може да долови тихия шепот на моя Шум, докато бягам.

Сторил е това, за да мога аз да се спася.

— Хайде, Манчи — повтарям и двамата минаваме на бегом последните няколко метра до реката. После свиваме надясно и тръгваме надолу по хълма, като следваме течението и се държим по-далеч от шавара покрай брега.

Защото в шавара живеят крокодилите.

Изваждам ножа от канията и го стискам в ръка, докато продължаваме напред.

— Какво, Тод? — продължава да лае Манчи и това е неговият начин да каже „Какво става?“

— Не знам, Манчи. Млъкни, за да мога да помисля.

Раницата ме блъска по гърба, докато тичаме, но ние не спираме, газим през храсталаците и прескачаме падналите дънери.

Ще се върна. Точно това ще направя. Ще се върна. Казаха, че ще разбера как трябва да постъпя и ето че разбрах. Ще отида до блатото, ще убия дивака, ако мога, а после ще се върна да помогна на Килиън и Бен, и после тримата ще можем да избягаме в онова друго място, за което Бен ми каза.

Да, точно това ще направя.

— Обеща, Тод — казва Манчи и гласът му става все по-тревожен, защото теренът ни води все по-близо и по-близо до шавара.

— Млъквай — отвръщам аз. — Обещах да продължавам напред, но може би да продължа напред, означава първо да се върна за малко назад.

— Тод? — казва само Манчи и, ох, да, аз също сам не вярвам на думите си.

Отдалечили сме се достатъчно от фермата, вече не чувам нищо от там, а реката извива малко на изток, преди да се влее в блатото, така че течението й ни отдалечава и от града, и минута по-късно вече нищо не ни преследва, и докато бягаме се чува само моят Шум, Шумът на Манчи и плисъкът на реката, който е точно толкова силен, че напълно да прикрие Шума на ловуващите крокодили. Бен казва, че това се е получило в резултат от „еволюцията“, но пък ми е и поръчал да не мисля много-много за еволюция, когато съм близо до Аарон.

Дишам тежко, а Манчи пъхти, сякаш ще падне всеки момент, но и двамата не спираме. Слънцето вече залязва, но е още много светло и ясно чувстваш, че в тази светлина не можеш да се скриеш. Теренът под краката ни става по-равен, но вече сме толкова близо до водата, че земята е мочурлива. Става все по-кално и ние напредваме все по-бавно. Шаварът става все по-гъст, но това е положението, няма какво да се направи.

— Ослушвай се за крокодили — казвам на Манчи. — Дръж си ушите отворени.

Защото течението на реката тук е по-бавно и плисъкът е по-тих, и ако накараш собствения си Шум също да утихне достатъчно, можеш да ги чуеш. Земята подгизва все повече. Вече едва-едва крачим, газейки в калта. Стискам ножа все по-силно и го насочвам напред.

— Тод? — обажда се Манчи.

— Чуваш ли ги? — прошепвам аз, като се мъча едновременно да си гледам в краката, да наблюдавам шавара и да следя къде ходи Манчи.

— Крокодили, Тод — излайва той, но също много, много тихо.

Спирам и се заслушвам.

И, ето там, в шавара, ето ги, не е само един, Шумът идва от много места… чувам ги. Плът, казват те.

Плът и пир и зъб.

— Мътните го взели — казвам.

— Крокодили — повтаря Манчи.

— Давай — казвам и двамата започваме да газим с плясък, защото калта става все по-рядка. Обувките ми потъват на всяка крачка, водата ги пълни и вече пред нас няма друг път, освен право през шавара. Лекичко размахвам ножа пред себе си, докато крачим без да спираме.

Поглеждам напред и виждам накъде вървим: все нагоре и малко вдясно. Отминали сме града и сме стигнали мястото, където дивите поля се спускат покрай училището и се преливат в блатото и стига само да успеем да прегазим мочурите наоколо, за да стигнем на сигурно място, да стъпим на пътеките и да потънем в мрака на блатото.

Кога бях за последно там, а, нима беше едва тази сутрин?

— Побързай, Манчи — казвам. — Почти стигнахме.

Плът и пир и зъб, и кълна се, идват все по-близо.

— Давай!

Плът.

— Тод?

Газим право през шавара, едва си изтеглям краката, които затъват в калта на всяка крачка, и плът и пир и зъб.

А след това чувам смотано куче…

И разбирам, че с нас е свършено.

— Бягай! — крясвам.

И двамата хукваме, Манчи изджафква стреснато и скача край мен, а аз виждам как един крокодил напредва през шавара точно пред кучето, докато наближава достатъчно и се хвърля право към него, но Манчи е толкова уплашен, че скача по-високо от крокодила, по-високо от когато и да било, сигурно сам не знае как скача толкова високо, но зъбите на крокодила изтракват напразно във въздуха и той се приземява с плясък до мен и изглежда яко ядосан, а аз чувам как Шумът му изсъсква смотано момче и побягвам напред, а крокодилът скача отново, този път към мен, а аз вече не мисля, обръщам се рязко и силно замахвам напред и нагоре, а крокодилът се стоварва право отгоре ми, устата му е отворена, а ноктите — извадени, а аз мисля как всеки миг ще умра и трескаво пълзя назад през калта, докато се измъквам на малка сушина, а крокодилът е изправен на задните си крака и тича към мен през шавара, и аз крещя още цяла минута, а Манчи лае, та се къса, докато осъзная, че крокодилът вече изобщо не тича след мен, че крокодилът всъщност е мъртъв, а моят нов нож е пробол цялата му глава и още стои забит там, и единствената причина, поради която крокодилът мърда, е, че и аз мърдам, без да пускам ножа, а сега го тръсвам малко по-силно, мъртвият крокодил се изхлузва от острието и пада в калта, а аз потъвам в безкрайната радост от това, че съм още жив.

Дишам тежко от заряда в кръвта, а Манчи лае ли лае и двамата се смеем от облекчение и тогава аз осъзнавам, че сме вдишали твърде много шум и сме пропуснали да чуем нещо изключително важно.

— Отиваш ли някъде, млади Тод?

Аарон. Надвесен точно над главата ми.

Преди да мръдна, той ме зашлевява страшно през лицето.

Падам назад, раницата се забива в ребрата ми и заприличвам на обърната по гръб костенурка. Бузата и окото ми вият от болка, не съм сторил още нищо, когато Аарон ме сграбчва за ризата отпред и за кожата отдолу, и ме изправя на крака. Пищя, защото ужасно боли.

Манчи излайва „Аарон!“ и се хвърля към краката му, но Аарон дори не поглежда към него и го изритва много силно.

Държи ме изправен, за да го гледам в лицето. Срещам погледа му само с едно отворено око — онова, което не ме боли.

— В името на прекрасния и славен Божи рай, какво правиш в блатото, Тод Хюит? — казва той, а дъхът му мирише на плът, а Шумът му е най-плашещият отвратителен смахнат Шум, който някога сте чували. — По това време трябва да си във фермата, момче.

Със свободната си ръка ме удря в стомаха. Залитвам да се превия от болка, но той все така продължава да ме държи за ризата отпред и за кожата отдолу.

— Трябва да се върнеш — казва. — Има някои неща, които трябва да видиш.

Боря се да си поема дъх, но начинът, по който той изрича последните думи, привлича вниманието ми, а после улавям образи, проблясващи в Шума му, и те ми разкриват част от истината.

— Ти си ги изпратил — изричам. — Те не са чули моя Шум. Чули са твоя.

— От умните момчета излизат безполезни мъже — казва той и извива ръката си.

Изкрещявам, но ако Аарон си мисли, че ще млъкна, не е познал, мътните да го вземат.

— Те не са чули тишината в моя Шум. Чули са я в твоя Шум и ти си ги изпратил след мен, за да им попречиш да преследват теб.

— О, не, Тод — отвръща Аарон. — Те чуха тишината точно в твоя Шум. Аз просто направих така, че да я чуят. Уверих се, че всички са наясно кой е донесъл опасността в нашия град — изскърцва със зъби, а дивата му усмивка е скрита в брадата му. — И кой трябва да понесе отговорността за това.

— Ти си луд — казвам и със сигурност знам, че съм стопроцентово прав, само че изобщо не ми се иска да съм прав, божичко, как само не ми се иска!

Усмивката му изчезва и челюстта му се стяга.

— То е мое, Тод — казва. — Мое.

Не разбирам за какво говори, но не спирам да мисля за него, защото в този момент осъзнавам, че и двамата с Аарон сме забравили нещо много важно.

Аз все още не съм пуснал ножа.

После няколко неща се случват едновременно.

Аарон чува нож в Шума ми и осъзнава грешката си. Вдига свободния си юмрук, за да ме удари пак.

Ръката ми с ножа се дърпа назад и аз се замислям дали наистина бих могъл да го намушкам.

От шавара се чува пукот и Манчи излайва „Крокодил!“

И в този момент чуваме смотан мъж.

Аарон дори няма време да се извърне и крокодилът вече е на гърба му, забива зъбите си в рамото му, впива се с нокти и го тегли към шавара. Аарон ме пуска и аз пак падам на земята, свит на кълбо от всички натъртвания, които ръката му остави по гърдите ми. Вдигам очи и виждам как Аарон се мята в калта, бори се с крокодила, а острите люспи на друг крокодил се насочват към мене през шавара.

— Да се махаме! — лае Манчи, като почти пищи от ужас.

— Ама много си прав! — казвам и се изправям на крака, раницата малко ме влачи на една страна, удареното ми око се мъчи да се отвори, но ние не спираме и побягваме и бягаме, и бягаме, и бягаме.

Излизаме от мочура и претичваме през последната част от полята, а после стъпваме на пътеката в блатото и хукваме по нея навътре, а после стигаме до падналия дънер, който Манчи не може да прескочи сам, но този път той направо прелита отгоре му, без дори да спира, а аз го следвам по петите и продължаваме да тичаме право към постройките на диваците, точно както сторихме тази сутрин.

А ножът е все така в ръката ми, а Шумът ми бумти и тупти много силно, а аз съм толкова изплашен, и така ме боли, и съм толкова ядосан, че знам без сянка от съмнение, че ей сега ще намеря тоя дивак, дето се крие в дупката си насред Шума и ще го убия, ще го убия, да пукне, да пукне заради всичко, което стана днес!

— Къде е? — питам Манчи. — Къде е тихото?

Манчи почва да души като луд, тича от постройка до постройка, а аз правя всичко възможно да успокоя Шума си, но разбирам, че това не може да стане в никакъв случай.

— Бързо! — подвиквам. — Преди да е избягало…

Едва съм изрекъл думата, когато го чувам. Шумът е скъсан, дупката е грамадна и страшна като самия живот, чувам я, ето я, малко встрани от мене, зад постройките на диваците, зад някакви храсти.

И тихото се премества, а аз веднага усещам как гърдите ми се свиват и ужасните скръбни неща напират в очите ми, но този път не спирам, поемам въздух, преглъщам напрежението, изтривам водата от миглите си, стисвам ножа и чувам как Манчи лае, и чувам и тишината, и тя е точно зад онова дърво, точно зад онова дърво, точно зад онова дърво, и аз изкрещявам, и заобикалям дървото, изправям се пред тишината, а зъбите ми са оголени, и крещя, а Манчи лае и…

И спирам.

Спирам неподвижно.

Но не пускам, определено не пускам ножа.

И ето го и него, гледа към нас, диша тежко, клекнало е в корените на дървото, свило се е по-далеч от Манчи, в очите му има смъртен страх, но все пак е вдигнало ръка в някаква жалка защита.

Аз просто спирам.

Стискам здраво ножа.

— Дивак! — лае Манчи, но вече го е страх да нападне, след като вижда, че и аз съм се спрял. — Дивак! Дивак! Дивак!

— Млъквай, Манчи — казвам.

— Дивак!

— Млъкни, ти казвам! — крясвам и той млъква.

— Дивак? — казва веднага, но вече не е сигурен в нищо. Преглъщам като се мъча да отпусна свитото си гърло, да отпусна страшната тъга, която ме залива и залива, докато гледам как то ме гледа в отговор. Да знаеш е опасно и човеците лъжат, а светът се променя, независимо дали искаш или не.

Защото това пред мене не е дивак.

— Това е момиче — казвам.

Това е момиче.

Част втора

7

Това е момиче

— Това е момиче — повтарям. Все още дишам тежко, все още усещам натиск в гърдите и определено все така държа ножа насочен право напред.

Момиче.

То ме гледа така, сякаш ще го убием всеки момент. Свито е цялото на топка, мъчи се да стане възможно най-незабележимо и отлепя очи от Манчи само за миг, за да погледне към мен.

Към мен и моя нож.

Манчи сумти и ръмжи, козината на гърба му е настръхнала, подскача нервно, сякаш му пари под краката, изглежда е толкова напрегнат и объркан, колкото съм и аз и няма никакъв шанс да се успокои.

— Какво момиче? — лае. — Какво момиче?

Иска да каже: Какво означава „момиче“.

— Какво момиче? — продължава да лае Манчи, после започва да ни се струва, че момичето всеки момент ще се прехвърли от другата страна на грамадния корен, до който се е свила, а лаят на Манчи се превръща в свирепо ръмжене:

— Стой, стой, стой, стой, стой…

— Добро куче — казвам аз, без да знам защо точно е добро онова, което той прави, но какво друго мога да му кажа? Нищо наоколо няма смисъл, ама няма никакъв смисъл, нещата ми се изплъзват, чувствам се така, сякаш светът се е килнал на една страна и всичко се пързаля надолу към нищото.

Аз съм Тод Хюит, мисля си, но кой вече може да каже дали и това е вярно.

— Кое си ти? — казвам най-после, сякаш то може да ме чуе сред свирепия рев на моя Шум и сред нервните пристъпи на Манчи.

— Кое си ти? — повтарям по-високо и ясно. — Какво правиш тук? Откъде дойде?

То ме гледа и за първи път задържа поглед върху мене повече от секунда, откъснало очи от Манчи. Гледа първо ножа, след това поглежда към лицето ми над ножа.

Тя ме гледа.

Тя.

Тя.

Знам какво е момиче. Разбира се, че знам. Виждал съм момичета в Шума на техните бащи в града, защото те ги оплакват, както оплакват и жените си, само че много по-рядко. Виждал съм ги и на видеозаписи. Момичетата са мънички и възпитани, и усмихнати. Носят рокли, а косите им са дълги и прибрани на букли зад главите или на една страна. Те вършат всичката домакинска работа в къщи, докато момчетата вършат всичката работа навън. Стават жени, когато навършат тринайсет години, както момчетата стават мъже и после вече са си жени и стават съпруги.

Така стоят нещата в Новия свят или поне в Прентистаун. Поне така е трябвало да стоят нещата, обаче не стоят, щото момичета вече няма. Всички са мъртви. Умрели са заедно със своите майки, със своите баби, със сестрите и с лелите си. Умрели са в месеците веднага след раждането ми. Всички са умрели, всички до едно.

Обаче ето ти го това момиче, живо и здраво пред очите ми.

И косата му не е дълга. Нейната коса, де. Косата й не е дълга. Не е облечена в рокля, а в някакви дрехи, които приличат на един доста по-нов вариант на моите, толкова са нови, че изглеждат като някаква униформа, въпреки че са изпокъсани и кални, освен това изобщо не е мъничка, висока е точно колкото мен, а и не е усмихната, заклевам се, изобщо не е усмихната.

Не, определено не е усмихната.

— Дивак? — тихо пролайва Манчи.

— Ще млъкнеш ли, да те вземат мътните? — казвам.

Първо, тя съвсем не е дивак. Диваците изглеждат като човеци, по всичко им е сякаш по-подуто, всичко им е по-дълго и по-странно, отколкото при човеците, устите им са по-високо, а очите и ушите им са много, ама много по-различни. Освен това дрехите на диваците израстват направо от телата им като лишеи и могат да ги подрязват в каквато си искат форма. Според друго предположение на Бен това също било резултат от живота в блатата, а тя изобщо не изглежда така, и дрехите й са си съвсем нормални, така че няма начин да е дивак.

А и аз просто знам, че не е дивак. Знам. Не мога да ви кажа как, обаче само я поглеждам, поглеждам я и вече знам. Тя не прилича на момичетата от видеозаписите, нито на онези в Шума, а аз самият никога не съм виждал живо момиче от плът и кръв, но ето ти я нея и тя е момиче, и това е положението. Не ме питайте. Има нещо във формата на тялото й, нещо в миризмата й, нещо, което не знам какво е, но то е там и я прави момиче.

За да нарека едно нещо „момиче“, то трябва да бъде като нея.

Защото тя не е момче. Просто не е. Тя не е като мен. Изобщо, ама изобщо не прилича на мен. Тя е нещо съвършено различно и аз не знам откъде знам, но добре знам кой съм аз, аз съм Тод Хюит, добре знам и какво не съм и определено не съм като нея.

Тя ме гледа. Гледа ме в лицето, гледа ме в очите. Гледа ли, гледа.

А аз не чувам нищо.

О, божичко. Гърдите ми. Сякаш падам от много високо.

— Коя си ти? — питам пак, а гласът ми пресеква, пречупва се, защото съм толкова, толкова тъжен (млъквайте!). Изскърцвам със зъби и се мъча да се ядосам малко, и казвам пак:

— Коя си ти? — и насочвам ножа още мъничко по-напред към нея. С другата си ръка си изтривам очите, ама много бързо ги изтривам.

Нещо трябва да се случи. Някой трябва да помръдне. Някой трябва да стори нещо.

Но няма кой друг да го стори, освен аз самият, това е положението, накъдето и да е тръгнал тоя свят.

— Можеш ли да говориш? — питам.

Тя просто продължава да ме гледа.

— Тихо — излайва Манчи.

— Млъквай, Манчи — казвам, — трябва да помисля.

А тя просто продължава да ме гледа. От нея не идва никакъв, ама никакъв Шум.

Какво да правя? Не е честно. Бен каза, че ще разбера как да постъпя, когато стигна в блатото, но ето че не разбирам как да постъпя. Никой не ми каза нищо за никакво момиче, никой не ми каза, че от тишината боли толкова силно, че едва се сдържам да не заплача, мътните го взели, вътре в себе си усещам такъв копнеж, че направо не мога да мисля нормално, сякаш празнотата не е в момичето, а е в мене и нищо никога няма да може да я запълни.

Какво да правя?

Какво да правя?

Изглежда тя май се поуспокоява. Не трепери вече толкова силно, ръцете й не са вдигнати толкова високо и не изглежда така, сякаш всеки миг ще побегне, но всъщност как можеш да си сигурен в каквото и да било, когато си имаш работа с човек без Шум?

А дали тя чува моя Шум? Дали може да го чува? Дали човек без Шум чува Шума на другите?

Поглеждам я и започвам да мисля колкото е възможно по-силно и ясно Чуваш ли ме? Можеш ли да ме чуеш?

Но изражението на лицето й не се променя, не се променя и погледът й.

— Добре — казвам и правя крачка назад. — Добре. Стой там, окей? Просто стой и не мърдай.

Правя още няколко крачки назад, но не откъсвам очи от нея, а и тя не откъсва очи от мен. Отпускам ръката си с ножа и я измъквам от ремъка на раницата, после се навеждам настрани и оставям раницата да се плъзне на земята. Държа ножа с една ръка, а с другата отварям раницата и почвам да ровя за книгата.

Книгата е по-тежка, отколкото бихте помислили, че може да бъде тежко нещо, направено само от думи. Мирише на кожа. Има страници и страници, изпъстрени с онова, което майка ми…

Сега не е време за това.

— Пази я, Манчи — казвам.

— Пази! — лае той.

Отварям горната корица и ето ти я сгънатата хартия, точно както каза Бен. Разгъвам я. От едната и страна на ръка е нарисувана карта, а другата страна е изписана, обаче изписаното представлява цяло каре от букви, които сега не мога дори да опитам да прочета, защото Шумът ми вилнее, затова просто поглеждам картата.

В горния десен ъгъл е нашата къща, по-долу е градът, точно под реката, край която минахме двамата с Манчи, а тя се влива в блатото, където се намираме в момента. Но нещата не свършват дотук, сещате ли се? Блатото продължава нататък, докато отново се превърне в река, а по брега на реката са нарисувани стрелки, защото това е посоката, която Бен иска аз и Манчи да следваме, а аз прокарвам пръст по стрелките и те водят вън от блатото, от другия му край и продължават към…

ПРАС! Светът блясва като светкавица за миг, когато нещо ме удря отстрани по главата, точно на мястото, където ме зашлеви Аарон, и аз падам, но докато падам, замахвам нагоре и назад с ножа и чувам леко изпискване от болка, но успявам да се задържа, без да тупна на земята, извръщам се, като продължавам да стискам ножа, макар че съм притиснал с ръка дръжката му към удареното място, сега обръщам очи да видя откъде дойде ударът и веднага научавам урок номер едно: нещата без Шум могат да се промъкнат до теб абсолютно незабелязано. Да се промъкнат съвсем безшумно и ти така и няма да ги усетиш.

Момичето също седи на земята, доста далеч от мене, притиснало е с длан горната част на ръката си, а между пръстите й тече кръв. Изпуснала е пръчката, с която току-що ме е ударила, а лицето й е сгърчено от онова, което порязаното място й причинява.

— ЗАЩО МЕ УДАРИ, МЪТНИТЕ ТЕ ВЗЕЛИ? — изкрещявам, като се мъча да не притискам дръжката на ножа твърде силно до раненото. Божичко, писна ми да ме удрят днес.

Момичето продължава да ме гледа, челото й е все така сбърчено, а дланта й притиска раната.

А раната, да ви кажа право, кърви бая силно.

— Пръчка, Тод! — лае Манчи.

— А ти къде зяпаш, да те вземат мътните? — питам го.

— Ако, Тод.

Аз изохквам раздразнено и ритвам пръст към него. Той първо се свива, а после отива да души някакви храсти, наоколо, сякаш край него не се случва нищо особено. Заклевам се, това кучетата могат да внимават не повече от пет секунди. Идиотчета.

Започва да се стъмва, слънцето вече залязва, и без това тъмното блато става още по-тъмно, а аз не съм получил отговор на нито един от въпросите си. Времето минава и аз изобщо не бива да вися тук, не бива да се връщам и изобщо не биваше да има никакво момиче.

Леле, тая рана на ръката й здраво кърви.

— Хей повиквам я, а гласът ми трепери от заряда в кръвта. Аз съм Тод Хюит, мисля си, и съм почти мъж.

— Хей повтарям и се мъча да бъда малко по-спокоен.

Момичето вдига поглед към мен.

— Няма да ти направя нищо лошо — казвам, като дишам тежко, точно като нея. — Чуваш ли ме? Нищо лошо няма да ти направя. Поне докато не се пробваш пак да ме удариш с някоя пръчка, ясно ли е?

Тя ме поглежда в очите. После премества поглед към ножа.

Дали разбира?

Отпускам ръка и навеждам ножа надолу. Но не го пускам. Със свободната си ръка започвам да ровя из раницата, за да извадя комплекта за първа помощ, който Бен ми даде. Вдигам го нагоре.

— Първа помощ — казвам. По лицето й не мръдва и един мускул. — Ле-кар-ство — продължавам бавно. Посочвам на ръката си онова място, на което се намира раната й. — Да спрем кръвта.

Никаква реакция.

Въздъхвам и понечвам да се изправя. Тя трепва и започва да се отдръпва назад, без да става от земята. Пак въздъхвам, този път ядосано:

— Няма да ти направя нищо лошо — протягам комплекта към нея. — Лекарство, не разбра ли? За раната.

Нищо, мълчание. Може би в самата нея изобщо няма нищо.

— Виж — казвам и отварям комплекта, ровя вътре с една ръка, изваждам антисептичен пластир и откъсвам хартията със зъби. Мястото, където ме удари първо Аарон, а после и момичето, със сигурност кърви, така че натърквам с пластира окото и веждата си. После го поглеждам, ами да, разбира се, че кърви. Протягам пластира към момичето, така че и тя да може да види почистената кръв.

— Виждаш ли? — посочвам към нараненото си око. — Виждаш ли? Пластирът спира кръвта от раните.

Правя крачка напред. Тя пак трепва, но вече не толкова рязко. Правя още една крачка и още една и вече съм застанал до нея. Тя не откъсва очи от ножа.

— Няма да го пусна, така че просто забрави за него — казвам. Притискам пластира към раната на ръката й. — Дори и да е дълбока, пластирът ще я затвори, разбираш ли? Опитвам се да ти помогна.

— Тод? — излайва Манчи, а Шумът му е пълен с въпросителни.

— Само минутка — отвръщам. — Виждаш ли, кърви силно. Аз ще го оправя. Само не ме удряй повече, съгласна ли си?

Тя ме гледа. Гледа ме. Гледа ли, гледа. Опитвам се да изглеждам по-спокоен, отколкото всъщност съм. Не знам защо въобще й помагам, особено след като ме цапардоса по главата, но истината е, че просто не знам какво да правя, не знам. Бен каза, че ще намеря отговорите в блатото, но в блатото няма никакви отговори, има само едно момиче, което кърви, защото аз я ударих с ножа, нищо че си го заслужаваше, но ако сега мога да спра кръвта от раната й, ще го сторя, защото така поне правя нещо.

Не знам. Не знам какво да правя, затова правя това: спирам кръвта от раната й.

Момичето продължава да ме гледа напрегнато и все така диша тежко. Но вече не бяга и не трепва при всяко мое движение и дори ми се струва, че лекичко извърта ръката си към мен, така че да мога по-лесно да достигна порязаното място.

— Тод? — обажда се Манчи.

— Шшшт — отвръщам, защото не искам да плаша повече момичето. Толкова съм близо до мълчанието й, че сърцето ми се къса. Чувствам го, чувствам мълчанието, то сякаш ме тегли към някаква бездънна яма, сякаш ме вика и ме моли просто да се отпусна и да падам надолу, да падам, да падам.

Но аз се стягам, о, да, стягам се и още как. Стягам се и притискам пластира до порязаното, разтърквам леко раната, която е доста дълбока, докато тя постепенно се позатваря и кървенето спира.

— Трябва да внимаваш сега — отвръщам. — Лекарството не е за постоянно. Трябва да се пазиш, докато тялото ти направи така, че раната истински да оздравее, разбра ли ме?

В отговор тя просто продължава да ме гледа.

— Ами хубаво тогава — казвам аз, повече на себе си, защото вече приключих с конкретната задача, а сега какво?

— Тод? — лае Манчи. — Тод?

— Никакви пръчки, нали? — казвам на момичето. — Няма да ме удряш повече.

— Тод? — това е пак Манчи.

— А и както вече стана ясно, името ми е Тод.

И тогава, точно в този момент, ама точно в този момент в падащия сумрак, по устните й плъзва лека усмивка. Или само така ми се струва?

— Ти…? — казвам и се вглеждам толкова дълбоко в очите й, колкото ми позволява натискът в гърдите. — Разбираш ли ме, когато ти говоря?

— Тод — излайва Манчи малко по-силно.

Извръщам се към него.

— Какво?

— Тод! ТОД!!!

В този момент и тримата го чуваме. Газене през храстите, чупещи се съчки, тичащи нозе и Шум, Шум и, мътните го взели. Шум.

— Ставай — казвам на момичето. — Ставай! Веднага!

Грабвам раницата и я мятам на гръб, а момичето изглежда ужасено по някакъв напълно безполезен парализиран начин, затова изкрещявам „Давай!“ и я сграбчвам за ръката, без да мисля за порязаното, опитвам се да я изправя на крака, но вече е късно, залива ни крясък и рев, и такъв Шум, сякаш дърветата наоколо падат, и двамата с момичето можем само да се обърнем, а зад гърба ни идва Аарон, вбесен е, изглежда страшно и търси точно нас.

8

Изборът на ножа

На три крачки от нас е. Преди да успея да мръдна, той ме връхлита, стисва ме за врата и ме блъсва в ствола на едно дърво.

— Мръсна малка ГАД! — изкрещява и впива палци в гръкляна ми. Дращя, мъча се да го нараня с ножа, но раницата ми се е смъкнала и едната каишка притиска ръката ми надолу и назад към дървото и Аарон може необезпокоявано да ме души, колкото си иска.

Лицето на Аарон представлява един кошмар, ужасна гледка, която ще продължа да виждам, дори и да се измъкна жив от ръцете му. Крокодилът е откъснал лявото му ухо заедно с дълга ивица плът, която продължава надолу през цялата му лява буза. През раната се виждат зъбите му, а лявото му око е изпъкнало, сякаш всеки момент ще експлодира. По брадата и врата му има още рани, дрехите му са разкъсани, целият е в кръв, а крокодилски зъб се е забил дълбоко в раната на рамото му.

Боря се да си поема въздух, но не мога, не е за вярване колко ме боли, целият свят се завърта, с мозъка ми става нещо особено и ми хрумва странната мисъл, че Аарон всъщност не е оживял от зъбите на крокодила, че е вече умрял, но ми е толкова ядосан, че смъртта не го е спряла и той се е върнал да ме убие, върнал се е.

— Какво се хилиш? — крясва той и ме опръсква със слюнка, кръв и малки парченца плът. Стиска шията ми още по-силно и аз трябва да повърна, но не мога, не мога и да дишам, светлината и цветовете се сливат и размиват в едно и, ето, умирам, умирам.

— ААА! — Аарон рязко се дръпва назад и ме изпуска. Падам на земята, повръщам страшно и започвам да се боря за въздух, поемам дълбоко дъх и кашлям, кашлям така, сякаш никога няма да спра. Поглеждам нагоре и виждам, че Манчи е впил всички зъби в прасеца на Аарон и хапе тъй, сякаш идва краят на света.

Добро куче.

Аарон удря силно Манчи, откъсва го от себе си и го запраща в храстите. Чувам тежко падане и болезнено излайване, и „Тод?“

Аарон се извърта мигновено към мене, а аз не мога да откъсна поглед от лицето му, то цялото е в рани, рани, след които никой не може да оцелее, никой.

Може би действително е мъртъв.

— Къде е знакът? — пита, а разкъсаното му изражение се променя и той започва да се оглежда наоколо, сякаш обхванат от паника.

Знак ли?

Знак…

Момичето.

Аз също се оглеждам. От момичето няма и следа.

Аарон се върти рязко, първо насам, после натам и виждам, че и той чува същото, което и аз чувам: шумолене и пукане на съчки, докато тя бяга, чуваме как мълчанието й се оттича далеч от нас и без да ме погледне повече, Аарон хуква след нея и изчезва.

Само миг и аз оставам сам.

Само миг и аз вече нямам нищо общо с всичко, което се случва тук.

Днес определено беше един много глупав ден.

— Тод? Манчи излиза накуцвайки от храстите.

— Добре съм, приятелче — опитвам да отвърна и дори го казвам, въпреки кашлицата, нищо че не е вярно. — Добре съм.

Мъча се да дишам между пристъпите на кашлицата, притискам чело до земята, от устата ми капе слюнка и повръщано.

Продължавам да дишам и мисли започват да идват в главата ми. Идват неканени, нали се сещате?

Защото всичко може да свърши още тук, нали така? Още тук, още сега мога да сложа край, мога да сложа точка. Очевидно Аарон иска момичето, момичето е „знакът“, прав ли съм? Очевидно и градът иска момичето, след като вдигнаха такава патардия за тишината в Шума ми. Значи, ако Аарон хване момичето, то и градът е хванал момичето и край, цялата история свършва, нали? Те ще получат каквото искат и ще ме оставят на мира, а аз ще се върна и всичко ще си бъде както преди, е, момичето сигурно ще пострада, но пък може да спаси Бен и Килиън.

Може да спаси мен.

Добре де, просто си ги мисля тия работи. Мислите сами идват, това е.

И аз мога да ги спра, още щом влязат в главата ми.

— Спри — мърмори Манчи.

И тогава чувам един ужасен, ужасен писък и това е момичето, защото Аарон го е хванал, разбира се, а това вече решава нещата, нали така?

Следващият писък долита след секунда, но аз вече съм на крака и хуквам, дори без да мисля, пускам раницата на земята, привеждам се малко напред, все още кашлям и се боря за въздух, но ножът е в ръката ми и аз хуквам.

Лесно ги намирам. Аарон е минал през храстите като бик, а Шумът му реве безконтролно, а мълчанието на момичето е също там, винаги, винаги, винаги е там, тя пищи, но мълчанието е скрито зад писъците, които някак си го правят още по-дълбоко, още по-тихо. Тичам към тях колкото ми държат краката, Манчи търчи по петите ми, след половин минута ги намираме и, ей богу, аз нямам и най-малка представа какво трябва да правя. Аарон я е вкарал в една локва, дълбока до глезените й, притиснал я е до едно дърво. Държи я за китките, тя се бори с всички сили, но на лицето й е изписан такъв страх, че аз едва намирам сили да изрека думите.

— Пусни я — изхъхрям, но никой не ме чува. Шумът на Аарон гърми, не вярвам да можеше да ме чуе, дори и да виках. Светото писание и знакът на бога и пътят на светеца и картини, картини, момичето е в Църквата, момичето пие виното и яде причастието, момичето е ангел.

Момичето е жертвата.

Аарон хваща и двете й китки в единия си юмрук, смъква връвта, която препасва робата му и започва да връзва ръцете и. Момичето го изритва здраво, Манчи го ухапва по крака, а той я зашлевява през лицето с опакото на дланта си.

— Пусни я — казвам отново, мъча се да говоря по-силно.

— Пусни! — лае Манчи — той още куца, но вече е страшно вбесен. Какво добро куче, мътните да го вземат.

Правя крачка напред. Аарон е с гръб към мене, сякаш изобщо не му пука, че аз съм тук, сякаш въобще не ме възприема като заплаха.

— Пусни я! — изкрещявам, но от това се закашлям още повече. Нищо. Никой не ми обръща внимание, нито Аарон, никой.

Ще трябва да го направя. Ще трябва да го направя. Ох, божичко, божичко, божичко, ще трябва да го направя.

Ще трябва да го убия.

Вдигам ножа.

Вдигнах ножа.

Аарон се обръща, дори не бърза, просто се обръща, сякаш някой го е повикал по име. Вижда ме как стоя, вдигнал ножа във въздуха, точно като някакъв страхлив идиот, какъвто всъщност съм си, и се усмихва, и, кълна ви се, не мога и да опиша колко страшна е усмивката му върху разкъсаното лице.

— Шумът ти те издава, млади Тод — казва и пуска момичето, а то е вързано и пребито, така че дори не опитва да избяга. Аарон пристъпва към мен.

— Кметът ще бъде много разочарован, когато разбере, че без време си напуснал тази земя, момче — казва и прави още една крачка. Аз също пристъпвам към него, ножът е във въздуха, сякаш е нещо напълно ненужно.

— Но бог няма нужда от страхливци — казва Аарон, — нали, момче? — Бърз е като змия, лявата му ръка ме удря отдясно, ножът изхвърча от дланта ми. Аарон ме удря през лицето с плоското на дясната си ръка, аз падам в локвата и усещам как коленете му лягат върху гърдите ми, ръцете му стисват гърлото ми, за да довършат започнатото, но този път лицето ми е под водата, така че нещата ще станат много по-бързо.

Боря се, но вече съм загубил. Загубих. Имах шанс, но го проиграх и загубих, заслужавам си го и сега се боря, но вече не съм и наполовина толкова силен, колкото бях и усещам, че краят идва. Усещам как се предавам.

Загубен съм.

Загубен.

И тогава, под водата ръката ми напипва камък.

ПРАС! Преди дори да помисля, замахвам и удрям Аарон отстрани по главата.

ПРАС! Удрям го пак.

ПРАС! И пак.

Усещам как тялото му се плъзва настрани и пада от мен.

Вдигам глава над водата, давя се за въздух, но сядам и отново замахвам с камъка, но той лежи по очи в локвата, половината му лице е под водата, а другата — над, зъбите му лъскат и се хилят през разкъсаната буза. Изпълзявам изпод него, давя се и плюя, но той си остава там, леко потъва, но не помръдва.

Чувствам се така, сякаш вратът ми е счупен, повръщам малко вода и после вече дишам по-леко.

— Тод? Тод? Тод? — повтаря Манчи, идва до мене, ближе ме и подлайва като малко кутре. Погалвам го между ушите, защото все още и дума не мога да кажа.

После и двамата усещаме тишината, поглеждаме нагоре и виждаме момичето, застанала е над нас, а ръцете й са все така вързани.

Пръстите и стискат ножа.

Замръзвам за секунда, а Манчи почва да ръмжи, но след малко разбирам. Поемам си дъх още няколко пъти, вземам ножа от ръцете й и прерязвам връвта, която стяга китките й. Тя пада, а момичето разтърква претритите места, продължава да ме гледа и все така мълчи.

Тя знае. Знае, че не можах да го направя.

Проклета да си, мисля. Проклета да си.

Тя гледа ножа. После премества очи към Аарон, легнал във водата.

Той още диша. Водата бълбука при всеки дъх, той се дави, но още диша.

Стисвам ножа. Момичето гледа мен, гледа ножа, гледа Аарон, после пак гледа мен.

Кара ли ме? Дали ме кара да го направя?

Той си лежи там, беззащитен, навярно скоро ще се удави.

А аз държа ножа.

Понечвам да се изправя на крака, падам, защото главата ми се мае, изправям се пак. Правя крачка към него. Вдигам ножа. Отново.

Момичето поема дъх и го задържа.

Манчи казва: „Тод?“

Вдигнал съм ножа над Аарон. Още веднъж имам възможност. Още веднъж съм вдигнал ножа.

Бих могъл да го сторя. Никой жив човек в целия Нов свят не би ме обвинил. Правото е мое.

Бих могъл да го сторя.

Но ножът не е просто вещ, нали знаете? Ножът е избор, ножът е нещо, което правиш. Ножът казва да или не, удряй или не, умри или живей. Ножът поема решението, протекло през ръката ти, и го въплъщава в света и после вече никога не можеш да си го вземеш назад.

Аарон умира. Лицето му е разкъсано, ударих го по главата, цопнал е във водата и може дори и да не се събуди. Той се опита да ме убие, искаше да убие момичето, разбуни целия град, сигурно пак той е изпратил Кмета в нашата ферма и по тази причина е отговорен и за всичко, случило се на Бен и Килиън. Той заслужава да умре. Заслужава.

А аз не мога да накарам ножа да довърши започнатото.

Кой съм аз?

Аз съм Тод Хюит.

Аз съм най-голямото ш… нищо, раждало се сред човеците.

Не мога да го направя.

Проклета да си, мисля си.

— Хайде — казвам на момичето. — Да се махаме от тук.

9

Когато късметът не е с теб

Отначало ми се струва, че тя няма да дойде. Няма причина да идва с мен, аз нямам причини и да я каня, но когато повтарям „Хайде!“ още по-натъртено и й махвам с ръка, тя тръгва след мене, тръгва след Манчи и така, така се случват нещата, така постъпваме, кой знае дали е правилно, но така постъпваме.

Нощта е паднала окончателно. Дърветата тук са още по-нагъсто, по-тъмно е от всякога. Изтичваме обратно да приберем раницата ми, после заобикаляме и навлизаме още навътре в тъмнината, за да се отдалечим от трупа на Аарон (моля те, нека да е труп). Криволичим сред дървета, прескачаме корени и потъваме все по-дълбоко в блатото. После стигаме до малко открито пространство, равна просека сред дърветата и аз давам знак да спрем.

Все още държа ножа. Той лежи в дланта ми, блести в очите ми като самото обвинение, сякаш думата страхливец бляска срещу ми всеки път, когато го погледна. Отразява светлината и на двете луни и Бог ми е свидетел, наистина е могъщ. Ножът е могъщ, сякаш аз трябва да се съглася да бъда част от него, а не той да приеме да бъде част от мен.

Посягам назад и го пъхвам в канията между гърба ми и раницата, защото там поне няма да го виждам.

Свалям раницата и започвам да ровя за фенерчето.

— Знаеш ли как да използваш нещо такова? — питам момичето, като включвам и изключвам фенерчето пред очите й няколко пъти.

Както обикновено, тя просто ме гледа.

— Остави — казвам.

Гърлото все още ме боли, боли ме и лицето, болят ме и гърдите, Шумът ми продължава да ми пълни главата с лоши новини, например колко добре са се били Бен и Килиън, колко дълго са удържали атаката над фермата, колко време ще му трябва на господин Прентис Младши да разбере накъде съм тръгнал, колко време ще му трябва да тръгне след мен, след нас (много малко време, във всеки случай, ако вече не е тръгнал), така че, мътните го взели, на кого му пука дали тя знае как се използва фенерчето? Разбира се, че не знае.

Светя си с фенерчето и изваждам книгата от раницата. Отварям я на картата, следвам стрелките на Бен от фермата през блатото и после отвъд блатото до мястото, където то отново се превръща в река.

Не е трудно да излезеш от блатото. А когато го прегазиш, на хоризонта пред теб се изправят три планини: едната е близо, а другите две са по-далече, но пък са една до друга. Реката, нарисувана на картата на Бен, минава между по-близката планина и двете по-далечни, така че всичко, което трябва да правим, е да вървим все напред към просеката между планините, затова е нужно да намерим реката и просто да следваме течението. Да го следваме натам, накъдето водят стрелките.

А те водят до съседно селище.

Ето го. Там, в долния ъгъл на страницата, в самия край на картата.

Друго, съвсем друго селище.

Сякаш си нямам достатъчно проблеми.

Вдигам поглед към момичето, което продължава да ме гледа втренчено, дори не мига. Насочвам фенерчето към лицето й. Тя трепва и се извръща.

— Ти откъде дойде? — питам. — От тук ли?

Обръщам фенерчето към картата и посочвам с пръст другото селище. Момичето не помръдва и аз й махвам с ръка да се приближи. Тя остава неподвижна, аз въздъхвам и отивам до нея с книгата в ръка и пак светвам с фенерчето върху картата.

— Аз — слагам ръка върху гърдите си, — съм от тук — и й посочвам нашата ферма, нарисувана северно от Прентистаун. — Това — правя широк кръг с ръце, за да обхвана блатото, — е тук. — Посочвам блатото на картата. — Сега трябва да стигнем до тук — посочвам съседния град. Бен е написал името му отдолу, но… добре де, все едно.

— Ти от тук ли идваш? — посочвам към нея, посочвам съседния град, после пак посочвам нея. — Ти от тук ли си?

Момичето поглежда картата, но това е всичко — нито мръдва, нито издава някакъв звук.

Въздъхвам раздразнено и отстъпвам от нея. Не се чувствам добре, когато съм толкова близо.

— Ами много се надявам да си от там — казвам и пак се вглеждам в картата, — защото точно към това селище отиваме.

— Тод — излайва Манчи. Вдигам очи. Момичето обикаля в кръг наоколо и се взира напрегнато, сякаш търси нещо.

— Какво правиш? — питам.

Тя ме поглежда, после премества поглед към фенерчето в ръката ми и посочва нанякъде между дърветата.

— Какво искаш? — казвам. — Нямаме време…

Тя продължава да сочи между дърветата и се запътва натам.

— Ей! — викам. — Ей!

Май трябва да я последвам.

— Трябва да се придържаме към картата! — гмуркам се под клоните, за да вървя след нея, те закачат раницата и отляво, и отдясно и ме дърпат назад. — Ей! Чакай!

Препъвам се напред, Манчи подире ми, малкото фенерче не върши кое знае каква работа срещу всичките проклети клони и коренища, и локви в грамадното блато. Постоянно навеждам глава и се дърпам, за да отскубна раницата, едва мога от време на време да хвърля по някой поглед напред, за да следя момичето. Когато я поглеждам за пореден път, виждам, че е спряла до едно паднало дърво, което изглежда като обгорено, и ме чака, гледа ме как приближавам.

— Какво правиш? — питам, когато най-после успявам да я настигна. — Къде…

И тогава разбирам.

Дървото наистина е обгорено, прясно обгорено и е съборено съвсем наскоро — необгорелите трески от преломения дънер са чисти и бели, и пресни. А наоколо има още доста дървета, които изглеждат точно като това първото, обгорени, подредени в две успоредни линии от двете страни на дълга дълбока бразда, изровена насред блатото, пълна вече с вода, а край нея има купчини изхвърлена пръст и туфи обгорени растения, които показват, че браздата е скорошна, сякаш някой е връхлетял свирепо сред дърветата и е изровил земята с един-единствен рязък замах.

— Какво се е случило тук? — завъртам фенерчето наоколо. — Кой е сторил това?

Момичето вперва очи наляво, натам, накъдето браздата потъва в мрака. Светвам с фенерчето след нея, но лъчът не е достатъчно силен, за да видя какво се крие в дъното на тъмнината. Но там има нещо, сигурен съм.

Каквото и да е то, момичето поема през тъмното право към него.

— Къде отиваш? — питам, не очаквам отговор и, разбира се, не получавам такъв. Манчи се озовава между мене и момичето, сякаш вече следва нея, а не мен и двамата изчезват в мрака. Аз спазвам дистанция, но тръгвам след тях. Мълчанието все така блика от момичето, все така ме разстройва, грамадно и силно, може да погълне целия свят и мен заедно с него.

Мъча се да осветявам с фенерчето всеки квадратен сантиметър вода наоколо. Крокодилите по принцип не влизат толкова навътре в блатото, но това е само по принцип, а тук има и червени змии, които са отровни, има и водни порове, които пък хапят, а и така, както е тръгнал днешният ден, не ми се струва, че късметът ни си дава кой знае колко зор и затова ми се струва, че ако нещо лошо има възможност да се случи, то сигурно ще се случи.

Тримата се приближаваме един до друг, аз светвам напред с фенерчето и нещо просветва срещу ни в отговор и това нещо не е нито дърво, нито храст, нито животно, нито вода.

Метално. Нещо голямо и метално.

— Какво е това? — питам.

Доближаваме нещото, то на пръв поглед ми заприличва на голям мотопед и аз се зачудвам кой ли е тоя идиот, дето се е мъчил да кара мотопед в блатото, щото мотопедите и на равен сух път едвам можеш да ги накараш да работят, какво остава сред вода, кал и коренища.

Но това пред мене не е мотопед.

— Я чакай малко.

Момичето спира.

А такаа, става все по-интересно. Момичето спира.

— Значи ме разбираш, когато ти говоря, така ли?

Никакъв отговор, както обикновено, никакъв отговор.

— Добре, чакай малко сега — казвам, защото изведнъж ми идва една мисъл. Още сме далечко от нещото, но лъчът на фенерчето ми обхожда метала. После се връща към дългата права бразда, простряла се до нас. Премества се пак към метала. После към обгорените купчини около браздата. А мисълта се затвърждава все повече и повече.

Момичето се отказва да стои повече, обръща се към металното нещо и отново тръгва към него, а аз потеглям след нея. Налага се да заобиколим голям паднал обгорен дънер, от едно или две места по него все още се издига ленив пушек, после приближаваме съвсем металното нещо и аз разбирам, че то е по-голямо и от най-големия мотопед, който съм виждал, а освен това изглежда така, сякаш е само част от нещо още по-голямо. Смачкано е и силно обгорено на много места и аз не знам как е изглеждало преди да се смачка и да обгори, обаче въпреки това ми е съвсем ясно, че нещото вече е само една никому ненужна развалина.

Очевидно развалината е била кораб.

Въздушен кораб. Може би дори космически кораб.

— Твой ли е? — питам и светвам с фенерчето към момичето. Тя все така мълчи, но сега мълчанието й много прилича на съгласие. — Разби се тук, така ли?

Обхождам с фенерчето дрехите по тялото й от главата до петите, ами да, те са по-различни от онези, с които съм свикнал, но не чак толкова различни — в друго време можеха да бъдат и мои.

— Откъде си дошла? — питам.

Разбира се, тя не ми отговаря, само гледа втренчено към някакво място още по-навътре в мрака, скръства ръце и поема нататък. Този път не тръгвам след нея. Продължавам да разглеждам кораба. Точно това трябва да е, кораб.

Искам да кажа, погледнете го само. Смачкан е страшно, напълно обезобразен, но като се вгледа човек внимателно, все още може да различи нещо като брониран корпус, части от двигател, прозорец.

Знаете ли, първите къщи в Прентистаун били построени от части от космическите кораби, с които кацнали първите заселници. Разбира се, по-късно си построили домове от дърво камък, но Бен ми е разказвал, че първото нещо, което трябва да направиш, когато кацнеш, е да си осигуриш незабавно подслон, а този подслон се прави от частите, които имаш под ръка. По Църквата и бензиностанцията в града човек до ден-днешен може да види части от корабни корпуси, от антени, от метални стени и така нататък. Тази развалина пред очите ми доста е пострадала, но ако я погледнеш под определен ъгъл, спокойно би могла да мине за стара къща в Прентистаун, такава една, паднала право от небето. Паднала от небето, обвита в пламъци.

— Тод! — лае Манчи някъде отстрани, дори не мога да го видя. — Тод!

Хуквам в посоката, в която изчезна момичето, обикалям развалината, която от другата страна не изглежда чак толкова съсипана. Притичвам край нея и на едно място виждам отворена врата, врата насред металния корпус, а зад вратата започва малък коридор, който води някъде нагоре, а в дъното му свети лампа.

— Тод! — продължава Манчи, аз насочвам фенерчето към мястото, откъдето чувам гласа му, а той е застанал точно до момичето. Тя просто стои права, неподвижна, вперила поглед надолу, аз премествам лъча на фенерчето също надолу и виждам, че това в краката й са две продълговати купчини дрехи.

Обаче не са дрехи, а две мъртви тела, сещате ли се?

Приближавам и ги осветявам хубаво с фенерчето. Единият мъртвец е мъж, дрехите и тялото му са почти напълно изгорели от гърдите надолу. По лицето му също има изгаряния, но не са достатъчни да скрият това, че човекът е мъж. На челото му има дълбока рана, вероятно тя го е убила още преди да го обхванат пламъците, но това няма никакво значение, защото той бездруго си е мъртъв. Лежи мъртъв тука в калното блато.

Премествам лъча на фенерчето нататък и виждам, че мъртвият мъж лежи до една мъртва жена.

Затаявам дъх.

Това е първата жена от плът и кръв, която виждам през живота си. Чувствам същото, което почувствах, когато видях момичето. Никога не съм виждал жива жена, но за да нарека едно нещо „жена“, то трябва да е като мъртвата в краката ми.

Щото тя си е мъртва, няма какво да се лъжем, по нея няма никакви следи, нито рани, нито обгаряния, няма дори кръв по дрехите й, но сигурно е наранена тежко някак си отвътре.

Но е жена. Истинска жена.

Светвам с фенерчето към момичето. То не се дърпа, не мига, не помръдва.

— Това са твоите мама и татко, нали? — питам тихо.

Момичето не отговаря, но това е истината.

Осветявам развалината, сещам се за дълбоката бразда, изровена в блатото и всичко това може да означава само едно. Момичето е катастрофирало с кораба тук, заедно с татко си и майка си. Те са умрели. Тя е оживяла. Няма никакво значение дали е дошла от някое друго селище на Новия свят, или пък от някакво съвсем чуждо и далечно място, просто това вече няма значение. Те са умрели, тя е оживяла и сега е тук, сам-самичка.

А Аарон я е намерил.

Когато късметът не е с теб, той е срещу теб.

По земята виждам следи, които показват как момичето е извлякло мъртвите от кораба и ги е придърпало до тук. Обаче в блатото не можеш да погребеш никого, освен ако не си дивак, защото само два сантиметра под земята почва водата, така че ето ти ги телата, просто са си останали тук. Съжалявам, че трябва да го кажа, обаче са почнали и да миришат, макар че миризмата още не е толкова страшна, защото потъва в общата блатна миризма, така че не мога да преценя колко дълго са лежали в калта.

Момичето отново ме поглежда, не плаче, не се усмихва, просто е пуста и безизразна, както досега. После ме подминава, връща се по следите от извлечените тела, отива до отворената врата в развалината, покатерва се през нея и изчезва вътре.

10

Храна и топлина

— Ей! — извиквам и отивам до развалината. — Не можем да висим тука…

Стигам до вратата в същия миг, в който момичето отново се подава отвътре, стряскам се и отскачам назад. Тя ме изчаква да се отдръпна от пътя й, излиза от вратата, подминава ме пак, в едната си ръка носи раница, а в другата — няколко по-малки пакета. Поглеждам към вратата и се изправям на пръсти, за да надникна. Нали се сещате, отвътре си е същата развалина, както и отвън, навсякъде се търкалят парчетии, всичко е изпотрошено. Обръщам се към момичето.

— Как оцеля? — питам.

Тя обаче е заета. Слага на земята раницата и пакетите и изважда една малка, плоска зелена кутийка. Слага я на малка сушина и натрупа върху нея съчки.

Гледам и не вярвам на очите си.

— Виж, сега не е време за…

Тя натиска едно копче отстрани на кутийката и фшш, ето ти на, разполагаме с истински голям огън.

Аз стърча като последен глупак, а челюстта ми просто увисва.

И аз искам такава кутийка!

Момичето ме поглежда, свива се и потрива раменете си с ръце и аз чак тогава загрявам, че съм мокър до кости, че ми е студено, че всичко ме боли и че огънят си е чиста благословия, от която наистина имам нужда.

Поглеждам назад към блатото, сякаш в тая тъмница бих могъл да видя някого, ако се промъкваше към нас. Нищо не виждам, разбира се, нищо и не чувам. Наблизо няма никого. Все още.

Обръщам очи към огъня.

— Само за минутка — казвам.

Приближавам, клякам и се заемам да си топля ръцете, като пускам раницата до мене. Момичето разкъсва едно от малките пакетчета и ми го хвърля, аз я зяпвам, а в ръката си тя държи друго разкъсано пакетче, бърка в него с пръсти, изважда нещо, което прилича на сушен плод и си го пъха в устата.

Тя ми предлага храна. И топлина.

Лицето й си е все така безизразно, хладно като камък, тя просто стои до огъня и яде. Аз също започвам да ям. Плодовете, или каквото са там, приличат на малки съсухрени топчета, сладки и лепкави и аз приключвам с моя пакет за половин минута и чак тогава забелязвам как ми се моли Манчи.

— Тод? — казва той и се облизва.

— Ох — отвръщам, — извинявай.

Момичето ме поглежда, поглежда и Манчи, взема шепа плодове от своето пакетче и ги протяга към кучето. Той приближава, а тя неволно дърпа ръката си назад и пуска плодовете на земята. Манчи няма нищо против. Глътва ги на секундата.

Аз й кимвам с глава. Тя не кимва в отговор.

Нощта вече се е установила, извън кръга светлина от огъня цари пълен мрак. Виждат се само звездите сред клоните на дърветата, изпочупени от падналия кораб. Опитвам се да си припомня дали миналата седмица не съм чул някакъв необичаен трясък откъм блатото, но мястото тук е толкова далече от фермата, че дори и да е имало трясък, предполагам, че той се е удавил в Шума на Прентистаун и така си е останал нечут от никого.

Сещам се за един проповедник.

Почти от никого.

— Не можем да оставаме повече — казвам. — Съжалявам за вашите и за катастрофата и… така де, обаче наблизо има други мъже, които ще ни преследват. Дори и Аарон да е умрял.

При споменаването на Аарон тя трепва, но само лекичко. Сигурно той й е казал името си. Или нещо такова. Сигурно.

— Съжалявам — повтарям, макар че не знам за какво точно съжалявам. Мятам раницата пак на гръб. Струва ми се по-тежка от всякога.

— Благодаря за яденето, но вече трябва да вървим — поглеждам я. — Идваш ли с нас?

Момичето ме гледа неподвижно около секунда, после с върха на ботуша си събаря горящите съчки от зелената кутийка. Посяга, натиска пак бутона, пламъкът изчезва и тя прибира кутийката, без дори да се изгори.

Леле майко, наистина искам такава джаджа.

Момичето прибира кутийката в раницата, която изнесе от развалината и премята каишката й през рамо — това си е нейната раница. Сякаш е планирала да дойде с мен още преди да я попитам дали иска.

— Хубаво — казвам, а момичето само се взира в мен. — Май сме готови.

Никой от двама ни не помръдва.

Поглеждам назад към майка й и татко й. Тя също поглежда към тях, но само за миг. Иска ми се да й кажа нещо, още нещо, но какво обикновено се казва в такива минути? Отварям уста, но момичето отново се е заело да рови в раницата си. Мисля си, че сигурно ще иска да вземе нещо, и аз не знам какво, нещо, което да й напомня за родителите й или пък ще направи нещо специално преди да тръгнем, но тя просто изважда от раницата още едно фенерче. Светва го — явно много добре знае как работят фенерчетата — и тръгва, първо към мен, после ме подминава, все едно вече се е отправила на път.

И това е всичко, сякаш майка й и татко й не лежат мъртви само на два метра от нас.

Гледам гърба й за секунда, после виквам:

— Ей!

Тя се обръща.

— Не натам — посочвам наляво. — Натам.

Поемам в правилната посока, Манчи тръгва след мене, а аз се обръщам да видя дали и момичето ни следва. Хвърлям един бърз последен поглед към кораба зад нея, защото страшно ми се иска да остана и да разгледам всички интересни неща в него, божичко, колко ми се иска, но няма как, трябва да вървим, нищо че е тъмно, нищо че и двамата не сме мигнали, трябва да вървим.

И тръгваме, като не изпускаме от поглед хоризонта, който се вижда сред дърветата и се отправяме към просеката между близката планина и двете по-далечни. Двете луни са наполовина пълни, небето е ясно и имаме поне малко светлина, която да ни води, която прониква дори под короните на дърветата в блатото, дори в най-пълния мрак.

— Дръж си ушите отворени — казвам на Манчи.

— За какво? — лае той.

— За неща, които искат да ни докопат, идиот такъв.

В тъмното блато нощем просто не може да се тича, затова вървим колкото можем по-бързо, аз светя напред с фенерчето, соча пътя сред коренищата и се мъча да не газя през най-голямата кал. Манчи ту тича напред, ту се връща, души, а понякога дори лае, но нямаме истински поводи за тревога. Момичето не изостава, никога не изостава, но и не се приближава твърде много. Което е добре, защото макар Шумът ми вече да е доста тих в сравнение с ужаса, който цареше в него днес, нейното мълчание все така силно ме притиска.

Странно ми се видя, че момичето не стори нищо повече за майка си и татко си, когато тръгнахме от кораба. Нито плака, нито отиде до тях да ги погледне за последно, нищо. Не ви ли се струва така? Или не съм прав? Аз лично бих дал всичко да видя още веднъж Бен и Килиън, дори да бяха… Да, дори и да са.

— Бен — казва Манчи, долепен до крака ми.

— Знам — отвръщам и го погалвам между ушите.

Продължаваме напред.

Аз щях да искам поне да ги погреба. Щях да искам да сторя нещо, не знам какво. Спирам и поглеждам назад към момичето, но нейното лице си е все същото, а дали не се е умълчала така, защото корабът се е разбил и родителите й са умрели? Или пък защото Аарон я е намерил? Или просто е така, защото идва от някакво много, много далечно място?

Може би не чувства нищо? Може би е празна, може би цялата отвътре е само едно нищо?

Тя ме гледа и ме чака да продължа напред.

Гледам я още секунда и продължавам.

Часове. Минават часове в тихата нощ, времето тече и тече. Часове време. Кой знае колко далече сме стигнали и дали въобще вървим в правилната посока, но минават часове. От време на време чувам Шума на някое нощно животно, блатни сови прелитат и търсят храна, спускат се рязко надолу, навярно ловят късоопашатите блатни мишки, чийто Шум е толкова тих, че едва ли може да се нарече език, но най-често чувам заглъхващия Шум на нощна живинка, която бяга далеч от шумотевицата, която сигурно вдигаме, докато крачим през блатото.

Най-странното обаче е, че все още не съм чул и звук зад нас, никой не ни преследва, няма никакъв Шум, не се чупят клонки, нищо. Може би Бен и Килиън са успели да ги отклонят от следата ми. Може би в края на краищата причината, поради която трябва да бягам, не е чак толкова важна. Може би…

Момичето спира и издърпва ботуша си, затънал в калта.

Момичето.

Не. Те идват. Единственото „може би“ в случая е, че може би изчакват зората, за да могат да се придвижват по-бързо.

Вървим, вървим все напред и напред, уморяваме се все повече, като спираме само веднъж, за да може всеки от нас да се изпишка на спокойствие, скрит далеч от другия в храстите. Вадя малко от храната, която Бен сложи в раницата ми и раздавам на всички, защото сега е мой ред.

След това вървим и вървим.

А после идва един миг, точно преди да изгрее слънцето, когато не можем да вървим повече.

— Трябва да спрем — казвам и пускам раницата в корените на едно дърво. — Трябва да починем.

Не се налага да убеждавам момичето повече, тя пуска своята раница под друго дърво и двамата просто падаме, като лягаме върху раниците като на възглавници.

— Пет минути — казвам. Манчи се свива до краката ми и на мига затваря очи. — Само пет минути — подвиквам към момичето, а тя измъква одеяло от раницата си и се завива.

— Не се гласи толкова удобно.

Трябва да продължим да бягаме, няма две мнения. Ще затворя очи само за минутка-две, ще си почина само мъничко, за да може после да бягаме още по-бързо.

Само малко почивка.

Отварям очи и слънцето вече е изгряло. Бая се е вдигнало, е, не кой знае колко, но се е вдигнало.

Мътните да го вземат. Изгубили сме поне час, ако не и два.

После осъзнавам, че е ме е събудил някакъв звук.

Шум.

Паникьосвам се, мисля за мъжете, които ни преследват, скачам на крака…

И виждам, че пред мен не стои мъж.

Касор, надвесен над мен, Манчи и момичето.

Храна? — казва Шумът му.

Знаех си, че не са напуснали блатото!

От мястото на момичето долита леко ахване. Събудила се е. Касорът се извръща и се втренчва в нея. Манчи също скача и почва да лае „Дръж! Дръж! Дръж!“, а касорът се обръща пак към нас.

Представете си най-голямата птица, която някога сте виждали, представете си, че е пораснала толкова голяма, че вече не може да лети, висока е най-малко два и половина или три метра, със свръхдълга гънеща се шия, протегната нагоре, нагоре над главата ти. Все още има някакви пера, но повече приличат на козина, а крилата не стават за нищо, освен за зашеметяване на нещата, които касорът се кани да изяде. От краката обаче трябва да се пазиш. Дълги крака, високи до гърдите ми, с нокти на пръстите и могат да те убият за миг, ако не внимаваш.

— Не се бой — викам на момичето. — Те са кротки.

Разбира се, че са кротки. Трябва да са кротки. Май ядат гризачи и ще те ритнат, само ако ги нападнеш, но ако не ги нападаш, викаше Бен, касорите са кротки и глупави и се оставят да ги храниш. Освен че са кротки, месото им е вкусно и тази комбинация е накарала първите заселници в Прентистаун да ги преследват за храна, така че по времето, когато съм се родил, на километри от града нямало вече и един жив касор. Още едно нещо, което съм виждал само на видеозаписи и в Шума на мъжете.

Светът става все по-голям.

— Дръж! Дръж! — лае Манчи и тича в кръг около касора.

— Не го хапи! — викам му аз.

Вратът на касора се извива и гъне като лоза, следвайки движенията на Манчи, както котка следи летяща муха.

Храна?, продължава да пита Шумът му.

— Не е храна — казвам и дългата шия се люшва към мен.

Храна?

— Не е храна — повтарям. — Просто куче.

Куче? — мисли касорът и продължава да следи Манчи, като се опитва да го клъвне. Човката му изобщо не е страшна, все едно да те щипне гъска, но Манчи няма намерение да го кълват, скача високо и далеч от човката и лае, лае, лае.

Аз се засмивам. Смешно е.

И тогава чувам още един тих смях, но вече не се смея аз.

Обръщам глава. Момичето е застанало до дървото, гледа как гигантската птица гони глупавото ми куче и се смее.

Вече е усмихната.

Вижда ме, че я гледам и веднага спира.

Храна? Обръщам се и виждам, че касорът дърпа с човка раницата ми.

— Ей! — замахвам с ръка да го изгоня.

Храна?

— Ето — измъквам малко парче сирене, увито в парцалче — Бен ми го е сложил.

Касорът го души, клъвва го и после го глътва на една хапка, а шията му се извива при преглъщането. Потраква няколко пъти с човка като човек, който примлясква, след като е хапнал нещо. В следващия момент обаче шията му отново почва да се гърчи, но някак си в обратната посока, касорът се изкашля рязко и парчето сирене полита обратно към мен, омазано в лига, плесва ме по бузата и ме оцапва целия.

Храна?, казва касорът и с бавна крачка се отдалечава в блатото, защото ние вече не го интересуваме.

— Дръж! Дръж! — лае Манчи след него, но не го преследва. Избърсвам си лицето с ръкав и виждам, че момичето отново се усмихва.

— Много смешно, няма що! — казвам, а тя продължава да се преструва, че не се смее, но всъщност се смее. Извръща се и вдига раницата си.

— А така — казвам и отново поемам контрола над нещата. Спали сме твърде дълго. Време е да вървим.

Продължаваме напред и крачим, без да говорим или да се смеем повече. Скоро теренът става по-равен, а земята — по-суха. Дърветата оредяват и от време на време слънцето грее право в нас. Още малко и стигаме до малка поляна, издигната на хълмче на височина почти до върховете на дърветата наоколо. Покатерваме се и на върха спираме. Момичето изважда пакет от сушените плодове. Закуска. Ядем прави.

Гледам над дърветата — пътят напред е чист. На хоризонта се вижда голямата планина и двете по-малки в далечината, забулени в омара.

— Ето там трябва да отидем — посочвам. — Поне така мисля.

Момичето оставя пакетчето с плодове, заравя се пак в раницата и измъква от там най-прекрасния малък бинокъл, който някога сте виждали. Моят собствен стар бинокъл отдавна се счупи, пък и той приличаше на тухла в сравнение с този. Момичето гледа известно време през бинокъла, после ми го подава.

Вземам го и се заглеждам в посоката, в която сме се запътили. Всичко се вижда толкова ясно. Пред нас се простира зелена гора, която полека се спуска надолу в редица долини и това вече е истинска земя, а не грамадно кално блато, после виждам и мястото, на което мочурите се превръщат отново в истинска река, а тя тече към планината, прорязвайки все по-дълбоки и по-дълбоки ждрела. Ако се заслушам, мога дори да чуя плисъка й. Гледам още и още, но не виждам никакво селище, но кой знае какво се крие зад безбройните завои на реката? Кой знае какво всъщност ни чака?

Поглеждам назад, натам, откъдето дойдохме, но още е рано и блатото е покрито с мъгла, а мъглата крие, крие и нищо не издава.

— Чудесен е — казвам на момичето и й връщам бинокъла. Тя го прибира в раницата и оставаме още една минута неподвижни да си довършим закуската.

Стоим на една ръка разстояние един от друг, защото мълчанието й все така ме притеснява. Дъвча сухи плодове и се чудя какво ли е да нямаш Шум, да идваш от място без Шум? Какво ли означава това за човека? Що за място ще да е? Дали е прекрасно? Или е ужасно?

Представете си, че сте застанали на върха на един хълм с човек, който няма Шум. Не се ли чувствате така, сякаш сте сами? Как ще споделите това чувство? Искам да кажа, ето ни нас двамата, аз и момичето, стоим един до друг, бягаме от опасността право към пълната неизвестност, но не ни обгръща Шум, нищо не подсказва какво си мисли другият. Нима така трябва да бъде?

Довършвам плодовете и смачквам пакетчето. Момичето протяга ръка, взема го от мен и го прибира обратно. Няма думи, нито знаци, само моят Шум и грамадното нищо, което се излива от нея.

Нима така са стояли нещата, когато мама и татко за първи път са кацнали тук? Дали Новият свят е бил едно тихо място преди…

Рязко вдигам глава към момичето.

Преди.

О, не.

Какъв глупак съм.

Какъв нещастен глупак съм.

Тя няма Шум. И е пристигнала с космически кораб. Което очевидно означава, че идва от място, на което по принцип няма Шум, о, какъв съм идиот!

Това пък означава, че тя е кацнала на планетата, но още не е хванала заразата.

Което пък означава, че когато я хване, заразата ще стори с нея същото, което е сторила с всички други жени тук.

Ще я убие.

Ще я убие.

Поглеждам момичето, слънцето грее над нас, а нейните очи се разширяват все повече и повече, докато мисълта ми тече и точно в този миг аз осъзнавам още нещо съвсем просто, съвсем очевидно.

Това, че аз не чувам никакъв Шум от момичето, изобщо не означава, че тя не чува моя Шум съвсем ясно.

11

Книгата, в която няма отговори

— Не! — викам аз. — Не ме слушай! Не съм прав! Не съм прав! Правя грешка. Не съм прав!

Но тя отстъпва все повече и повече, изпуска пакета с плодове, очите й са станали огромни.

— Не, недей…

Правя крачка към нея, но тя бързо отстъпва и изпуска раницата си на земята.

— Виж… — започвам, но какво всъщност бих могъл да кажа? — Правя грешка. Грешка. Мисля си за някой друг, не за теб.

А това е най-глупавото нещо, което бих могъл да изрека, защото тя ясно чува Шума ми, сещате ли се? Чува как се мъча да измисля какво да кажа и как всичко в мене е една каша, чува самата себе си в мене, а и аз вече съм научил, че когато пуснеш някоя мисъл в света, вече не можеш да си я вземеш обратно.

Проклятие. Мътните, мътните да го вземат!

— Проклятие! — лае Манчи.

— Защо не ми КАЗА, че можеш да чуваш Шума ми? — виквам аз, пренебрегвайки факта, че тя не е обелила и една дума, откак сме се запознали.

Тя отстъпва още по-далеч, покрива устата си с ръка, но аз не чувам нищо. Само моя собствен Шум, пълен със смърт и отчаяние.

Тя се обръща и побягва, обратно надолу по хълма, назад към блатото, колкото е възможно по-далеч от мен.

Проклятие.

— Чакай! — виквам и хуквам след нея.

Тя тича по пътя, по който дойдохме и се скрива сред дърветата, аз съм точно зад нея, а Манчи е по петите ми.

— Спри! — викам подире й. — Чакай!

Но защо да чака? Каква причина има тя да ме чака?

Знаете ли, когато иска, тя може да тича наистина бързо.

— Манчи! — извиквам пак, той ме разбира и се изстрелва на пълна скорост след момичето. Не че мога да я изгубя, точно по същия начин, по който тя не може да изгуби мен. Както тя винаги ще чува Шума ми, така и аз ще чувам как мълчанието й гърми пред мен, защото дори и сега, дори когато знае, че ще умре, тя пак мълчи, тиха като гроб.

— Спри, де! — викам, спъвам се в един корен и падам болезнено върху лактите си и от падането пламват вчерашните болки в тялото и лицето ми, но няма как, трябва да се изправя. Трябва да се изправя и да я последвам.

— Проклятие!

— Тод! — чувам Манчи отпред, но още не го виждам. Малко куцам и заобикалям огромен куп храсти и ето ти я и нея, седнала на един голям плосък камък, подал се над канта, притиснала е колене до гърдите си, обхванала ги е с ръце и се люлее напред-назад, очите й са широко отворени, но пусти като преди.

— Тод! — лае Манчи, когато ме вижда, после скоква на камъка до нея и започва да я души.

— Остави я, Манчи — казвам, но той не я оставя. Души лицето й, близва я веднъж-дваж, после сяда до нея и се притиска до краката и а тя продължава да се люлее.

— Виж — започвам аз, дишам тежко и ясно съзнавам, че няма какво повече да й кажа. Виж — повтарям, но просто не се сещам как да продължа.

Стоя си там, дишам тежко, мълча, а тя седи и се люлее, докато не остава нищо друго, освен да седна до нея на камъка, все пак съм далечко, така, от уважение и за безопасност, струва ми се. Тя се люлее, а аз седя и се чудя как да постъпя.

Минават няколко минути, няколко безценни минути, през които ние би трябвало да бягаме, а денят изгрява над блатото.

Докато не ми хрумва друга мисъл.

— Може и да не съм прав — казвам веднага. — Може да греша, разбираш ли?

Обръщам се към нея и забъбрям бързо-бързо:

— Досега всички са ме лъгали за всичко в живота, ако не ми вярваш, можеш да преровиш Шума ми и ще се увериш — изправям се и продължавам още по-бързо — Изобщо не знаех, че съществува друго селище. Мислех, че Прентистаун е единственият град на цялата тъпа планета. Но на картата е нарисувано и друго селище! Така че може би…

Мисля и мисля, и мисля.

— Може би заразата е била само в Прентистаун. Ти не си била в града, така че сигурно не си се заразила. Сигурно си съвсем здрава. Защото не чувам никакъв Шум от теб, пък и не ми изглеждаш болна. Така че сигурно всичко с тебе е окей.

Тя ме гледа, люлее се и аз не знам какво си мисли. Сигурно не е чак толкова успокоителна дума, особено когато с нея почва изречението сигурно умираш.

Продължавам да мисля и позволявам на момичето да види Шума ми, държа го толкова открит и ясен, колкото мога.

— Сигурно ние всички тука сме хванали заразата, и после, после… ами да! — идва ми друга мисъл и то нелоша. — Сигурно сме се откъснали напълно от другото селище и там никой не се е заразил! Така трябва да е било! Тъй че, ако си стояла само в блатото, няма проблем!

Люлеенето май спира, момичето продължава да ме гледа, дали ми повярва?

Но после аз като последен глупак продължавам, не спирам последната мисъл, оставям я да се развие, сещате ли се? Щото ако тя е вярна и Прентистаун наистина е бил откъснат, то хората от другото селище надали ще ми се зарадват много, като ме видят да приближавам. Може би дори самите те са поставили карантината и са ни изолирали, защото Прентистаун действително е бил заразен.

А ако можеш да прихванеш Шума от заразен човек, то момичето може да го прихване от мене, нали така?

— О, божичко — казвам, навеждам се напред, подпирам длани на коленете си и имам чувството, че цялото ми тяло пропада, нищо че всъщност не помръдвам. — О, божичко.

Момичето на камъка отново обвива тялото си плътно с ръце и люлеенето продължава дори по-силно от преди.

Не е честно. Не е честно, казвам ви! Когато стигнеш блатото, ще разбереш как да постъпиш, Тод. Ще разбереш как да постъпиш. О, да, много ти благодаря за проклетия съвет, Бен, благодаря за всичката помощ и загриженост, щото ето ме насред блатото и нямам дори и най-малка представа как трябва да постъпя. Не е честно. Изритаха ме от дома, пребиха ме, хората, които твърдят, че ме обичат, са ме лъгали с години, сега трябва да вървя по картата към някакво друго селище, което дори не съм знаел, че съществува, трябва някак си да прочета тая тъпа книга…

Книгата.

Смъквам раницата и изваждам отвътре книгата. Бен каза, че в нея са отговорите на всички въпроси, и може наистина да е така. Само дето…

Въздъхвам и отварям първата страница. Изписана е, навсякъде думи и думи с почерка на майка ми, страници и страници, и страници, а аз…

Добре де, както и да е. Връщам се към картата и към онова, което Бен е написал на гърба й, сега за първи път имам възможност да видя написаното на дневна светлина, а не на светлината на фенерчето, която не става много за четене, да ви кажа право. Думите на Бен са подредени в горния край на листа. Първата дума е иди, да, определено това е първата дума, след това почват няколко по-дълги думи, нямам време да ги сричам сега, а после два големи абзаца, които ама наистина нямам време да ги сричам сега, но в долния ъгъл на страницата има няколко думички, които са отделени встрани, а Бен ги е написал и след това ги е подчертал.

Поглеждам момичето, тя продължава да си се люлее, така че й обръщам гръб. Слагам пръст под първата подчертана дума.

Дайте сега да видим. Ти? Да, ти, точно така, ти трябва да е. Ти. Добре, значи аз, какво трябва да направя аз? Т. Тее? Трее? Треева? Ти треева. Ти треева? Какво значи това, мътните го взели? Пее. Прее. Преепе. Преепедиш? Ге. Ге ли? Не, бе, това е ги. Ги. Разбира се, че е ги, идиот с идиот.

Ти треева ги преепедиш?

Кво?

Помните ли като ви казах, че Бен се мъчеше да ме научи да чета?

А помните ли като ви казах, че не мога да чета кой знае колко добре? Е…

Както и да е.

Ти треева ги преепедиш.

Идиот такъв.

Поглеждам пак книгата, прелиствам страниците. Десетки са, десетки и десетки, пълни, пълни с още повече думи, но те нищо не ми казват, мълчат и крият отговорите.

Проклета тъпа книга.

Пъхам картата обратно вътре, рязко затварям корицата и хвърлям книгата на земята.

Идиот, пълен идиот.

— Проклета тъпа книга! — казвам, този път на глас и изритвам книгата в трънаците. Извъртам се към момичето. Тя продължава да се люлее напред-назад, напред-назад и да, добре де, знам, разбирам я, обаче вече почва да ме дразни. Щото ако наистина сме в задънена улица, то аз нямам повече какво да й предложа, обаче тя също нищо не предлага.

Шумът ми започва да припуква.

— Не съм искал да става така — казвам. Тя дори не ме поглежда. Ей! На тебе говоря!

Нищо. Нищо, нищо, нищо.

— НЕ ЗНАМ КАКВО ДА ПРАВЯ! — изкрещявам, скачам на крака и започвам да обикалям наоколо. Викам, колкото ми глас държи. — НЕ ЗНАМ КАКВО ДА ПРАВЯ! НЕ ЗНАМ КАКВО ДА ПРАВЯ! — обръщам гръб на момичето. — СЪЖАЛЯВАМ! Съжалявам за всичко, което ти се случва в момента, но просто не знам какво да правя И СПРИ ДА СЕ ЛЮЛЕЕШ, МЪТНИТЕ ТЕ ВЗЕЛИ!

— Крещиш, Тод — излайва Манчи.

— Оооо! — викам и покривам лицето си с ръце. След малко ги отдръпвам и не, нищо не се е променило. Да ви кажа, това е първото нещо, което научих, откак ме изхвърлиха да се оправям сам-самичък. Никой не прави нищо вместо тебе. Нищо не се променя, ако ти сам не го промениш.

— Трябва да вървим — казвам и грабвам ядосано раницата. — Още не си се заразила, така че просто стой по-далеч от мене и всичко ще бъде наред. Не знам дали съм прав, обаче това е всичко, което можем да направим, така че толкоз, край на приказките.

Люлеене, люлеене, люлеене.

— Не можем да се върнем, така че няма мърдане, трябва да продължим напред.

Люлеене.

— ЗНАМ, че много хубаво ме ЧУВАШ!

Тя дори не мигва.

Изведнъж усещам страшната умора.

— Добре — въздъхвам. — Хубаво, както искаш, стой си тука и си се люлей. На кого му пука? На кого изобщо му пука за каквото и да е, мътните го взели?

Поглеждам към книгата на земята. Тъпа работа. Но тя е всичко, което имам, така че посягам, вдигам я, увивам я в найлоновата торбичка и я пъхам в раницата, а раницата мятам на гръб.

— Хайде, Манчи.

— Тод?! — излайва той и мести поглед от мен към момичето и обратно. — Не оставяй, Тод!

— Да дойде, ако иска — казвам, — но…

Дори не знам какво но. Но ако иска, може и да си остане тука и да умре самичка и изоставена? Но ако иска, може и да се върне и да попадне право в ръцете на господин Прентис Младши? Но ако иска, може и да рискува, да прихване Шума от мене и да умре по пътя?

Тъпа работа.

— Ей — почвам и се мъча да говоря по-кротко, обаче Шумът ми вилнее, така че няма смисъл. — Знаеш накъде сме се запътили, нали? Все по реката, просеката между планините. Следвай течението и ще стигнеш до другото селище, разбра ли?

Може би ме чува, а може и да не ме чува.

— Ще се оглеждам за теб — продължавам. — Разбирам, че не искаш да се приближаваш много-много до мене, но все пак ще се оглеждам.

Стоя над нея мълчаливо още цяла минута, за да видя дали схваща както й говоря.

— Хубаво казвам. — Радвам се, че се запознахме.

Тръгвам. Стигам до храстите и се обръщам, за да й дам още една възможност. Но всичко си е все същото, тя се люлее ли, люлее.

Е, това е положението. Тръгвам отново, а Манчи неохотно се потътря след мене, като непрекъснато обръща глава към момичето и лае името ми през цялото време.

— Тод! Тод! Оставяш ли, Тод? Тод! Не оставяй, Тод!

Накрая го первам по задницата.

— Ох, Тод?

— Не знам, Манчи, спри да питаш.

Минавам пак през дърветата и стигам до мястото, където земята става все по-суха, качвам се на полянката на хълма, където закусвахме, радвахме се на прекрасния ден, а на мен ми хрумна брилянтната мисъл, че момичето може и да умре.

Раницата й все още лежи на мястото, на което тя я изпусна.

— О, проклятие!

Гледам раницата и в главата ми се тълпят мисли. Искам да кажа, сега какво, да се върна ли да й я дам? Да я оставя тука и да се надявам тя сама да си я намери? Дали няма да бъде опасно за момичето да я оставям без раницата? Дали пък няма да бъде опасно за нея пак да я приближавам?

Слънцето вече се е вдигнало високо, а небето е синьо като прясно месо. Слагам ръце на кръста си и се оглеждам наоколо, както правят мъжете, когато мислят. Гледам към хоризонта, гледам назад към блатото, откъдето дойдохме — мъглата вече почти се е вдигнала и дърветата са огрени от светлина. От хълма виждам назад, назад до мястото, откъдето тръгнахме, откъдето ходихме до тук, ходихме до пълна изнемога. При малко по-добра видимост и силен бинокъл сигурно мога да видя дори Прентистаун.

Силен бинокъл.

Поглеждам към раницата на момичето, която си лежи в тревата.

Посягам към нея и в този момент го чувам. Шепот. Шумът ми подскача и се обръща, за да види дали момичето все пак не е решило да ме последва. При мисълта, че тя идва, ме залива неочаквано облекчение.

Но не, не е момичето. Отново го чувам. Шепот. И не е само един. Сякаш вятърът го носи, носи шепота.

— Тод? — обажда се Манчи, душейки въздуха.

Примижвам от слънцето и се взирам към блатото.

Какво има там, какво?

Грабвам раницата на момичето и я преравям, за да извадя бинокъла. Пълна е с разни интересни неща, но аз просто измъквам бинокъла и го долепям до очите си.

Виждам само блато и пак блато, короните на блатните дървета, малки мочурливи полянки с локви, реката, която отново преминава в нормалното си русло след разлива. Свалям бинокъла и го оглеждам. По него има сума ти малки копчета, натискам няколко и скоро разбирам, че мога да приближа картината още повече и да я направя по-ясна. Така и постъпвам и о, да, вече добре чувам шепот. Сигурен съм.

Откривам просеката с обгорените дървета, браздата, развалината на кораба, но всичко си изглежда така, както го оставихме. Поглеждам над бинокъла и чакам да уловя движение. Поглеждам отново през бинокъла, този път по-близо до сегашното ни местоположение, към едно място, на което дърветата се люлеят и шумолят.

Това е само вятърът, нали?

Оглеждам трескаво навсякъде, натискам копчетата, за да доближа картината, но все се връщам към тия шумолящи дървета. После задържам бинокъла върху една просека точно между мене и тях.

Задържам бинокъла.

Продължавам да гледам, а стомахът ми се свива, защото не мога да определя дали наистина чувам шепота или не.

Гледам.

Докато шумоленето преминава като вълна през дърветата и стига просеката и тогава пред погледа ми излиза самият Кмет, яхнал на кон, а след себе си води още мъже, също на коне.

Идват право към нас.

11

Мостът

Кметът. Не синът му, а самият Кмет. С чистата си шапка и гладко обръснатото лице, и с чистите си дрехи, и с лъснатите ботуши, и с изправената стойка. По принцип рядко го виждахме из Прентистаун, не и ние, щото, за да го виждаш, трябва да си от приближените му, но когато все пак го виждахме, той си изглеждаше все така, по един и същи начин, точно както изглежда сега през бинокъла. Така, сякаш той знае как да се грижи за себе си, а ти не знаеш.

Натискам още няколко пъти бутоните, за да приближа картината максимално. Петима са, не, шестима, все мъже, чийто Шум прави ония извратени мисловни упражнения и които човек чува, когато минава край къщата на Кмета. АЗ СЪМ КРЪГЪТ И КРЪГЪТ СЪМ АЗ, и други подобни. Ето ги господин Колинс, господин Макинърни, господин О’Хеър и господин Морган, всичките на коне, което само по себе си е рядка гледка, защото конете много трудно оцеляват в Новия свят и Кметът пази личния си табун като зеницата на окото си — охраняват го мъже с пушки.

А ето ти го и проклетият господин Прентис Младши, язди рамо до рамо с баща си, а окото му е насинено там, където Килиън го удари. Хубаво.

Но тогава осъзнавам, че каквото и да се е случило в нашата ферма, то определено вече е приключило. Каквото и да се е случило с Бен и Килиън, то вече е свършило, край. Свалям бинокъла за миг, за да преглътна тази мисъл.

Отново поглеждам през бинокъла. Конниците са спрели, говорят си и разглеждат някакво грамадно парче хартия, което явно е карта, много по-добра от моята и…

О, божичко.

О, божичко, не е истина.

Аарон.

Аарон излиза от дърветата зад тях.

Гадния, противен, тъп, проклет, ш… Аарон.

Главата му е увита в превръзки, но той крачи, застава зад Кмета и размахва ръце във въздуха, сякаш проповядва, нищо че никой не го слуша.

КАК? Как е възможно да е оцелял? Не може ли просто ДА УМРЕ?

Аз съм виновен. За всичко аз съм виновен, мътните го взели. Защото съм страхливец. Мекушав, глупав страхливец и по тази причина Аарон е жив и сега води Кмета през проклетото блато право към нас. Защото не го убих, когато той беше дошъл да убие мен.

Прилошава ми. Свивам се одве, притискам стомаха си и простенвам. Зарядът в кръвта ми ме залива толкова страшно, че усещам как Манчи отстъпва няколко крачки от мене.

— Аз съм виновен, Манчи — казвам. — Аз сторих всичко.

— Ти си виновен — отвръща той, объркан е затова само повтаря моите думи, ама улучва право в десятката, какво ще кажете?

Насилвам се отново да погледна през бинокъла и виждам как Кметът вика Аарон да се приближи. Откакто човеците разбрали, че могат да чуват мислите си, Аарон смята животните за нечисти и никога не ги доближава, та Кметът трябва да го повика няколко пъти, но най-после Аарон идва до него и втренчва поглед в картата. Слуша внимателно, защото Кметът го пита нещо.

После вдига очи.

Поглежда през короните на блатните дървета право към небето.

Право към върха на моя хълм.

Поглежда право към мен.

Не може да ме види. Не може. Нали не може? Не и без бинокъл, силен като този на момичето, а аз не виждам никой от мъжете да носи бинокъл, никога не съм виждал подобен бинокъл в Прентистаун. Прав съм. Аарон не може да ме види.

Но той безмилостно вдига ръка и посочва, посочва право към мен, сякаш се намирам на един метър от него.

Преди да мога да помисля, вече тичам, тичам надолу по хълма обратно към момичето, тичам колкото мога по-бързо, посягам назад и измъквам моя нож, а Манчи хвърчи по петите ми и лае като луд. Нахълтвам сред дърветата, заобикалям храстите и ето ти я и нея, все така си седи на камъка, но поне вдига очи, когато връхлитам. — Хайде! — казвам и я сграбчвам за ръката. — Трябва да бягаме!

Тя се дръпва силно, но аз не пускам.

— Не! — викам. — Трябва да бягаме! ВЕДНАГА!

Тя започва да ме удря с юмруци, мята се и ме цапва няколко пъти право по лицето.

Но аз не пускам.

— СЛУШАЙ! — казвам и отварям Шума си за нея. Тя ме удря още веднъж, но после се вглежда, вглежда се в Шума ми, докато той я залива, вижда онова, което ни чака в блатото. А, не, чакай малко, то дори не ни чака, не, то идва за нас. Аарон, който не умря, е насочил мисълта си към нас и ни търси, и идва пак, ама този път с него са и другите мъже на коне. А конете са много по-бързи от човек, който ходи пеш.

Лицето на момичето се сгърчва, сякаш изпитва най-силната болка, която е усещала през живота си и отваря уста сякаш ще извика, но от нея не излиза нищо. Нищо. Нито Шум, нито звук, от нея все така не излиза нищо.

Просто не разбирам.

— Не знам какво ни чака напред — казвам, — всъщност не знам нищо за нищо, но каквото и да е пред нас, е по-добро от онова, което е зад нас. Трябва да е по-добро.

Тя ме чува и изражението й се променя. Изчиства се и отново става почти напълно пусто, а устните й са плътно стиснати.

— Хайде! Хайде! Хайде! — лае Манчи.

Момичето протяга ръка за раницата си. Подавам й я. Тя се изправя, пъха вътре бинокъла, мята я на рамо и ме поглежда право в очите.

— Добре тогава — отвръщам.

И така, хукваме към реката за втори път през последните два дни, Манчи пак е с мен, а момичето тича зад нас.

Е, по-скоро пред нас, щото е страшно бърза, заклевам се.

Връщаме се на хълма, спускаме се от другата му страна, последните остатъци от блатото изчезват край нас и вече навлизаме в истинска гора. Земята тук е много по-твърда, по-лесно се тича, спускането е повече от изкачването, което май е първият късмет, който ни се случва, откак сме тръгнали. Виждаме реката, която се мярка от време на време вляво от нас. Раницата ме удря по гърба, докато тичам, но аз не спирам и дишам тежко.

И продължавам да държа ножа.

Кълна се. Кълна се пред Бога или пред каквото е там.

Ако Аарон още веднъж ме приближи, ще го убия. Няма да се поколебая втори път. Не. Няма да се поколебая. Кълна ви се.

Ще го убия.

Ще го убия, проклет да съм.

Само гледайте.

Тичаме, а теренът става все по-стръмен, води ни сред зелени дървета с по-редки клони, първо ни приближава до реката, после пак ни отдалечава от нея, а ние тичаме и тичаме. Езикът на Манчи виси навън, той целият е едно грамадно задъхване, но не спира, а скача ли, скача край мен. Моето сърце удря милион пъти в минута, краката ми ще се подгънат всеки момент, но ние тичаме и тичаме.

Скоро завиваме пак към реката и аз казвам:

— Чакай.

Момичето, което е избързало доста пред мен, спира. Аз изтичвам до водата, оглеждам се за крокодили, после се навеждам, гребвам вода с шепи и жадно пия. По-сладка е, отколкото при нас. Кой знае с какво се заразява в блатото, ама няма как, в Прентистаун все нещо трябва да се пие. Чувствам как мълчанието на момичето се навежда плътно до мене, тя също иска да пие. Премествам се малко встрани, Манчи идва на моето място, ляга до водата и го чуваме как диша тежко, докато лочи.

Вдигам поглед, избърсвам устата си и се заглеждам в посоката, в която сме се запътили. Теренът до реката вече става скалист и твърде стръмен за тичане, водата е прорязала малък каньон, а успоредно на течението върви пътека.

Примигвам, докато осъзная какво виждам.

Пътека. Някой е утъпкал пътека тук.

Момичето се извръща и също гледа. Пътеката се качва нагоре по скалистото, реката остава долу в ниското, става по-дълбока и силна, превръща се в бързеи. Някой е утъпкал пътека.

— Сигурно води към другото селище — казвам. — Няма къде другаде.

И тогава, в далечината, чувам удари на копита. Слаби, но приближават.

Не казвам нищо, защото вече сме скочили на крака и тичаме по пътеката. Реката потъва все по-надолу и по-далеч от нас, а от другата й страна постепенно се възправя едната планина. На нашия бряг има гъста гора, която също се изкачва нагоре по близките скали. Пътеката е направена умишлено, за да може мъже да пътуват край реката.

Достатъчно е широка, за да могат коне да преминат по нея. Като си говорим за това, достатъчно широка е за поне пет-шест коня.

В този момент осъзнавам, че това не е пътека. Това си е път.

Хвърчим по него, а той завива ли, завива, момичето е все пред мен, после съм аз, а отзад — Манчи, тичаме и тичаме.

Докато аз изведнъж се блъсвам в момичето и тя залита.

— Какво правиш! — викам и я сграбчвам за ръцете, за да не полетим и двамата по стръмното пред краката й, като в същото време държа ножа настрани, за да не я убия без да искам.

Тогава виждам онова, което и тя вижда.

Мост, пред нас се е прострял мост. Свързва единия бряг на скалиста пропаст с другия, пресичайки реката, която тече долу, може би на трийсет-четирийсет метра под нас. Пътят или пътеката, или каквото е там, спира в началото на моста, а от другата му страна се простират само гъста гора и скали. Можем да минем единствено по моста, друг път няма.

В главата ми започва да се оформя една идея.

Ударите на копитата стават още по-силни. Поглеждам назад и виждам облак прах — там е Кметът, който ни преследва.

— Давай! — подминавам момичето и хуквам към моста с всички сили. Спускаме се по скалата до началото му, тичаме бързо, ушите на Манчи са прилепени до главата. Стигаме до моста и няма мърдане, само напред, мостът е широк поне два метра. Изработен е от въжета, отстрани са преплетени дървени колове за парапет, виси над пропастта, настлан е целият със здрави дъски, които продължават пред краката ми чак до другия бряг.

Опитвам ги, но са толкова стабилни, че дори не мръдват. Спокойно могат да поемат тежестта ми, едновременно с тази на момичето и на кучето.

Спокойно могат да поемат тежестта на конниците, които идват.

Който и да го е построил, е мислил векове напред. Поглеждам назад към реката, в посоката, от която дойдохме. Още прах, копитата думкат все по-силно, шепот от Шума на мъжете, които приближават. Струва ми се, че чувам, млади Тод но сигурно си въобразявам, защото Аарон ходи пеша, значи трябва да е изостанал много назад.

Но виждам онова, което ми се иска да видя: мостът е единственият начин за пресичане на реката — с километри напред и назад по течението тя е непреодолима.

Може би все пак извадихме мъничко късмет този път.

— Хайде — казвам. Хукваме по моста, а той е направен толкова добре, че между дъските под нас дори няма фуги.

Все едно още сме на пътя. Стигаме до другия бряг, момичето се обръща към мене, без съмнение е видяла идеята в Шума ми и ме чака да я изпълня.

Все още държа ножа. Мощ, стаена в дланта ми.

Може би най-после ще сторя с нея нещо полезно.

Поглеждам към нашия край на моста — вързан е за колове, забити под скалите. Единият ръб на ножа е страховито назъбен, така че аз си избирам най-близкия възел и започвам да режа.

Режа и режа.

Ударите на копитата наближават, вече кънтят над каньона.

Аз продължавам да режа.

Продължавам.

И продължавам.

Но нищо не постигам.

— Какво става, мътните го взели? — казвам и се вглеждам в мястото, което досега съм търкал с острието. Там личи едва забележима резка. Докосвам назъбеното острие на ножа, убождам се и от пръста ми на секундата потича кръв. Оглеждам внимателно въжето. Цялото е покрито с някакво вещество, насмолено е.

Някаква много жилава проклетия, стоманено здрава смола, която не се реже.

— Не е за вярване — казвам аз и вдигам поглед към момичето.

Тя вади бинокъла и се втренчва надолу по реката в посоката, от която дойдохме.

— Виждаш ли ги?

И аз обръщам очи към реката и о, не, вече дори бинокъл не ми трябва. Виждам ги как идват. Още изглеждат дребни, но фигурите растат, не забавят темпото, а копитата удрят и възвестяват края.

Имаме три минути. Може би четири.

Мътните да го вземат.

Отново започвам да режа, колкото мога по-бързо, натискам с всички сили, енергично движа ръка напред и назад, от мен се стича пот и нови болки се прибавят към старите. Режа и режа, и режа, а от носа ми капе пот право върху острието.

— Хайде, хайде — промърморвам през зъби.

Вдигам ножа. Успял съм да прережа един тъничък-тъничък слой смола върху едно малко-малко възелче от целия грамаден проклет мост.

— Проклятие! — изплювам.

Режа и режа, още и още режа. И после режа още и още, и още, потта се стича в очите ми и започва да ми люти.

— Тод! — излайва Манчи, а тревогата му залива всички ни.

Режа. И режа, и режа.

Но единственият резултат е, че ножът запъва в смолата, аз изпускам дръжката и от усилието замахва неволно и удрям кокалчетата си в кола и от тях бликва кръв.

— ПРОКЛЯТИЕ! — изкрещявам и захвърлям ножа. Той отскача, премята се във въздуха и пада в краката на момичето. ПРОКЛЕТИ ДА СТЕ ВСИЧКИ!

Щото това е краят, нали се сещате?

Краят.

Оказа се, че единственият ни шанс да се спасим не е никакъв шанс.

Не можем да надбягаме конете, не можем да прережем тъпия грамадански мост-път, скоро ще ни хванат, Бен и Килиън са мъртви, нас също ще ни убият и светът ще свърши, и това е всичко.

Шумът ми поаленява, поаленява, внезапно и свирепо, не съм чувствал нищо подобно през целия си живот, сякаш дълбоко в мене притискат нажежения до червено жиг, всичко става пламтящо и ярко, болката лумва, започва да ме боли, не спира, не спира, залива ме ревът на яростта, защото не е честно, яростта от несправедливостта и лъжите.

Защото всичко в края на краищата се свежда само до едно.

Вдигам очи към момичето и тя отстъпва само пред погледа ми.

— Ти — казвам и вече нищо не може да ме спре. — Ти си виновна за всичко! Ако не беше падала в проклетото блато, нищо нямаше да се случи! ТОЧНО СЕГА щях да съм си у дома! Щях да се грижа за проклетите овце, да си живея в проклетата къща и да си спя в собственото си Ш… ЛЕГЛО!

И онова, което казвам, не е „ш“.

— Но НЕ! — крещя все по-силно. — Ето те и ТЕБЕ! Ето те ТЕБЕ и твойто МЪЛЧАНИЕ! И целият свят отива НА М… СИ!

Не усещам, че крача към нея, докато не виждам как тя отстъпва. Отстъпва, но ме гледа без да мига.

А аз не чувам нищо, проклета да е.

— Ти си едно НИЩО! — изкрещявам и правя още крачка напред. — НИЩО! Ти си ПРАЗНА! В теб няма нищо! Ти си ПРАЗНА, в тебе няма НИЩО и така ще си и умреш — за едното НИЩО!

Стискам юмруци толкова силно, че ноктите ми се забиват в дланите. Бесен съм, Шумът ми реве и се мята толкова червен, че просто трябва да вдигна ръка над нея, трябва да я ударя, трябва да я смажа, да накарам проклетото й мълчание да СПРЕ, преди ДА Е ПОГЪЛНАЛО И МЕНЕ, И ЦЕЛИЯ ПРОКЛЕТ СВЯТ!

Юмрукът ми се стяга и сам се удрям силно по лицето.

Удрям точно върху насиненото от Аарон око.

Удрям трети път и раната на сцепената ми от онзи ден устна се отваря.

Глупак, безпомощен ненужен глупак.

Удрям отново и то толкова силно, че губя равновесие. Падам на ръце и изплювам кръв на пътя. Вдигам очи към момичето, а тя диша тежко.

Нищо. Гледа ме и нищо.

Обръщаме се към реката. Конниците са стигнали до мястото, откъдето вече ясно виждат моста. Виждат ясно и нас на отсрещния бряг. И ние виждаме лицата им. Чуваме ромоленето на Шума им, който долита над водата. Води ги господин Макинърни, най-добрият ездач, след него е Кметът, който изглежда толкова спокоен, сякаш за излезли на неделна разходка.

Имаме минута, ако не и по-малко.

Обръщам гръб на момичето и се опитвам да се изправя, но съм толкова уморен. Толкова, толкова уморен.

— По-добре е да бягаме — казвам и изплювам още кръв. Длъжни сме да опитаме.

И тогава виждам как лицето й се променя.

Устата й се отваря широко, очите също, тя рязко смъква раницата си и започва да рови в нея.

— Какво правиш? — питам.

Тя измъква кутийката за палене на огън, оглежда се и си избира един камък. Слага кутийката пред себе си и вдига камъка.

— Не, чакай, може да ни потрябва…

Момичето удря с камъка и кутийката изпуква. Момичето я вдига и я извива настрани така, че тя изпуква пак и го още по-силно. От нея потича някаква течност. Момичето отива до моста и започва да полива с течността възлите и въжетата около най-близкия кол, изцежда и последната капка, докато под кола се образува малка локвичка.

Конниците приближават моста, приближават, приближават, приближават…

— Побързай! — казвам.

Момичето се обръща към мен и ми прави знак да се отдалеча. Аз отпълзявам назад, стиснал съм Манчи за козината и го влача подире си. Тя самата отстъпва колкото може, държи смачкана празна кутийка в протегнатата си ръка и натиска копчето върху нея. Чувам изщракване. Момичето хвърля кутийката във въздуха и се втурва към мен.

Конете стигат моста…

Момичето се изтърколва право отгоре ми и двамата гледаме как кутийката пада…

Пада…

Пада…

Пада към малката локвичка течност, като продължава да щрака…

Конят на господин Макинърни стъпва върху моста, за да го прекоси…

Кутийката пада в локвичката…

Изщраква още веднъж…

И после…

ВВВУУУМ!!!

Целият въздух от дробовете ми изведнъж бива изсмукан навън, огненото кълбо е далеч по-голямо, отколкото човек би допуснал, защото течността беше толкова малко, целият свят се смълчава за миг и тогава…

БУУМ!!!

Огънят взривява въжетата и коловете, навсякъде хвърчат трески, засипват нас, засипват Шума и всеки звук.

Вдигаме отново поглед, а мостът гори толкова силно, че постепенно се накланя на една страна, а конят на господин Макинърни отстъпва и се препъва, мъчи се да се върне назад, но не може, защото зад него напират още четири-пет коня.

Пламъците плющят, цветът им е зеленикав и странен, внезапната топлина е страшно силна — като най-силното слънце, което съм усещал, и вече мисля, че самите ние ще се запалим, когато нашият край на моста се скъсва и пропада надолу в пропастта и повлича със себе си господин Макинърни и коня му. Просто стоим и ги гледаме как падат, падат, падат в реката долу, твърде е високо, не могат да оживеят. Мостът е все още завързан за скалата от тяхната страна, увисва и се блъсва в насрещните скали, но гори толкова силно, че съвсем скоро от него ще остане само пепел. Кметът, господин Прентис Младши и останалите трябва да отстъпят назад.

Момичето отпълзява от мене и ляга за малко на земята, само диша и кашля, замаяна е и се мъчи да си проясни мислите.

Леле майко.

— Добре ли си? — питам Манчи, още го стискам за козината.

— Огън, Тод! — лае той.

— Да — отвръщам, — голям огън. А ти добре ли си? — питам момичето, а тя е клекнала и продължава да кашля. — Божичко, какво беше това чудо?

Тя, естествено, не проронва и дума.

— ТОД ХЮИТ! — чувам от отвъдния бряг на каньона.

Вдигам очи. Кметът вика към мен, за първи път ми говори лично, виждам го през кълбата пушек и треперещия нажежен въздух и затова фигурата му е малко размазана.

— Не сме приключили с тази история, млади Тод — вика той над пукота на горящото дърво и плясъка на реката долу. — Изобщо не сме приключили.

Спокоен е, чист и спретнат, проклет да е, сякаш не съществува възможност да не получи онова, което иска.

Аз се изправям, протягам ръка и вдигам два пръста във въздуха, но Кметът вече не се вижда зад облаците пушек.

Закашлям се и отново изплювам кръв.

— Не трябва да спираме — казвам и изкашлям още и още кръв. — Може да решат да се върнат, може да има и друг път през реката, но ние не можем да чакаме, за да разберем.

Виждам ножа в прахта. Срамът се връща в миг, пронизва ме като физическа болка. Всички думи, които изрекох. Навеждам се, вдигам го и го пъхам в канията.

Момичето стои с наведена глава и продължава да кашля.

Вземам раницата й от земята и й я протягам.

— Хайде — казвам. — Трябва поне да се махнем от пушека.

Тя вдига очи към мене.

Аз я гледам в отговор.

Лицето ми пламва, но не от топлината на пожара.

— Прости ми — отвръщам поглед от нея, от очите и лицето й, пусти и безизразни както винаги.

Обръщам й гръб.

— Виола — чувам.

Извъртам се рязко и я зяпвам.

— Какво? — питам.

Тя ме гледа.

Отваря уста.

И проговаря.

— Така се казвам — казва. — Виола.

Част трета

13

Виола

— Цяла минута мълча. Тя също мълчи. Пламъците трещят, пушекът се вие, езикът на Манчи виси в едно непрестанно задъхване, докато най-после промълвявам:

— Виола.

Тя кимва.

— Виола — повтарям.

Този път не кимва.

— Аз съм Тод — казвам.

— Знам — отвръща тя.

Очите й избягват моите.

— Значи можеш да говориш, а? — продължавам, а тя само ми хвърля бърз поглед и се извръща настрани. Поглеждам към моста, който още гори, пушекът в каньона е много, много гъст, но не мога да реша дали това ме кара да се чувствам в безопасност, не знам дали е по-добре да виждам Кмета и хората му, отколкото да не ги виждам.

— Това беше… — започвам, но тя рязко се изправя и протяга ръка за раницата си.

Осъзнавам, че е още в ръката ми. Подавам й я и тя я поема.

— Трябва да вървим — казва. — Да се махнем по-далеч от тук.

Акцентът й е странен, различен е от моя, различен от онзи на всички останали в Прентистаун. Устните й оформят буквите по друг начин, сякаш се плъзгат по тях под друг ъгъл, придават им различни очертания, казват им как да звучат. В Прентистаун всички говорят така, сякаш се промъкват скришом към думата, готови да я фраснат изотзад с някое дърво.

Манчи е изпаднал във възторг пред момичето.

— По-далеч — изрича той и я зяпа така, сякаш е храна.

Май моментът е подходящ да почна да й задавам въпроси, щото вече е проговорила, така че мога да я замеря с всеки един въпрос, който се сещам, например коя е, откъде е дошла, какво й се е случило и всичките тия въпроси гъмжат в Шума ми, но пък някак не ми се иска да ги изричам на глас, затова устата ми остава затворена, а момичето мята раницата си на рамо, вперва поглед надолу, подминава ме, подминава и Манчи и се отправя напред по пътя.

— Ей — повиквам я.

Тя спира и се обръща към мен.

— Чакай ме — казвам.

Вдигам и моята раница и я слагам на гръб. Притискам с длан канията на ножа отзад на колана ми. Свивам рамене, за да наместя раницата по-добре, казвам „Хайде, Манчи“ и двамата тръгваме по пътя след момичето.

От тази страна на реката пътят завива и се отдалечава малко от водата, отправя се към местност с редки горички и много храсталаци, заобикаляйки полека по-голямата планина, която остава от лявата ни страна.

На първия голям завой, без да сме се наговаряли, спираме и обръщаме поглед назад. Мостът още гори толкова силно, че направо не е за вярване, виси от другия бряг като водопад от огън над скалите, пламъците са го обхванали по цялата дължина, гневни и жълто-зеленикави. Пушекът е толкова гъст, че не виждаме какво правят Кметът и хората му или какво вече са направили, дали са си тръгнали, или чакат, или каквото там са наумили. Май през пушека преминава шепот от Шум, но може и да не преминава, защото огънят трещи, дървото пука, а водата плиска долу. Докато гледаме, огънят довършва коловете от другата страна на каньона и с едно силно прас горящият мост се откъсва и пропада, пропада, пропада, удря се в скалите и рухва в реката, а над него се вдигат облаци пара и дим, които сгъстяват мъглата още повече.

— Какво имаше в онази кутийка? — питам аз момичето.

Тя ме поглежда, отваря уста, но после пак я затваря и ми обръща гръб.

— Не се страхувай — казвам. — Няма да ти направя нищо лошо.

Тя ме поглежда отново, а моят Шум прелива от онова, което го изпълваше преди няколко минути, когато бях само на крачка от това все пак да й направя нещо лошо, на крачка от това да…

Както и да е.

Не си казваме нищо повече. Тя се обръща и тръгва, а ние с Манчи я следваме през горичката.

Вече знам, че момичето може да говори, но това изобщо не ми помага да понасям мълчанието й по-леко. Съзнанието, че тя има в главата си думи, не означава нищо, щом като мога да ги чувам единствено, когато ги изрича с устата си. Гледам тила й, докато крачи напред. Все така усещам как сърцето ме тегли към мълчанието й, все така ме изпълва чувството, че съм изгубил нещо страшно, нещо огромно, изгубил съм нещо много тъжно и ми се иска да плача.

— Плач — излайва Манчи.

Тилът й просто продължава напред.

Пътят е все така широк, достатъчно широк за коне, но теренът става все по-скалист, пътят често завива. Чуваме реката някъде долу вдясно от нас, но май се отдалечаваме от нея, навлизаме в местност с високи скали, понякога се издигат като стени високо от двете страни на пътя, сякаш вървим по дъното на някаква кутия. Малки бодливи борчета са пораснали във всяка пукнатина, жълти лози с шипове са се обвили около стволовете им, виждам и чувам как жълтите гущери-бръсначи съскат, когато ги подминаваме. Ухапи!, казват те и това е заплаха.

Ухапи! Ухапи!

Всичко тук може да те нарани, ако поискаш да го докоснеш.

След двайсет-трийсет минути ход пътят се разширява още повече, теренът става по-равен, наоколо вече се виждат няколко нормални дървета, по всичко изглежда, че отново навлизаме в гора, има много трева и ниски камъни, на които можем да поседнем. Това и правим. Сядаме.

Вадя малко сушено овнешко от раницата и с ножа отрязвам парчета за мен, за Манчи и за момичето. Тя взема своя дял и известно време седим далеч един от друг и мълчаливо ядем.

Аз съм Тод Хюит, мисля аз, затварям очи и дъвча, сега вече се срамувам от Шума си, сега, когато знам, че тя го чува, сега, когато знам, че тя може да го обмисля.

Да го обмисля тайно от мен.

Аз съм Тод Хюит.

Ще стана мъж след двайсет и девет дни.

Изведнъж се сещам, че това си е самата истина и отварям очи. Времето тече, дори когато не броиш часовете. Отхапвам от месото.

— Никога преди не съм чувал име като Виола — казвам след минута, ама гледам само в яденето и в земята. Тя мълчи, така че аз без да искам вдигам поглед.

И установявам, че тя също напрегнато ме гледа.

— Какво? — питам.

— Лицето ти — отвръща тя.

Намръщвам се.

— Какво лицето ми?

Тя свива дланите си в юмруци и прави движение сякаш сама се удря.

Усещам как почервенявам.

— Добре де.

— И от преди — продължава тя, — от…

Млъква.

— От Аарон — казвам.

— Аарон — лае Манчи, а момичето се свива леко.

— Това е името му — казва, — нали?

Кимвам, без да спирам да дъвча.

— Точно — казвам. — Това е името му.

— Той никога не го изрече на глас. Но аз го знаех.

— Добре дошла в Новия свят — отхапвам пак, но попадам на жилаво място, трябва да дърпам със зъби и от това ме заболяват всички рани в устата. — Ох — изплювам месото и сериозно количество кръв.

Момичето поглежда изплютото и оставя храната си настрани. Взема раницата, отваря я и измъква синя кутия, малко по-голяма от онази, която направи пожара. Натиска едно копче отгоре й, отваря я и изважда нещо, което прилича на бяла марля, както и малък стоманен скалпел. Става от камъка и идва до мен.

Аз оставам седнал, но се дръпвам, когато ръцете й посягат към лицето ми.

— Пластири — казва тя.

— Имам си мои.

— Тези са по-добри.

Дръпвам се още по-назад.

— Твоето… — издишам рязко през нос. — Твоето мълчание малко…

Поклащам леко глава.

— Притеснява ли те?

— Да.

— Знам — отвръща тя. — Не мърдай.

Оглежда отблизо подутото ми око, после отрязва със скалпела парче от пластира. Посяга да го сложи върху раната, но аз не се контролирам и пак се дръпвам от докосването й. Тя не казва нищо, държи пластира във въздуха и чака. Поемам дълбоко дъх, затварям очи и подлагам лицето си под ръцете й.

Усещам как пластирът покрива подутината и раната, на секундата от него се разлива хладина, на секундата болката отстъпва, сякаш изметена встрани нежно, като с перце. Момичето слага още един пластир върху раната точно на линията на косата ми, пръстите й се плъзват по лицето ми, когато залепва трети под устната ми. Толкова е приятно, а още дори не съм си отворил очите.

— Нямам нищо, което да сложим на зъбите ти — казва тя.

— Няма нужда — отвръщам почти шепнешком. — Божичко, тия пластири са по-добри от моите.

— Отчасти са живи — отвръща тя. — Синтетична човешка тъкан. Когато раната оздравее, сами умират и падат.

— Аха — отговарям и се преструвам, че знам за какво ми говори.

Настъпва продължително мълчание, толкова продължително, че ме кара да отворя очи. Тя е отстъпила назад до своя камък, гледа ме, гледа лицето ми.

Изчакваме се. Чувстваме, че така трябва.

Май наистина така трябва, щото след още малко изчакване, тя заговаря:

— Разбихме се — казва тихо и гледа встрани. Прочиства си гърлото и започва отново. — Катастрофирахме. Стана пожар, снишихме се до земята, смятахме, че ще се справим, но нещо се повреди в защитните турбини и…

Тя разтваря широко ръце, за да обясни какво е станало след и-то.

— Разбихме се.

Млъква.

— Това в блатото твоите мама и татко ли бяха? — питам след малко.

Но тя гледа към небето, синьо и пусто, с облаци, бели като кости.

— А после слънцето изгря — казва. — И онзи мъж дойде.

— Аарон.

— Беше толкова странно. Той започна да крещи, да вие и после си тръгна. А аз опитах да избягам от него — тя скръства ръце. — Мъчех се, мъчех се да се скрия, така че да не ме открие, но се въртях в кръг и където и да се скриех, той вече беше там, не знам как го правеше, докато най-после попаднах на ония колиби или каквото там…

— Постройките на диваците — казвам, но тя не ме слуша.

Поглежда ме.

— После дойде ти.

Обръща поглед към Манчи.

— Ти с твоето куче, което може да говори.

— Манчи! — лае Манчи.

Лицето й е бледо и когато срещам отново погледа й, виждам, че очите й са пълни със сълзи.

— Що за място е това? — пита, а гласът й е дрезгав. — Защо животните говорят? Защо чувам гласа ти, дори когато мълчиш? Защо чувам гласа ти размножен, оплетен, сякаш не си сам, а сте девет милиона души, които говорите едновременно? Защо, когато те гледам, виждам картини на други неща, други образи? Защо можех да видя онова, което онзи мъж щеше…

Гласът й заглъхва. Придърпва колене към брадичката си и ги обвива с ръце. Усещам, че трябва да започна да говоря веднага, иначе отново ще започне да се люлее.

— Ние сме заселници — казвам. При тези думи тя ме поглежда, все така прегърнала коленете си, но поне не се люлее. — Били сме заселници — продължавам. — Кацнали сме на Новия свят преди двайсетина години. Но тук живеели местни. Диваците. Те… не ни искали.

Разказвам й историята, която всяко момче в Прентистаун знае, историята, която дори най-тъпото момче-фермерче като моя милост знае наизуст.

— Човеците с години се опитвали да сключат мир, но диваците не искали. Така че започнала войната.

При думата война момичето свежда очи. Аз продължавам:

— А диваците се биели с помощта на разни зарази, разбираш ли, разни болести. Това били оръжията им. Пускали зарази, които правели на човеците различни неща. Една от заразите май била предназначена да избие добитъка, но не станало така — просто всички животни започнали да говорят — поглеждам Манчи, — което не е толкова весело, колкото звучи обръщам поглед към момичето. — А другата зараза била Шумът.

Чакам. Тя мълчи. Но и двамата знаем какво следва да кажа, щото вече съм го казвал, сещате ли се?

Поемам дълбоко дъх.

— Тази зараза избила половината мъже и всички жени, включително и мама, а мислите на останалите живи мъже вече не били тайна за никого.

Тя скрива брадичка зад свитите си колене.

— Понякога чувам ясно — казва тя. — Понякога чувам точно какво си мислиш. Но през повечето време чувам просто…

— Шум — казвам.

Тя кимва.

— А местните?

— Няма вече местни.

Тя кимва отново. Една минута седим и пренебрегваме очевидното, докато става ясно, че повече не можем да го пренебрегваме.

— Ще умра ли? — пита тя тихо. — Заразата ще ме убие ли?

Произнесени с нейния акцент, думите звучат различно, но имат същото значение, мътните ги взели, а Шумът ми казва само най-вероятно, но насила накарвам устата си да изрече:

— Не знам.

Тя ме гледа известно време.

— Наистина не знам — казвам и вече сам го вярвам. — Ако ме беше попитала същото миналата седмица, щях да съм сигурен, но днес… — поглеждам към раницата и към книгата, скрита вътре. — Не знам — поглеждам пак момичето. — Надявам се, че няма да умреш.

Но е много вероятно, казва Шумът ми, много е вероятно да умреш, а аз се опитвам да го прикрия с друг Шум, но това е такава несправедливост, че е трудно да я държиш назад в съзнанието си.

— Съжалявам — казвам.

Тя мълчи.

— Може би ако се доберем до съседното селище… — започвам, но не довършвам, защото не знам отговора. — Още не си болна. Което все пак е нещо.

— Ти трябва да ги предупредиш — казва тя, скрита зад коленете си.

Вдигам рязко глава.

— Какво?

— Одеве, като четеше от книгата в раницата си…

— Стараех се — казвам, а гласът ми е малко по-силен, отколкото ми се иска.

— Видях написаното в онази твоя каквото е там — казва момичето. — Там пише „Ти трябва да ги предупредиш“.

— Знам! Знам, че това пише!

Разбира се, тъпако, разбира се, че е Ти трябва да ги предупредиш. Разбира се. Идиот.

Момичето продължава:

— Ти май…

— Мога да чета.

Тя разтваря ръце.

— Добре.

— Мога!

— Само казвам…

— Ами спри да казваш! — смръщвам се, а Шумът ми лумва така, че Манчи скача на крака. Аз също се изправям. Вдигам раницата и я мятам на рамо.

— Трябва да тръгваме.

— Кога трябва да предупредиш? — пита момичето, все така седнала. — За какво?

Не успявам да отговоря (то и без това не знам отговора), защото над главите ни се чува високо изщракване, кратко силно щрак, което в Прентистаун означава едно-единствено нещо.

С този звук се зарежда пушката.

И ето ти на, на една скала над нас е застанал някой с току-що заредена пушка в ръце, гледа надолу и я е насочил право към нас.

— Онуй, дето първо ми хрумва при настоящото критическо стечение на обстоятелствата — изрича гласът иззад заредената пушка, — е защо две малки кутрета като тия тука си позволиха да изгорят моя мост, а?

14

От погрешната страна на дулото

— Пушка Пушка! Пушка! — започва да лае Манчи и да скача напред-назад в прахта.

— Викам да го укротиш туй твое зверче — казва пушката, а лицето му не се вижда добре така, наведено към нас. — Не искаме да му се случи нещо, нали тъй?

— Тихо, Манчи! — казвам.

Той се извръща към мене.

— Пушка, Тод? — лае. — Бум, бум!

— Знам. Млъквай.

Той спира да лае и настъпва тишина.

Чувам моя Шум, но иначе се възцарява пълна тишина.

— Струва ми се, че зададох въпрос на двете кутрета пред мене — казва гласът. — И си чакам отговора, о, да, чакам си го!

Поглеждам момичето. Тя свива рамене, а аз забелязвам, че и двамата сме вдигнали ръце във въздуха.

— Я пак? — казвам на пушката.

Пушката изсумтява раздразнено.

— Питам казва, — кво точно ви дава правото да горите хорските мостове, а?

Аз мълча. Момичето също.

— Да не мислите, че туй, дето сочи към вас, е пръчка, а? — пушката потрепва.

— Преследваха ни — отвръщам, щото не се сещам за нищо друго.

— Преследваха ви значи? — казва пушката. — И кой ви преследваше, а?

Не знам какво да отговоря на този въпрос. Дали истината ще бъде по-опасна за нас от лъжата? Дали пушката не е на страната на Кмета? Дали няма да ни залови и да ни предаде в ръцете му? А дали пушката изобщо е чувала за Прентистаун?

Светът е много опасно място, когато не знаеш достатъчно.

Защо например е толкова тихо?

— О, знам го Прентистаун, даже много добре го знам — казва пушката, която явно чува Шума ми опасно ясно, повдига дулото нагоре и се прицелва. — И ако вие сте от там, то…

В този момент момичето заговаря и изрича онова, което ме накара веднъж завинаги да започна да мисля за нея като за Виола и никога вече като за момичето.

— Той ми спаси живота.

Аз й спасих живота.

Така казва Виола.

Това думите са чудна работа.

— Спасил го, викаш — отвръща пушката. — А отде знаеш, че не е спасявал само себе си, а?

Момичето, Виола, се обръща към мене, а челото й е намръщено. Мой ред е да свия рамене.

— Ама не — гласът на пушката се променя. — Не, ооо, не, не. Не виждам туй у тебе, не, не го виждам, нали тъй, момче? Щото ти още си само едно момче кутре, а?

Преглъщам.

— Ще стана мъж след 29 дни.

— Туй не е нещо, с което да се гордееш кой знае колко, кутре. Не и там, откъдето идваш.

Човекът сваля пушката от лицето си.

И аз разбирам защо е толкова тихо.

Човекът е жена.

Възрастна жена.

Стара жена.

— Много ще съм ти благодарна, ако мислиш за мене като за нея — казва жената, а дулото на пушката все така сочи към гърдите ми. — Не съм още толкоз остаряла, че да не мога да те гръмна.

Тя се вглежда внимателно в нас, вижда ясно Шума ми и го прочита от горе до долу с умение, което съм усещал само у Бен. На лицето й се изписват разни изражения, защото ме проверява, точно така се променяше лицето на Килиън, когато четеше Шума ми, за да разбере дали го лъжа. Ама не е същото, щото жената няма Шум и аз нямам и най-малка представа какво се върти в нейната глава.

Жената се обръща към Виола и се вглежда и в нея остро и продължително.

— Както всички кутрета — казва накрая, като се обръща пак към мен, — и ти си прозрачен като новородено, момче.

После се извръща към Виола.

— Ама ти, о, не, твойта история не е толкоз проста, момичето ми, нали тъй?

— Ще се радвам да ви разкажа всичко за себе си, обаче само ако свалите пушката — изрича Виола.

Това е толкова изненадващо, че дори Манчи я зяпва. Аз се обръщам към Виола невярващо.

От скалата обаче се чува кикот. Старата жена тихичко се смее. Дрехите й са ушити от истинска кожа, преживяла години и години, прашна, протрита и износена, носи широкопола шапка и ботуши, дето могат да газят и в най-дълбоката кал. Прилича точно на фермер, да ви кажа право.

Ама пушката все така сочи към нас.

— Бягате от Прентистаун, нали тъй? — пита тя и отново се вглежда в Шума ми. Няма смисъл да крия нищо, затова избутвам най-отпред образа на мястото, от което бягаме, онова, което се случи на моста и онези, които ни преследват. Жената го вижда, знам, че го вижда, но само стисва устни и присвива леко очи.

— Ами хубаво — казва накрая, сваля пушката, обляга я в сгъвката на лакътя си и започва да слиза надолу по скалите към нас. — Правичката да ви кажа, никак не ми хареса, дето ми взривихте моста. Гърмежът се чу чак във фермата, о, да, и още как се чу — тя скача от последния камък и застава пред нас, а отблизо силата на нейното мълчание е толкова грамадна, че усещам как отстъпвам, без дори и да съм мислил да го правя. — Обаче пък мостът водеше само към едно място, дето от десетина години, че и повече, изобщо не си заслужава да ходи човек. Оставих го, щото все се надявах — тя ни оглежда напрегнато. — Е, кой сега ще рече, че не съм била права?

Ние обаче все така стоим с вдигнати ръце, щото в приказките на жената няма никакъв смисъл.

— Ще ви попитам само веднъж — казва тя и вдига пушката. — Туй ще ми потрябва ли?

С Виола се споглеждаме.

— Не — казвам.

— Не, госпожо — казва Виола.

Госпожо?, мисля аз.

— То е като господине, момче мило — казва жената и мята пушката на рамо. — Само че го казваш, когато говориш с дама.

Жената кляка пред Манчи.

— А ти пък кое си, кутренце?

— Манчи! — лае той.

— А така, Манчи ще да си, браво на тебе — казва жената и го погалва енергично. — Ами вие, кутрета? — пита тя, като ни поглежда с Виола. — Как са ви кръстили добрите ви майчици?

Аз и Виола пак се споглеждаме. Сериозна работа е да си кажем имената, но може би е справедлива цена за това, че жената свали пушката.

— Аз съм Тод. Това е Виола.

— Е, туй е вярно, както че слънцето и утре ще изгрее, нали тъй? — казва жената, а Манчи вече е вирнал лапи пред краката й и тя го гали по корема.

— Има ли друг път през реката? — питам аз. — Или друг мост? Защото тези мъже, те…

— Аз съм Матилд — прекъсва ме старата жена, — обаче ония, дето ми викат така, не ме познават, а вие можете да ми викате Хилди, може дори някой ден да заслужите правото да ми стиснете ръка.

Аз пак поглеждам Виола. Как можеш да кажеш дали някой е луд, ако няма Шум?

Жената пак се засмива.

— Ама много си смешен, момче — тя се изправя, а Манчи веднага скача на крака и започва да я гледа предано и с обожание. — А да ти отговоря на въпроса, има брод на няколко дни езда нагоре по течението, но мостове изобщо няма и в двете посоки.

Тя обръща очи към мене, погледът й е твърд и ясен, на устните й е изписана лека усмивка. Отново чете Шума ми, но няма и следа от натиска и грубостта, с които правят това мъжете.

А от начина, по който започва да ме гледа, аз проумявам някои неща. Май излязох прав за това, че Прентистаун е карантиниран заради заразата на Шума, а? Щото ето ти една възрастна жена, която изобщо не е умряла от нея, която ме гледа приятелски, макар и още да държи дистанцията между нас, жена, която посреща гостите от моя край с насочена пушка.

А ако аз нося заразата, то Виола определено трябва вече да я е хванала, сигурно умира малко по малко докато си говорим, а това пък вероятно значи, че в селището мен няма да ме искат, вероятно ще ми кажат да се махам и вероятно това ще е краят на всичко, прав ли съм? Моето пътуване ще свърши още преди да съм намерил място, където да отида.

— О, в селището няма да те искат — казва жената, — туй не е вероятно, а е напълно сигурно. Но пък — и тя ми намига, — онуй, което не знаеш, не може да те убие.

— Искаш ли да се хванем на бас, че е точно обратното? — казвам.

Тя се обръща и тръгва пак нагоре по скалите. Ние само я гледаме, докато стига до горе и се обръща да ни погледне.

— Идвате ли, а? — пита, сякаш ни е поканила, а ние нещо се бавим.

Поглеждам Виола. Тя извиква към жената:

— Ние сме се запътили към селището — после обръща поглед към мен. — Независимо дали ни искат там или не.

— О, баш там ще стигнете, кутрета — отвръща жената, — обаче първо имате нужда от един хубав сън и от едно хубаво ядене. Туй и слепец може да го види.

Представата за сън и топла храна е толкова примамлива, че за миг забравям, че преди малко тя се целеше в нас с пушка. Но само за миг. Щото аз не трябва да мисля за ядене, а за други неща. Вземам решение и за двама ни.

— Не трябва да се отклоняваме от пътя — казвам тихо на Виола.

— Ти дори не знаеш къде отиваме — отвръща тя, също така тихо. — Нали не знаеш? Кажи честно.

— Бен каза, че…

— Вие, кутрета, идвате сега с мене в мойта ферма, наяждате се, дръпвате му един сън в истински кревати — нищо че не са кой знае колко меки, а утре отиваме заедно в селището — при последната дума тя отваря широко очи, сякаш ни се подиграва, задето го наричаме така.

Ние обаче не мърдаме.

— Еми, ако си говорим честно — казва жената, — пушката е у мене — тя я размахва леко. — Обаче аз ви моля да дойдете.

— Защо да не отидем с нея? — прошепва Виола. — Да видим какво е положението.

Шумът ми лумва от изненада.

— Какво положение да видим?

— Ами искам да се изкъпя — казва тя. — Искам и да поспя.

— Аз също — отвръщам, — обаче има едни мъже, дето ни преследват и дето със сигурност няма да отстъпят пред един нищо и никакъв съборен мост. А и не знаем нищо за тази жена. Може да е убийца.

— Изглежда ми свястна — Виола поглежда жената. — Малко е изкукуригала, но не ми се вижда опасна в този смисъл.

— Тя никак не може да изглежда — почвам да се дразня, да ви кажа право. — Човеците без Шум изглеждат като едно голямо нищо, така да знаеш.

Виола се втренчва в мене, веждите й се свиват и тя стисва зъби.

— Е, не и ти, де — казвам.

— Всеки път… — започва тя, но после само поклаща глава, без да довърши.

— Какво всеки път? — прошепвам, но Виола само стисва очи и се обръща към старата жена.

— Чакайте — извиква, а гласът й е ядосан. — Само да си взема нещата.

— Ей! — възкликвам аз. Вече не сме на фаза „Той ми спаси живота“, така ли? — Чакай малко. Не трябва да се отклоняваме от пътя. Трябва да стигнем до селището.

— Пътят никога не е бързият начин да стигнеш там, закъдето си тръгнал — обажда се старата жена. — Не знаеш ли?

Виола си мълчи, грабва раницата си и е страшно намръщена. Готова е да тръгне, готова е да последва първия срещнат човек без Шум, готова е да ме зареже при първото изкушение.

И изобщо не й идва на ум онова, което аз се налага да изрека на глас.

— Аз не мога да дойда, Виола — казвам тихо със стиснати зъби, малко се мразя за това, че го казвам, лицето ми пак пламва и от това пластирът пада от веждата ми. — Нали нося заразата. Опасен съм.

Тя се обръща към мене, а гласът й е леденостуден:

— Ами значи може би не бива да идваш.

Челюстта ми буквално увисва.

— Наистина ли би постъпила така? Просто ще ме изоставиш?

Виола отвръща поглед встрани, но преди да отговори, се обажда старата жена:

— Момче кутре — казва, — ако от заразата те е страх, то може твойта приятелка да върви малко по-напред със старата Хилди, а ти да изостанеш назад и кучето кутре да те пази.

— Манчи! — излайва Манчи.

— Както искаш, все ми е едно — казва Виола, обръща ми гръб и се закатерва по скалите, където е застанала старата жена.

— А и да ти кажа — казва старата жена, — аз съм Хилди, не стара жена.

Виола стига до нея, двете тръгват заедно без дума повече и само за миг се скриват от погледа ми. Просто ей така.

— Хилди — казва ми Манчи.

— Млъквай — отвръщам.

Вече нямам избор и просто трябва да се покатеря по скалите след тях, сещате ли се?

Продължаваме нататък по много по-тесен път сред още скали и храсталаци, Виола и старата Хилди заедно напред, аз и Манчи много по-отзад, крачим към кой знае каква нова опасност, а аз през цялото време се озъртам през рамо, като всеки път чакам да видя Кмета и господин Прентис Младши, и Аарон, които ни преследват.

Не знам нищо. Откъде да го знам? Как може Бен и Килиън да са очаквали, че ще съм подготвен за онова, което виждам сега? Е, вярно, идеята за чисто легло и топла храна звучи като нещо, заради което си заслужава да се оставиш да те застрелят, но може би това е капан, а ние тримата сме толкова глупави, че просто заслужаваме да паднем в него.

Освен това ни преследват и трябва не да спираме, а да бягаме.

Но може би наистина през реката няма друг път.

А Хилди можеше да ни принуди насила да я последваме, но тя не го стори. А пък Виола каза, че Хилди е свястна, може би пък човеците без Шум могат да се разпознават едни други по-добре.

Видяхте ли сега? Откъде да знам кое е истината?

А и на кого му пука какво казва Виола?

— Виж ги само — казвам на Манчи. — Веднага се сдушиха. Като отдавна изгубени роднини или нещо подобно.

— Хилди — казва Манчи, аз замахвам към задницата му, но той избягва напред.

Виола и Хилди не спират да си приказват, но аз чувам само мърморене от време на време, без никакви думи. Изобщо не знам какво си казват. Ако си бяха нормални човеци с Шум, нямаше да има значение колко назад съм изостанал, просто тримата щяхме да си говорим и никой нямаше да има тайни от другия, а сега тайните си се появяват направо автоматично. Всички щяхме да си бъбрим, независимо дали другите искат да слушат или не.

И никой нямаше да бъде изоставен. Никой нямаше да може да бъде изоставен от другия, готов да го зареже при първата появила се възможност.

Крачим напред.

А аз продължавам да мисля.

Пускам ги да се отдалечат още повече.

И мисля, и мисля.

Щото с течение на времето почвам да проумявам още повече неща.

Сега срещнахме Хилди и навярно тя може да се погрижи за Виола. Явно си допадат, щото са един дол дренки. Напълно различни са от мене, във всеки случай. Вероятно Хилди може да помогне на Виола да се върне там, откъдето е дошла, щото аз очевадно не мога да й помогна да го стори. Очевидно аз не мога да живея никъде другаде, освен в Прентистаун, сещате ли се? Щото нося заразата, която ще убие Виола, може би я убива в момента, освен това може да убие всеки друг, когото срещна, заразата винаги и винаги ще ме държи вън от селището, така че сигурно ще трябва да спя в хамбара на Хилди при овцете и картофите.

— Значи така стоят нещата, а, Манчи? — спирам, а гърдите ми натежават страшно. — Тук няма Шум, аз съм единственият, който го носи.

Изтривам потта от челото си.

— Няма къде да отидем. Не можем да продължим напред.

Не можем и да се върнем.

Сядам на един камък и осъзнавам цялата страшна истина в тези думи.

— Няма къде да отидем — казвам. — Нищо не ни остана.

— Остана Тод — казва Манчи и маха с опашка.

Не е честно.

Просто не е честно.

Единственото място, на което истински принадлежиш, е мястото, където никога не можеш да се върнеш.

Така че оставаш завинаги сам, винаги и завинаги.

Защо постъпи така с мен, Бен? Какво толкова лошо направих, че да постъпиш така с мен?

Изтривам очите си с ръкав.

Иска ми се Кметът и Аарон да дойдат и да ме хванат.

Искам всичко да свърши.

— Тод? — лае Манчи, изправя се на коленете ми и ме души по лицето.

— Остави ме — казвам и го избутвам настрани.

Хилди и Виола си продължават напред и ако не стана, ще изгубя пътя.

Не ставам.

Още ги чувам как си говорят, но постепенно гласовете им заглъхват, никой не се оглежда назад, за да види дали ги следвам.

Хилди чувам изведнъж и момиче кутре и проклетата спукана тръба, и пак Хилди, и горящ мост.

Вдигам глава.

Защото това е нов глас.

А аз не просто го чувам. Не и с ушите си, искам да кажа.

Хилди и Виола се отдалечават все повече, но някой върви срещу тях, посреща ги и вдига ръка за поздрав.

Някой, чийто Шум казва здрасти.

15

Братя по страдание

Стар мъж, който носи пушка, но дулото е наведено към земята. Шумът му лумва, когато приближава Хилди, става възбуден и радостен, когато мъжът обгръща раменете й с ръка и я целува за добре дошла, после започва да жужи, когато мъжът се обръща към Виола, а тя отстъпва малко назад, за да не я поздравят и нея толкова сърдечно.

Хилди е омъжена за мъж с Шум.

Възрастен мъж, който си се разхожда със своя истински, ама съвсем истински Шум.

Но как…?

— Ей, момче кутре! — вика Хилди към мене. — Цял ден ли ще седиш там да си човъркаш носа или идваш за вечеря?

— Вечеря, Тод! — лае Манчи и хуква към Хилди.

Нищо не мисля. Не знам какво да мисля.

— Еха, още един Шумен приятел! — вика старият мъж, подминава Виола и Хилди и се запътва към мене. Шумът му се излива от него като ярък парад от радост, пълен е с нежелано доброжелателство и натрапени добри чувства.

Момче кутре и мостът пада, и спукана тръба и брат по страдание и о, Хилди, моя Хилди. Той все така носи пушката, но когато идва до мен, протяга приятелски ръка да се здрависаме.

Толкова съм втрещен, че просто я поемам.

— Там ме викат! — старият мъж направо крещи. А ти кой ще да си, кутре?

— Тод — отвръщам.

— Баш ми е драго, Тод! — той слага ръка около раменете ми и полека ме повлича напред по пътя. Препъвам се, едва пазя равновесие, докато той ме дърпа към Хилди и Виола и не спира да бъбри — Не са идвали гости за вечеря от сума ти луни, та затуй ще ни извиняваш за скромната колибка. По тоз път никой не е идвал от има-няма десет години, но вие сте добре дошли! Добре сте ни дошли!

Настигаме останалите и аз все така не знам какво да кажа и само местя поглед от Хилди и Виола към Там и обратно.

Просто ми се ще от време на време в света да има някаква логика, толкова ли е трудно?

— Не е никак трудно даже, Тод, кутрето ми — казва мило Хилди.

— Как може да не си се заразила от Шума? — питам, когато най-после думите успяват да пропълзят от главата ми и да излязат в света през устата ми. И тогава сърцето ми се разтупква, разтупква се толкова силно, че очите ми се разтварят широко, широко, а гърлото ми се стяга, а Шумът ми става бял от надеждата.

— Имате ли лек? — казвам, а гласът ми прекъсва. — Има ли лек?

— То ако имаше лек — вика Там, — верно ли мислиш, че щях да те заливам с целия тоз боклук, дето плува из ума ми, а?

— Бог да ти е на помощ, ако не млъкнеше поне тогава — казва Хилди с усмивка.

— Бог да ти е на помощ и на тебе, щото тогава нямаше да можеш да ми казваш кво да мисля — отвръща Там, а Шумът му бълбука от обич. — Не, момче кутре. Няма лек или поне аз не знам да има.

— Ами то — обажда се Хилди, — говори се, че в Хейвън работели върху лек. Хората приказват.

— Кои хора? — скептично пита Там.

— Талия например — отговаря Хилди. — Сюзън Ф. Сестра ми също.

Там изпуфтява.

— Думичка повече няма да кажа. Слухове за слухове са слухове. То на сестра ти доверие да нямаш дори когато си казва името, камо ли за други работи.

— Ама… — обаждам се аз, като не спирам да местя погледа си напред-назад, защото просто трябва да разнищя въпроса докрай. — Как тогава сте останали живи? — обръщам се към Хилди. — Шумът убива жените. Всички жени.

Там и Хилди се споглеждат и аз чувам, усещам как Там смачква нещо в Шума си и го скрива от мен.

— Не, не ги убива, Тод, кутрето ми — казва Хилди и гласът й е много нежен. — Тъкмо това разправях на приятелката ти Виола преди малко. Шумът не е опасен за нея.

— Не е опасен ли? Как може да не е опасен?

— Жените имат имунитет срещу Шума — обажда се Там. — Късметлийки, само туй ще ти река.

— Не, не може, как така? Нямат никакъв имунитет! — отвръщам аз много високо. — Никакъв имунитет нямат! Всички жени в Прентистаун са хванали Шума и са умрели от него, всичките, до една! Мама също е умряла от Шума! Може при нас диваците да са пуснали някакъв по-опасен Шум, отколкото тук, но…

— Тод, кутренце — Там слага ръка на рамото ми и ме спира.

Дръпвам се рязко от него, но просто не знам какво повече да кажа. Виола досега думичка не е обелила и аз обръщам поглед към нея. Тя обаче гледа настрани.

— Знам каквото знам — казвам, нищо че досега точно онова, което си мислех, че знам, докара най-големите неприятности, сещате ли се?

Как може истината да е друга?

Как може истината да е друга?

Там и Хилди се споглеждат. Поглеждам в Шума на Там, но той е такъв специалист в криенето на мисли, какъвто не съм срещал през живота си, така че няма смисъл да ровя. Виждам само една доброта и нищо друго.

— Прентистаун има много тъжна история, кутре — казва той. — Куп неща там станаха по най-горчивия начин.

— Грешиш — казвам, но дори гласът ми звучи несигурно, защото изобщо не знам в какво греши той.

— Сега не му е времето, Тод — обажда се Хилди, погалва Виола по рамото, а Виола не се съпротивлява на докосването й. — Трябва да хапнеш, трябва да поспиш. Ви казва, че почти никак не сте спали, а сте пропътували толкова километри. Всичко ще изглежда по-добре утре, когато се нахраниш и си починеш, а, как мислиш?

— И тя няма да се зарази с нищо от мен? — питам, като умишлено не гледам… Ви.

— Е, с Шум със сигурност няма да се зарази, за друго не знам — лукаво се усмихва Хилди. — Като те опознае по-добре, чак тогава ще разбере дали е в безопасност с тебе.

Много искам Хилди да е права, но едновременно с това искам да й кажа, че не е права и затова просто не казвам нищо.

— Хайде — прекъсва мълчанието Там. — Да ходим да хапнем.

— Не! — обаждам се аз, защото всичко отново нахлува в съзнанието ми. — Нямаме време да хапваме — поглеждам Виола. — Едни мъже ни преследват, ако си забравила. Мъже, които изобщо не се интересуват от това дали се чувстваме добре — вдигам очи към Хилди. — Виж, сигурен съм, че хапването при тебе е супер, обаче…

— Тод, кутрето ми… — започва Хилди.

— Не съм ти никакво кутре! — изкрещявам аз.

Хилди стисва устни и само очите и се усмихват.

— Тод, кутрето ми — почва тя пак, само че по-тихо, — никой мъж от отвъдния бряг на реката няма да стъпи на моя бряг, разбра ли ме добре?

— Така, така — казва Там. — Верно си е.

Аз гледам ту единия, ту другия.

— Но…

— Аз охранявам този мост вече повече от десет години, кутре — казва Хилди. — А преди това още много години го поддържах. Работата ми е да следя кой или какво минава по него — тя поглежда Виола. — Никой няма да дойде. В безопасност сте.

— Така, така — повтаря Там, като се полюшва на пети и пръсти.

— Но… — започвам пак аз, но Хилди ме пресича:

— Време е за хапване.

Е, то се видя, явно това е положението. Виола все така не ме и поглежда, ръцете й са все така скръстени, само дето сега е хванала и Хилди под ръка. По всичко личи, че аз ще правя компания на Там, който ме чака да ги последваме. Да ви кажа право, не ми се тръгва, но всички закрачват, така че аз нямам избор. Тръгваме по пътеката в имота на Хилди и Там, Там все бъбри и вдига повече Шум от цял град.

— Хилди вика, че сте взривили моста — казва той.

— Моя мост — обажда се Хилди отпред.

— Тя го построи — продължава Там. — Но никой не е минавал по него от сума ти години.

— Съвсем никой? — питам аз и за секунда мисля за всички ония мъже, които изчезваха от Прентистаун, докато растях. Нито един от тях не е стигнал толкова далеч, колкото стигнахме ние с Виола.

— Страшна конструкция, мостът де — продължава Там, сякаш изобщо не ме чува, а може и наистина да не ме чува, щото говори много високо. — Жално ми стана, като разбрах, че вече го няма.

— Нямахме избор — отвръщам.

— О, избор винаги има, кутренце, а от това, което чувам, вие сте направили най-добрия.

Известно време вървим мълчаливо.

— Сигурен ли си, че сме в безопасност? — питам аз.

— Е, в това човек никога не може да бъде сигурен — отвръща той. — Но Хилди е права — той се усмихва, но с тъжна усмивка или поне така ми се струва. — Има и други неща освен взривения мост, които държат ония мъже от другата страна на реката.

Опитвам се да разчета Шума му, за да разбера дали казва истината, но той е твърде блестящ и чист, ярко, топло място, където в истина се превръща всичко, което си пожелаеш.

Изобщо не прилича на мъж от Прентистаун.

— Не разбирам — казвам, защото мисълта не ми излиза от главата. — Сигурно тук имате някаква друга Шумна зараза.

— Моят Шум вижда ли ти се различен от твоя? — пита Там и в гласа му има искрено любопитство.

Поглеждам го и се заслушвам. Хилди и Прентистаун, и картофи и овце, и заселници, и спукана тръба, и Хилди.

— Със сигурност мислиш много за жена си.

— Тя е мойта пътеводна звезда, кутренце. Щях да се изгубя в Шума, ако тя не ми беше протегнала ръка и не беше ме извадила оттам.

— Как така? — питам и се чудя за какво ли говори. — Ти би ли се във войната?

— Бих се, кутренце малко — отвръща той, — но под открито небе, когато слънцето грее, за войни не се говори.

— Защо?

— Моля се на всичките си богове никога да не разбереш защо — Там слага ръка на рамото ми. Този път не се дръпвам.

— Как го правиш? — питам.

— Кое?

— Как правиш Шума си толкова лъскав, че не мога да погледна в него?

Той се усмихва.

— Тъй става след сто години криене на разни работи от жената.

— То затова аз чета мислите му толкова добре — обажда се Хилди отпред. — Той задобрява в криенето, аз задобрявам в разкриването.

Двамата се засмиват едновременно. Опитвам се да срещна погледа на Виола и да извъртя очи престорено заради тези двамата, но Виола не ме поглежда и аз спирам да се опитвам.

Скалите край пътя свършват, заобикаляме един нисък хълм и внезапно пред нас изниква фермата, имотът се простира върху още ниски хълмчета, виждам ниви с пшеница, ниви със зеле, ливада с няколко овце.

— Здравейте, овце! — вика Там.

— Овце! — отвръщат овцете.

Пътят минава първо край грамаден дървен хамбар, построен толкова стабилно, колкото и мостът над пропастта, водонепропусклив и здрав, който сякаш може да векува тук, ако стане нужда.

— Освен ако не го взривите и него — гризва ме Хилди, като не спира да се смее.

— Ще видиш какво ще ти се случи, ако опиташ — смее се и Там.

Почвам да се отегчавам от тоя смях с повод и без повод.

После пред нас застава главната къща на фермата, която е буквално нещо невиждано. Цялата е метална, като нашата бензиностанция и Църквата ни, но не е така очукана и ръждива. Направо блести, част от нея се издига право към небето като платно, а коминът е дълъг и причудливо извит, а върхът му е наведен надолу и пуши дори в момента. Другата половина от къщата е от дърво, наковано върху метални плоскости, стабилно като хамбара, но странно огънато и прилично на…

— Крила — казвам.

— Точно крила — потвърждава Там. — И какви крила са това според тебе?

Поглеждам пак къщата. Цялата всъщност прилича на птица, като коминът представлява главата и шията, после следват блестяща метална гръд и обкованите с дърво крила, протегнати назад и видът й е точно на птица, отпусната върху водата или нещо подобно.

— Това е лебед, Тод, кутренцето ми — казва Там.

— Какво е?

— Лебед.

— Какво е лебед? — питам аз, без да свалям очи от къщата.

За секунда Шумът на Там е объркан, после се изпълва с тъга, така че обръщам очи към него:

— Какво има?

— Нищо, кутренце — отвръща той. — Отдавнашни спомени.

Виола и Хилди са все така пред нас, очите на Виола са широко отворени, а устата и безмълвно се отваря и затваря.

— Какво ти казах! — обажда се Хилди.

Виола се втурва към оградата. Взира се в къщата, оглежда металните части от горе до долу, от всички страни. Заставам до нея и също разглеждам. Трудно ми е да измисля какво да кажа сега (млъквайте!).

— Би трябвало това да е лебед — казвам накрая. — Каквото и да означава „лебед“.

Виола не ми обръща никакво внимание и пита Хилди:

— Това „Експанжън Три 500“ ли е?

— Кво?

— По-стар е, Ви, кутрето ми — отвръща Хилди. — „Х Три 200“.

— Нашите са „Х“ Седмици — казва Виола.

— Не съм изненадана — продължава Хилди.

— За какво говорите, мътните да ви вземат? — питам. — Експанжън кви?

— Овце! — лае Манчи в далечината.

— Това е моделът на нашия заселнически кораб — отвръща Хилди, сякаш изненадана, че не знам това. — „Експанжън“ клас три, серия 200.

Обхождам с поглед лицата на останалите. В Шума на Там има летящ космически кораб, чийто корпус повтаря едно към едно фасадата на фермата.

— А, да — казвам аз, като се мъча да звуча така, сякаш всичко ми е ясно. — Построили сте къщата с частите, които са ви били под ръка.

— Точно така, кутренце — казва Там. — Или просто строиш, или я превръщаш в произведение на изкуството, ако така по ти харесва.

— Откъде знаеш тия неща за корабите? — питам Виола.

Тя гледа в земята и избягва очите ми.

— Нали не ми казваш, че… — започвам аз, но млъквам.

Чак сега разбирам.

Естествено, че разбирам.

Твърде късно го разбирам, както и всичко останало, но все пак разбирам.

— Ти си заселник — казвам. Ти си нов заселник.

Виола не ме поглежда, но свива рамене.

— Но корабът, с който сте се разбили в блатото — продължавам, — беше твърде малък, за да бъде заселнически кораб.

— Той беше само совалка за разузнаване. Корабът майка е „Експанжън“ клас Седем.

Тя обръща очи към Хилди и Там, които стоят мълчаливо. Шумът на Там е ярък и изпълнен с любопитство. Хилди си остава все така загадъчна. Обаче някак си имам чувството, че за мен чутото е изненада, а за нея не, че Виола й е казала вече коя е, а на мен не е казала, вярно, че аз нито веднъж не съм я и питал за това, но все пак ме изпълва горчивина.

Поглеждам към небето.

— Той е някъде там, нали? — питам. — Твоят „Експанжън“ клас Седем.

Виола кимва.

— Ти водиш нови заселници. Нови заселници идват в Новия свят.

— Всички уреди се повредиха, когато се разбихме — казва Виола. — Не можех да се свържа с тях. Нямаше как да ги предупредя, че не трябва да идват — поглежда нагоре и леко въздъхва. — Ти трябва да ги предупредиш.

— Няма как Бен да е имал предвид това — пресичам я бързо. — По никакъв начин не е имал предвид това.

Виола смръщва вежди.

— Защо пък не?

— Кой какво е имал предвид? — пита Там.

— Колко са? — питам, без да свалям очи от Виола и чувствам как светът се променя, а промяната е завинаги. — Колко нови заселници идват?

Виола поема дълбоко въздух, преди да отговори и аз съм готов да се обзаложа, че тая част от историята не я е разказала на Хилди.

— Хиляди са — отвръща. — Хиляди.

16

Нощ без извинения

— Ще им трябват още няколко месеца, за да пристигнат — казва Хилди и за пореден път ми напълва чинията с картофено пюре. Двамата с Виола така се тъпчем, че не можем и думичка да обелим, затова Хилди и Там отговарят за разговора.

За разговора с кутретата.

— Пътуването през космоса не прилича на онова, което си виждал по видеозаписите — обажда се Там, а по брадата му потича сос от овнешкото. — Трябват ти години и години, и години да стигнеш до където и да било. Примерно от Стария до Новия свят се пътува шейсет и четири години.

— Шейсет и четири години? — ахвам аз и пръсвам наоколо сдъвкано картофено пюре.

Там кимва.

— През повечето време си замразен, така че годините минават бързо, стига да не умреш по пътя.

Обръщам се към Виола.

— Значи ти си на шейсет и четири години?

— Шейсет и четири по летоброенето на Стария свят — продължава Там и смята нещо на пръсти. — Това значи колко…? Към петдесет и осем, петдесет и девет години по летоброенето тука…

Виола обаче клати глава.

— Аз съм родена на борда. Не съм била замразена.

— Значи или татко ти, или майка ти са били отговорници — обажда се Хилди, хапва репичка и се обръща към мен, за да ми обясни. — Някои от хората на борда остават будни, за да наглеждат останалите и да следят курса на пътуването.

— И двамата бяха отговорници отвръща Виола. — Преди тях отговорник бил бащата на мама, а преди него — дядо й.

— Чакай, чакай — обаждам се аз, щото както винаги изоставам от разговора. — Значи, ако ние сме кацнали на Новия свят преди двайсетина години…

— Двайсет и три — отбелязва Там. Ама ми се сториха като сто.

— Значи вие сте тръгнали насам още преди ние да стигнем — зяпвам. — Искам да кажа татко ти или дядо ти, или който там друг…

Оглеждам всички, за да видя дали някой си задава същия въпрос, който си задавам аз.

— Но защо? — питам. — Защо сте тръгнали насам, без дори да знаете какво ви чака?

— Питаш защо са дошли първите заселници ли? — казва Хилди. — Защо някой би искал да потърси ново място за живот?

— Щото не си заслужаваше да оставаме на онуй място, дето го напуснахме — казва Там. — Щото там беше станало толкова страшно, че трябваше да се махнем.

— Старият свят беше мръсен, кървав и пренаселен — казва Хилди и си изтрива устата със салфетка. — Разпадаше се, да, разпадаше се, щото хората се мразеха и се избиваха, и никой не се радваше, ако другите край него не страдаха. Поне така беше преди двайсет години.

— Не знам как е сега — казва Виола. — Никога не съм виждала Стария свят. Баща ми и майка ми…

Тя замълчава и се отнася нанякъде.

Аз обаче не спирам да си мисля какво ли е да си роден на космически кораб, на истински космически кораб. Да растеш, докато прелиташ край звездите, да можеш да поемеш накъдето си пожелаеш, а не да си забит на една противна планета, която очевидно изобщо не те иска. С кораба можеш да отидеш навсякъде. Ако някое място не те устройва, отлиташ и си намираш друго. Пълна свобода във всички посоки. Възможно ли е изобщо в цялата вселена да има нещо по-готино от това?

Не забелязвам, че край масата се е възцарила тишина. Хилди гали Виола по гърба, а от очите на Виола текат сълзи и тя се полюлява леко напред-назад.

— Какво? — питам. — Какво има пък сега?

Челото на Виола се смръщва.

— Какво? — повтарям.

— Мисля, че достатъчно говорихме за майката и таткото на Ви тази вечер — отвръща меко Хилди. — Смятам, че е време малките кутрета да си лягат.

— Още е рано — казвам аз и поглеждам през прозореца. Слънцето дори не е залязло. — Трябва да стигнем до селището…

— Селището се казва Фарбранч — срязва ме Хилди, — и първата ни работа утре сутрин е да отидем там.

— Но онези мъже…

— Аз пазя реда на това място от дните преди ти да се родиш, кутре — отвръща Хилди кротко, но категорично. — Ще се справя с всичко, което се кани да дойде, каквото и да е то, ясно ли е?

Не отвръщам нищо, а Хилди не обръща внимание на Шума ми, който определено има друго мнение по въпроса.

— Мога ли да попитам какво ще правите във Фарбранч? — пита Там с небрежен глас, човъркайки кочан варена царевица, но Шумът му ври от любопитство.

— Просто трябва да стигнем там — отвръщам.

— И двамата ли?

Поглеждам Виола. Тя вече не плаче, но лицето й е подуто. Не отговарям на въпроса.

— Ами, то във Фарбранч има достатъчно работа за вършене — казва Хилди, изправя се и вдига чинията си от масата. — Ако това е, което търсите. В овощните градини винаги има нужда от помощ.

Там също става и двамата разчистват масата, отнасят чиниите в кухнята и ме оставят сам с Виола. Чувам ги как си бъбрят, говорят тихичко, а Там блокира Шума си, така че не мога да разбера и думичка.

— Смяташ ли, че е добре да оставаме тук цяла нощ? — питам полугласно.

Но Виола ми отговаря с гневен шепот и то така, сякаш изобщо не съм попитал нищо:

— Само защото мислите и чувствата ми не се изливат наоколо като безкраен крясък, не означава, че нямам мисли и чувства!

Зяпвам я изненадано:

— Кво?

Тя продължава да шепне яростно:

— Всеки път, когато си помислиш нещо от рода на О, тя е напълно празна или Вътре в нея няма нищо, или пък Може пък да я зарежа тука с тия двамата, аз те чувам отлично, ясно ли ти е? Чувам всяка глупост, която си помислиш, разбра ли? И схващам много повече, отколкото ми се иска.

— А, така значи? — прошепвам в отговор, но Шумът ми изобщо не шепне. — Всеки път, когато ти си помислиш нещо, когато през главата ти мине някоя твоя глупава мисъл, аз не я чувам, така че как се предполага да знам каквото и да било за теб, мътните те взели? Как се предполага да знам какво става в тебе, ако го пазиш в тайна и не ми го казваш?

— Не пазя никакви тайни — стисва зъби тя. — Аз просто съм нормална.

— Не и на мойта планета, Ви.

— Ти пък откъде знаеш, а? Чувам как се изненадваш от почти всяка дума през последните няколко часа. Там, от където идваш, нямахте ли училище? На нищо ли не са те научили?

— Уроците по история не са толкова важни, когато се мъчиш да оцелееш — промърморвам аз.

— А, точно тогава са най-важни — обажда се Хилди, застанала в противоположния край на масата. — А тоя тъп спор само доказва, че и двамата сте капнали от умора. Хайде.

Виола и аз се споглеждаме, но тръгваме след Хилди и влизаме в една просторна простичка стая.

— Тод! — излайва Манчи от единия ъгъл, без да мърда от овнешкия кокал, който Там му даде по-рано.

— Отдавна използваме стаите за гости за други неща — казва Хилди. — Ще полегнете на диваните.

Помагаме й да постеле чисти чаршафи. Виола продължава да се мръщи, а моят Шум жужи яркочервен.

— Хайде сега — казва Хилди накрая, — да се извините един на друг.

— Моля? — казва Виола. — Защо?

— Защо се бъркаш, където не ти е работа? — питам аз.

— Човек не трябва да си ляга вечер скаран с друг човек — отвръща Хилди, сложила ръце на хълбоците си и ясно показва, че няма да отстъпи, но много й се иска някой да се опита да я накара да го стори. — Не и ако иска да остане приятел с него.

Двамата с Виола мълчим.

— Той нали ти спаси живота? — обръща се Хилди към Виола.

Тя гледа известно време в пода, после казва:

— Да.

— Така си е, спасих я! — обаждам се аз.

— А тя пък спаси твоя живот при моста, нали тъй? — продължава Хилди.

Опа.

— Така, така — казва Хилди. — Опа. Не смятате ли, че всичко, което сте преживели заедно, все пак означава нещо?

Ние пак премълчаваме.

Хилди въздъхва.

— Хубаво. Смятам, че две толкова пораснали кутрета трябва да могат сами да се оправят с извиненията помежду си.

И излиза от стаята, без дори да каже „лека нощ“.

Обръщам гръб на Виола, тя също ми обръща гръб. Изритвам си обувките и се пъхам под чаршафа на единия „диван“ на Хилди, който си е проста кушетка със завъртяно име. Виола прави същото. Манчи скача при мене и се свива на кълбо в краката ми.

Тихо е, чува се само моят Шум и от време на време по някое припукване на огъня — навън е захладняло. Рано е, но меките възглавници и чистият чаршаф, и топлината на огъня ме унасят и аз затварям очи.

— Тод? — обажда се Виола от своята кушетка до отсрещната стена на стаята.

Изплувам от съня.

— Какво?

Мълча няколко секунди, защото ми се струва, че тя обмисля как да ми се извини.

Нищо подобно.

— В книгата ти написано ли е какво трябва да правим, когато стигнем във Фарбранч?

Шумът ми пламва в червено.

— Няма значение какво пише в книгата ми — казвам. — Тя е моя, предназначена е само за мен.

— Нали се сещаш, че в блатото ми показа картата, дето е пъхната вътре? — продължава тя. — И ми каза, че трябва да стигнем до нарисуваното селище? Спомняш ли си какво пишеше под рисунката?

— Разбира се, че си спомням.

— Е, какво пишеше?

В гласа й няма подигравка или пък аз не мога да я уловя, защото този въпрос трябва да означава точно това, нали? Подигравка?

— Заспивай — казвам.

— Пишеше Фарбранч — казва тя. — Под рисунката беше написано името на селището, до което трябва да стигнем.

— Млъквай — Шумът ми пак почва да жужи.

— Не е срамно, че не можеш…

— Млъквай, казах!

— Аз мога да ти помогна да…

Скачам рязко и събарям Манчи от дивана. Грабвам си чаршафа и одеялото под мишница и раздразнено се измъквам от стаята, отивам в трапезарията, като тропам силно по пода. Хвърлям завивките на пода и пак си лягам, далеч от Виола и от безсмисленото й зло мълчание.

Манчи остава при нея. Не съм учуден.

Затварям очи, но не мога да заспя, не мога и не мога.

Докато най-после заспивам.

Заспивам, щото съм на пътеката в блатото, но то е и града, и нашата ферма, и Бен е там, и Килиън е там, и Виола е там и те всичките казват: „Какво правиш тука, Тод?“, а Манчи лае: „Тод! Тод!“, а Бен ме сграбчва за ръката и ме влачи към вратата, а Килиън е сложил ръка на раменете ми и ме бута ли, бута напред по пътеката, а Виола слага кутийката за палене на огън пред предната врата на фермата, а Кметът на коня си прелита точно през вратата и стъпква кутийката, а крокодилът е с лицето на Аарон и изведнъж се изправя иззад раменете на Бен, а аз викам: „Не!“ и…

Сядам рязко, целият съм плувнал в пот, сърцето ми препуска и очаквам да видя Кмета и Аарон, надвесени над мене.

Но вместо тях над мен е Хилди, която казва:

— Какво правиш тука, мътните те взели? — изправила се е точно до вратата, зад гърба й нахлуват ярките слънчеви лъчи, толкова ярки, че трябва да вдигна ръка да си засенча очите.

— Тука ми беше по-удобно — промърморвам, а сърцето ми тупка ли, тупка.

— Не се съмнявам — казва тя, разчитайки сънения ми Шум. — Закуската е на масата.

Ароматът на пържен овнешки бекон скоро събужда и Виола, и Манчи. Пускам Манчи навън да се изака, но двамата с Виола не си казваме и думичка. Там влиза, докато закусваме, сигурно е бил да храни овцете. Аз поне ги хранех по същото време у дома, във фермата.

У дома, мисля.

Както и да е.

— Я си пийни, кутренце — казва Там и слага пред мене чаша кафе. Пия и крия очите си.

— Нещо необичайно навън? — питам иззад ръба на чашата.

— Нито звук — отвръща Там. — А денят е прекрасен!

Поглеждам Виола, но тя не ме гледа. Всъщност закусваме, мием си лицата, преобличаме се и стягаме раниците мълчешком, никой не казва и дума на другия.

— Късмет ви желая и на двамата — вика Там, когато заедно с Хилди сме готови да се отправим към Фарбранч.

— Винаги е хубаво, когато двама души, останали сам-самички на света, се намерят един друг.

Е, тая забележка я оставям без коментар.

— Хайде, кутрета — казва Хилди. — Губим време. Минаваме през фермата и скоро стъпваме пак на познатия път, който идва от моста.

— Това беше главният път от Фарбранч до Прентистаун — обажда се Хилди, понесла и тя някакъв неин си вързоп. — По-скоро до Ню Елизабет, така му беше предишното име.

— На кого предишното име? — питам.

— Ами на Прентистаун — отвръща тя. — Преди се казваше Ню Елизабет.

— Никога не се е казвал така! — възкликвам и вдигам високо вежди.

Хилди ме поглежда и собствените й вежди се повдигат подигравателно.

— Така ли? Значи нещо бъркам тогава.

— Сигурно — отвръщам.

Виола изпуфтява презрително. Хвърлям й усмъртителен поглед.

— Има ли къде да останем във Фарбранч? — пита тя Хилди, без да ми обръща никакво внимание.

— Ще ви заведа при сестра ми — отвръща Хилди. — Тя е Заместник-кмет тази година, сериозно ви говоря.

— А после какво ще правим? — питам и подритвам буци пръст, докато крачим напред.

— Е, това вече си е ваша работа — отвръща Хилди. — Вие носите отговорност за собствената си съдба, права ли съм?

— Е, досега не съм останала с такова впечатление — чувам Виола да промърморва под нос и това са същите думи, които витаят в Шума ми в същия момент, така че двамата неволно вдигаме глави и погледите ни се срещат.

Малко остава да се усмихнем един на друг. Но не се усмихваме.

И тогава чувам Шума.

— Аа! — обажда се Хилди, която също го чува. — Ето го и Фарбранч.

Да, ето го и Фарбранч.

Другото селище. Другото селище, което не би трябвало изобщо да съществува.

Другото селище, в което Бен искаше да отидем.

Другото селище, в което би трябвало да сме в безопасност.

Първото нещо, което виждам, е как пътят се вие през овощни градини, дърветата са подредени по конец, очевидно добре гледани, тръбите на напоителната система се спускат по хълма, минават през няколко постройки и стигат до потока недалеч, пълноводен, тих, той също се вие и без съмнение бърза да стигне до реката.

Навсякъде сноват мъже и жени.

Повечето са пръснати на работа из овощните градини, облечени са в тежки работни престилки, мъжете са с дълги ръкави, жените — с поли до глезените, някои режат от дърветата плодове, прилични на грамадни шишарки и ги насичат на по-малки парчета с мачете, други носят кошници насам-натам, трети се навъртат край тръбите за напояване.

Мъже и жени, жени и мъже.

Общото ми впечатление е, че мъжете тук са с няколко десетки по-малко, отколкото мъжете в Прентистаун.

А жените просто не мога да ги преброя.

Живеят тук, на това място, което не е Прентистаун.

Шумът (и мълчанието) им се издига нагоре във въздуха като мъгла.

Две, моля и както аз виждам нещата, и чиста загуба, и тя може да каже да, а може да каже и не, и ако смяната свърши в един часа, винаги мога да и така нататък, и така нататък, до безкрай, амин.

Спирам по средата на пътя и гледам безмълвно, защото просто още не съм готов да прекрача и да вляза в Шума.

Защото е странен.

Повече от странен, право да ви кажа.

Шумът е, как да го опиша, ами… спокоен. Като обикновен разговор между приятели. Нищо страшно, нищо обидно.

И никой не копнее за нищо.

Никъде, никъде тук не чувствам ужасния, ужасния отчаян копнеж.

— Мътните да го вземат, това определено не е Прентистаун — казвам на Манчи под нос.

Секунда по-късно чувам как от долината пред нас до мен долита Прентистаун?

После го чувам едновременно от още няколко места.

Прентистаун? и Прентистаун? и тогава виждам, че мъжете в овощната градина вече не берат плодове, нито пък вършат каквото и да било друго. Изправят се. И обръщат погледи към нас.

— Хайде — казва Хилди. — Просто продължавайте да вървите. Любопитни са, това е всичко.

Името Прентистаун се размножава безкрайно и профучава над долината като пукота на пожар. Манчи се притиска плътно до крака ми. Вървим, а очи ни гледат от всички страни. Дори Виола се свива и идва по-близо до мен и Хилди.

— Не се тревожете — казва Хилди. — Тук има много хора, които биха се радвали да срещнат…

И спира по средата на изречението.

На пътя пред нас излиза един мъж.

Изражението му с нищо не показва, че се радва да ни срещне.

— Прентистаун? — изрича той, а Шумът му става притеснително червен, опасно бърз.

— Добрутро, Матю — казва Хилди. — Водя ви тука…

— Прентистаун — произнася повторно мъжът, но това вече не е въпрос, а очите му изобщо не гледат Хилди.

Очите му гледат право в мен.

— Не си добре дошъл тук — казва той. — Изобщо не си добре дошъл.

В ръката си мъжът държи най-голямото мачете, което някога сте виждали.

17

Среща в овощната градина

Ръката ми автоматично посяга зад гърба и аз вадя ножа.

— Недей, Тод, кутрето ми — обажда се Хилди, без да сваля поглед от мъжа. — Няма да стане така.

— Как си позволяваш да го водиш в града, Хилди? — пита мъжът и леко подхвърля мачетето в ръката си, гледа ме, а в Шума му има искрена изненада и…

И болка?

— Водя само две малки изгубени кутрета — отвръща Хилди. — Дръпни се, Матю.

— Не виждам тука никакво момче-кутре — отвръща Матю, а очите му пламват. Той е висок, грамаден, с рамене на бивол, с гъсти вежди, много е объркан, но няма да се смили. Прилича на жива говореща гръмотевична буря. — Всичко, което виждам, е един мъж от Прентистаун. Един мъж от Прентистаун с прентистаунски боклук, който плува из гнусния му прентистаунски Шум.

— Това не е истина — отвръща Хилди. — Вгледай се по-внимателно.

Шумът на Матю не я дочаква и да довърши, нахвърля се върху мен, опипва ме като с ръце, стиска ме, насилва мисълта ми, влиза в нея, мъчи се да рови, да рови. Гневен е и питащ, и Шумен като пламък и аз не мога да скрия нищичко от него.

— Знаеш закона, Хилди — казва мъжът.

Закон ли?

— Законът важи за мъжете — отвръща Хилди, а гласът й е спокоен, сякаш сме се спрели да си поговорим за времето. Не вижда ли колко червен става Шумът на този мъж? Ако искаш да си побъбриш с някого, червеното е цвят, който определено трябва да избягваш. — Това кутре още не е мъж.

— Ще стана мъж след двайсет и осем дни — отвръщам, без да помисля.

— Тия цифри не важат тука, момче — изплюва Матю. — Не ми пука колко дни ти остават.

— Я се успокой, Матю — казва Хилди по-строго, отколкото ми се иска. Но за моя изненада Матю само й хвърля горчив поглед и отстъпва крачка назад. — Той бяга от Прентистаун, кутре — казва му Хилди, а гласът й вече е мек. — Бяга.

Матю я гледа с подозрение, гледа мен, но острието в ръката му се отпуска надолу. Малко.

— Точно както избяга и ти — добавя Хилди.

Какво?

— Ти от Прентистаун ли си? — възкликвам.

Мачетето рязко се вдига, Матю прави крачка напред така заплашително, че Манчи започва да лае:

— Назад! Назад! Назад!

— Аз съм от Ню Елизабет — изръмжава Матю през стиснатите си зъби. — Никога не съм бил в Прентистаун, момче, никога, добре ще направиш да запомниш това!

Виждам ясни образи в Шума му. Образи на невъзможни неща, на извратени неща, заливат ме като поток, той не може да ги задържи, неща по-лоши от най-лошите нелегални видеозаписи, които господин Хамър едно време пускаше тайно на по-големите и груби момчета в града, ония видеозаписи, в които хората умират наужким, обаче никога не си напълно сигурен, дали не умират наистина. Картини и думи и кръв, и писъци, и…

— Прекрати това веднага! — крясва Хилди. — Овладей се, Матю Лайл. Овладей се на секундата!

Шумът на Матю се дръпва назад, рязко, но продължава да бълбука, защото мъжът не се контролира така добре като Там, но със сигурност го прави по-добре от всеки един мъж в Прентистаун.

Щом помислям за града и мачетето отново се вдига във въздуха.

— Няма да произнасяш това име сред нас, момче — казва той. — За твое добро ти го казвам.

— Никой няма да заплашва гостите ми, докато аз съм жива и дишам, ясно ли е? — казва Хилди, а гласът й е ясен и звънък. — Ясно ли е?

Матю само я гледа, не казва „да“, не кима, но всички разбираме, че му е ясно. Ясно му е, но не му е никак приятно. Шумът му продължава да ме ръчка и натиска, удря ме, когато му оставя възможност. Най-после погледът му се обръща към Виола.

— А тая пък коя е? — казва той и я посочва с върха на мачетето.

Следващото движение го правя дори преди да осъзная, че го правя, заклевам се.

В единия миг стоя зад всички, а в следващия се оказвам между Матю и Виола, ножът ми е високо напред, Шумът ми пада върху мъжа като лавина, а на глас изричам:

— Дръпни се от нея веднага и те съветвам да го сториш по-бързо.

— Тод! — ахва Хилди.

„Тод!“ излайва и Манчи.

И „Тод!“ вика и Виола.

Но аз съм пред нея, ножът е навън, сърцето ми забива бързо, сякаш чак сега осъзнава какво съм направил.

Но не отстъпвам.

Е, можете ли да ми обясните как въобще стана тая работа, а?

— Само ми дай повод, прентиско момче — изрича Матю и подхвърля леко мачетето. — Само ми дай един хубав повод.

— Достатъчно! — изрича Хилди.

Този път, обаче, в гласа й има нещо друго, в гласа й има власт и Матю трепва и се свива. Все така стиска мачетето и ме гледа в очите, после поглежда Хилди, а Шумът му тупти като възпалена рана.

А после лицето му се изкривява на една страна.

И той заплаква.

Гневно, яростно се мъчи да се спре, но ето ти го Матю Лайл, мъж-канара, стиска мачетето и плаче със сълзи.

Е, това определено не го очаквах.

Гласът на Хилди омеква.

— Скрий ножа, Тод, кутрето ми.

Матю пуска мачетето на земята, закрива очи с ръкав, подсмърча и вие, и стене. Поглеждам Виола. Тя гледа право в Матю и май е объркана точно колкото мене.

Отпускам ножа до крака си, но не го пускам. Още не.

Матю поема дълбоко въздух няколко пъти, от него тече Шум на болка, Шум на скръб, тече и ярост, заради това, че си е изпуснал нервите пред всички.

— Всичко трябваше да е свършило — изкашля той. — Отдавна да е свършило.

— Знам — казва Хилди, прекрачва напред и слага длан върху ръката му.

— Какво става всъщност? — питам.

— Не го мисли, Тод, кутрето ми — отвръща Хилди. — Тъжна е историята на Прентистаун.

— Така каза и Там — казвам. — Но това аз го знам много добре.

Матю вдига очи.

— Ама първата половина от тая история не я знаеш, момче — казва, а зъбите му пак са стиснати.

— Хайде стига вече — казва Хилди. — Момчето не е враг — после ме поглежда и очите й се разширяват многозначително. — Не е враг и затова веднага ще скрие ножа.

Завъртам ножа веднъж-дваж в дланта си, после го прибирам в канията на кръста си под раницата. Матю не ме изпуска от поглед, но вече наистина отстъпва встрани и аз се зачудвам коя ли е Хилди, та той й се подчинява така.

— И двамата са невинни като агънца, Матю, кутрето ми — казва Хилди.

— Никой не е невинен — отвръща горчиво Матю, подсмръква за последен път и подхвърля мачетето. — Невинни няма.

Обръща ни гръб и тръгва из овощната градина, без да ни погледне повече.

Всички останали, обаче, продължават да се взират в нас.

— Рано е още — обръща се Хилди към тях. — Ще имате достатъчно време да се запознаете и да поздравите гостите.

Двамата с Виола гледаме как работниците се разотиват обратно към дърветата, към кошниците или към каквото там са правили, някои очи все още не се откъсват от нас, но в общи линии нещата се поуспокояват.

— Ти да не командваш тука? — питам.

— Нещо такова, Тод, кутрето ми. Хайде, хайде, още не сте видели града.

— Той за какъв закон говореше?

— Дълга история, кутре — отвръща тя. — После ще ти я разправя.

Пътят — достатъчно широк, че по него да могат да минават мъже и каруци, и коне, макар че досега не съм видял нито каруци, нито коне — се вие надолу сред още и още овощни градини по хълмовете от двете страни на малката долина.

— Какви са тези плодове? — пита Виола, когато две жени пресичат пътя отпред, носят пълни кошници, а очите им не се откъсват от нас.

— Пъстри шишарки — казва Хилди. — Сладки като захар, пълни с витамини.

— Никога не съм ги чувал — обаждам се аз.

— Не — отговаря Хилди. — Няма как да си ги чувал.

Гледам през множеството дървета към селището, в което едва ли живеят повече от петдесет души.

— Това ли ядете тук?

— Разбира се, че не — отвръща Хилди. — Отглеждаме ги и търгуваме с другите селища нататък по пътя.

Изненадата в Шума ми е толкова чиста, че дори Виола не може да се сдържи и се засмива.

— Нали не смяташе, че в целия Нов свят има само две селища? — пита Хилди.

— Не — отвръщам, а лицето ми пак е червено. — Но всички останали селища са били заличени през войната.

— Ммм — казва Хилди, прехапва долната си устна, кимва ми, но не казва и дума повече.

— Ами Хейвън? — тихо казва Виола.

— Какво Хейвън? — питам.

— Той друго селище ли е? — продължава тя, без да ме гледа. — Нали одеве каза, че в Хейвън имало лек.

— Ох! — изпухтява Хилди. — Само слухове и спекулации.

— Хейвън наистина ли съществува? — питам.

— Той е първото селище, основано от човеците на тази планета и към настоящия момент е най-голямото — отвръща Хилди. — Той е онова, което в Новия свят бихме могли да наречем истински град. На километри далеч оттук е. Не е за селяни като нас.

— Никога не съм го чувал — повтарям.

Останалите премълчават и аз се изпълвам с усещането, че го правят от любезност. Виола не ме е погледнала нито веднъж от странната ми постъпка с Матю и ножа. Да ви кажа право, на мен също някак си не ми се иска да я гледам.

Така че просто продължаваме да вървим.

В целия Фарбранч има не повече от седем постройки, по-малки са от онези в Прентистаун, постройки са, да, но са и някак си различни, карат ме да се чувствам така, сякаш съм напуснал Новия свят и съм попаднал на напълно чуждо място.

Първо подминаваме малка каменна църква, чиста, светла, с широко отворена врата, вътре няма и следа от сумрака, в който проповядваше Аарон. По-нататък има голям смесен магазин с пристроен гараж-сервиз, нищо че досега не видях почти никакви по-тежки машини. Няма и мотопеди, нито здрави, нито повредени. Следва някаква сграда, която прилича на зала за общи събрания, после една, на чиято фасада е изрисувана змията на докторите, а после — две грамадни постройки, които явно са хамбари или някакви други складове.

— Не е кой знае какво — казва Хилди. — Но е нашият дом.

— На теб не ти е никакъв дом — отвръщам. — Ти живееш извън града, във фермата.

— Повечето хора тук са така — отвръща тя. — Дори и когато си свикнал с Шума, най-често искаш да го чуваш само у дома и то от най-обичните си същества. В града става дразнещо.

Ослушвам се да чуя дразнещ Шум, обаче не чувам нищо, което дори отдалеч да напомня за положението в Прентистаун. Във Фарбранч има Шум, разбира се, мъжете си вършат ежедневната работа, бъбрят разни мисли, но те не означават нищо. Клъц, клъц, клъц и ще ти дам седем от тези за цяла дузина, и чуй я само как пее, ах, как пее, и довечера трябва да поправя кокошарника, и ох, как ще вземеш да паднеш от там и така нататък, и така нататък, спокойно и кротко, Шумът тук е приятен като топла вана в сравнение с чернилката, с която съм свикнал.

— О, Шумът и тука почернява, Тод, кутрето ми — обажда се Хилди. — Мъжете са същества с характер. Жените също.

— Казват, че е неучтиво непрекъснато да подслушваш мъжкия Шум — отвръщам, без да спирам да се оглеждам.

— Много си прав, кутре — ухилва се Хилди. — Само дето ти още не си мъж. Сам го каза.

Пресичаме центъра на града. Мъже и жени сноват наоколо, някои докосват с пръст шапката си пред Хилди, други просто ни гледат втренчено.

Аз ги гледам в отговор.

Ако се заслушаш внимателно, можеш да определиш точните места, на които се намират жените, почти толкова лесно, колкото можеш да усетиш мъжете. Жените приличат на скали сред Шума, той ги облива от всички страни, мие ги и се стича от тях, и когато веднъж свикнеш, можеш да почувстваш къде точно е мълчанието им, пръснато на петна наоколо, мълчанието на Виола и Хилди го чувам десетократно по-силно, но се обзалагам, че ако сега спра и се заслушам, ще мога лесно да кажа точно колко жени има във всяка сграда в този град.

А когато мълчанието на жените се смеси с Шума на толкова много мъже, а, знаете ли какво става тогава?

То спира да навява такава страшна самота.

И тогава виждам куп мънички, мънички човечета, които ни гледат иззад един храст.

Деца.

Деца, по-малки от мен, по-млади от мен.

Първите деца, които виждам през живота си.

Жена с кошница в ръце приближава и им маха с ръка да не ни досаждат. Веждите й са смръщени, но в същото време се усмихва, а децата вкупом побягват зад църквата, като се заливат от смях.

Проследявам с поглед как се скриват. Сърцето ми се свива.

— Идваш ли? — вика ме Хилди.

— Идвам — отвръщам, а очите ми остават обърнати натам, накъдето изчезнаха децата. Закрачвам напред, но продължавам да гледам през рамо.

Деца. Истински деца. Фарбранч е достатъчно сигурно място за отглеждане на деца и аз се зачудвам дали Виола ще се почувства като у дома си тук, сред всички тези мъже със симпатични мисли, сред жените и децата. Зачудвам се дали тя ще бъде в безопасност тук, защото аз очевидно няма да бъда.

Обзалагам се, че ще бъде в безопасност.

Поглеждам я крадешком, но тя гледа в друга посока.

Хилди ни води до една сграда в самия край на Фарбранч. Пред входа има стъпала, а малко знаме се вее на пилон, забит отпред.

Спирам.

— Това е къщата на кмета — казвам. — Нали?

— На Заместник-кмета — отвръща Хилди, изкачва стъпалата, като тропа силно с ботушите си по дъските. — Къщата на сестра ми.

— А, ето я и моята сестра — казва отвътре друга жена и отваря вратата — една по-пълничка, по-млада и много по-намръщена версия на Хилди.

— Франша — казва Хилди.

— Хилди — казва Франша.

Кимват си една на друга, не се прегръщат, нито се ръкуват, просто си кимват.

— Какви са тия неприятности, дето ги влачиш в града ми? — пита Франша, без да ни изпуска от очи.

— Градът вече стана твой, а? — отвръща Хилди с усмивка и вдигнати вежди. После се обръща към нас. — Както вече обясних на Матю Лайл, това са две избягали кутрета, които търсят убежище — после пак се обръща към Франша. — А ако не можем да наречем Фарбранч убежище, сестро, то какъв е смисълът?

— Изобщо нямам предвид кутретата отговаря Франша и скръства ръце на гърдите си. — Говоря за цялата оная армия, дето ги преследва.

18

Фарбранч

— Армия ли? — промълвявам, а стомахът ми се свива на топка. Виола изрича същата дума едновременно с мен, но ситуацията изключва това, някой да се засмее на каквото и да било.

— Каква армия? — намръщва се Хилди.

— От далечните ниви долитат слухове, че армия се събира от другата страна на реката — казва Франша. — Мъже на коне. Мъже от Прентистаун.

Хилди свива устни.

— Петима мъже на коне — отвръща тя. — Никаква армия няма. Само потеря, пратена след кутретата.

Франша не изглежда никак убедена. През целия си живот не съм виждал ръце, скръстени по такъв категоричен начин.

— А и бродът е твърде далеч надолу по реката — продължава Хилди, — така че никой не може да стигне дотук, поне на първо време — после хвърля поглед към нас. — Армия! — повтаря и поклаща глава. — Божичко.

— Ако съществува дори и най-малка опасност, сестро — казва Франша, — мое задължение е да…

Хилди извърта очи.

— О, я не ми обяснявай задълженията си, сестро — отвръща тя, подминава Франша и отваря вратата на къщата.

Тия твои задължения аз съм ги измислила. Хайде, кутрета, влизайте.

Двамата с Виола не помръдваме. Франша не се присъединява към поканата.

— Тод? — излайва Манчи до краката ми.

Поемам дълбоко въздух и приближавам стъпалата.

— Здравейте, госпоо — казвам.

— Госпожо — подсказва ми Виола тихо.

— Здравейте, госпожо — повтарям, без да ми мигне окото. — Аз съм Тод. Това е Виола.

Ръцете на Франша остават скръстени, сякаш гони рекорд колко време може да изтрае така.

— Наистина мъжете са само петима — казвам, но думата армия откънтява в Шума ми.

— А защо да ти вярвам? — пита Франша. Защо да вярвам на едно преследвано момче, а? — после обръща очи към Виола, която също е застанала до най-долното стъпало. — А ти пък защо бягаш, въобще не мога да си представя.

— Оо, млъквай, Франша — обажда се Хилди, която все така държи вратата отворена, за да влезем.

Франша се обръща и избутва сестра си от входа.

— Моя грижа е да следя кой влиза в дома ми, сестро, ако нямаш нищо против — казва, а после се обръща към нас. — Хайде, влизайте, ако ще влизате.

Така за първи път се срещаме с гостоприемството на Фарбранч. Влизаме. Франша и Хилди започват да спорят дали Франша разполага с място, където да ни настани за толкова дълго, колкото пожелаем да останем. Хилди печели в спора и Франша ни показва две малки отделни стаички, една до друга, на горния етаж.

— Кучето ще спи навън — казва Франша.

— Но той…

— Не те питам — отвръща Франша и напуска стаята.

Аз излизам на площадката след нея. Тя слиза бързо по стълбите, без да се обръща. След половин минута чувам как двете с Хилди започват отново да се карат, като се мъчат да говорят тихо. Виола излиза от съседната стая и застава заслушана до мен. Двамата стоим безмълвно няколко секунди.

— Какво мислиш? — обаждам се аз.

Тя не ме поглежда. После сякаш взема решение все пак да ме погледне и обръща очи към мен.

— Не знам — казва. — Ти какво мислиш?

Аз свивам рамене.

— Тя не се радва особено, че сме под нейния покрив — отвръщам, — но от известно време насам за пръв път се чувствам донякъде в безопасност. Тук има стени и, така де.

Пак свивам рамене.

— Пък и Бен искаше да дойдем тук.

Това е самата истина, обаче нещо не съм убеден, че Бен е бил напълно прав.

Виола скръства ръце точно като Франша, обаче в някакъв смисъл ги скръства по съвсем различен начин.

— Разбирам те много добре.

— Значи да смятаме, че засега мястото ни устройва.

— Да — отвръща Виола. — Засега.

Продължаваме да слушаме спора долу.

— Това, което направи в овощната градина… — започва Виола.

— Беше глупост — пресичам я. — Дай да не говорим.

Лицето ми пламва и бързам да вляза обратно в малката си стаичка. Оставам прав там, прехапал устни. Стаичката изглежда така, сякаш преди в нея е живял някой много стар човек. Някак си мирише на стар човек, ако ме разбирате, но поне си има истинско легло. Отивам до раницата и я отварям.

Оглеждам се, за да видя дали някой не ме наблюдава и измъквам книгата. Отварям я на картата, гледам стрелките, които сочат от блатото към реката и отвъд планините. На картата мостът го няма, но селището е нарисувано съвсем ясно. Под него е написана някаква дума.

— Фааръ — казвам сам на себе си. — Фааръ броо нич.

Това трябва да е Фарбранч.

Дишам силно през носа и се взирам в думите, написани на гърба на картата. Ти трябва да ги предупредиш (разбира се, разбира се, млъквайте) е написано и подчертано в дъното на страницата. Виола обаче зададе много правилен въпрос преди малко — кого да предупредя? Хората във Фарбранч? Хилди?

— За какво да ги предупредя? — питам. Прелиствам книгата, изписани, изписани страници, страници и страници, думи върху думи, върху думи, приличат на Шум, пленен в капана на хартията, Шум, чийто смисъл не можеш да схванеш. Как бих могъл да предупредя когото и да било за всичко това?

— Ох, Бен — промърморвам, — просто не знам как си си я представял тая работа.

— Тод? — вика Хилди отдолу. — Ви?

Затварям книгата и поглеждам корицата.

По-късно. Ще я помоля по-късно.

Ще я помоля.

По-късно.

Оставям книгата настрани и слизам по стълбите. Виола вече е долу. Хилди и Франша, и двете със скръстени ръце, също ме чакат.

— Трябва да се връщам във фермата, кутрета — казва Хилди. — Имам да работя за общото благо, ама Франша се съгласи да се грижи за вас днеска, а утре вечер пак ще дойда да видя как вървят нещата.

Двамата с Виола се споглеждаме, защото изведнъж много ни се приисква Хилди да не ни оставя.

— Е, много благодаря! — намръщва се Франша. — Независимо какви ги е разправяла сестра ми за мен, аз не съм толкова лоша.

— Тя нищо не е… — започвам, усещам се и се спирам, но Шумът ми довършва. Разправяла за теб.

— О, отлично, типично за нея — казва Франша, взира се остро в Хилди, но не изглежда особено ядосана. — Засега можете да останете у дома. Тате и леля отдавна вече ги няма, така че стаите са на разположение.

Прав бях. Стая на стар човек.

— Но тука във Фарбранч никой не стои със скръстени ръце — работа има за вършене — очите на Франша се местят от мен към Виола, после обратно към мен. — От вас се очаква да си изкарвате прехраната, дори и ако останете само ден-два, докато планирате плановете, дето се каните да ги планирате.

— Още нищо не сме решили — казва Виола.

— Хмм — изхъмква Франша. — Ако останете след края на беритбата, ще трябва да започнете да ходите на училище.

— Училище ли? — питам.

— На училище и на църква — потвърждава Хилди. — Но това е само в случай, че останете толкова дълго — тя пак се мъчи да разчете Шума ми. — Смятате ли да останете толкова дълго?

Аз не казвам нищо, Виола също не казва нищо, а Франша повторно изхъмква.

— Извинете, госпожо Франша — обажда се Виола, защото Франша се извръща пак да си говори с Хилди.

— Просто Франша, дете — отговаря Франша малко изненадано. — Какво има?

— Дали във Фарбранч има място, от което да мога да се свържа с моя кораб?

— С твоя кораб? — пита Франша. — Твоят кораб ще да е оня заселнически кораб, дето се носи сега в грамадното черно отвъд? — Тя стисва плътно устни. — С всичките ония хиляди хора на него?

Виола кимва.

— С татко и мама трябваше да докладваме след кацането. Трябва да съобщя какво сме заварили тук.

Гласът на Виола е толкова тих, а лицето й е толкова молещо и изпълнено с надежда, така открито и готово за поредното разочарование, че усещам в гърдите си познатото стягане на тъгата, усещам скръбта, която придърпва в себе си всеки Шум, усещам, че съм загубен. Чувствам, че губя равновесие и слагам ръка на облегалката на дивана.

— Аа, момиче кутре — казва Хилди, а гласът й пак е станал съмнително нежен, — докато летяхте със совалката над планетата, опитахте ли да се свържете с нас тука, със старите заселници?

— Опитахме — отвръща Виола, — но никой не отговори.

Хилди и Франша се споглеждат и си кимват.

— Забравяш, че ние сме заселници на вярата — казва Франша. — Избягахме от материалните неща, за да създадем една малка утопия, и затова, докато бяхме заети с оцеляването, оставихме всички машини да се разпаднат от само себе си.

Очите на Виола се разтварят още по-широко.

— Тук няма никакъв начин за комуникация от разстояние, така ли?

— Нямаме връзка дори с другите селища — продължава Франша, — камо ли с грамадното отвъд.

— Ние сме фермери, кутрета — обажда се Хилди, — прости фермери, които търсят простичкия живот. Това беше смисълът на всичко, това беше смисълът на цялото нелепо гигантско разстояние, което изминахме, за да стигнем тук: да изоставим всички онези неща, за които хората преди воюваха — тя потропва с пръсти по масата. — Макар че нищо не се получи така, както го мислехме.

— Честно казано, не очаквахме нови заселници да дойдат след нас — допълва Франша, — предвид състоянието, в което оставихме Стария свят.

— Значи тук съм в капан? — пита Виола, а гласът й леко трепери.

— Боя се, че е така — казва Хилди, — поне докато пристигне корабът.

— Колко далеч са твоите хора? — пита Франша.

— Ще навлязат в системата на тукашната звезда след двайсет и четири седмици — тихо отвръща Виола. — Перихелий четири седмици по-късно. Влизане в орбитата на планетата след още две седмици.

— Съжалявам, дете — обажда се Франша. — Опасявам се, че ще си на наше разположение в следващите седем месеца.

Виола рязко ни обръща гръб, очевидно обмисля чутото.

За седем месеца могат да се случат много неща.

— Хайде, хайде — казва Хилди с бодър глас, — чувала съм, че в Хейвън имало какви ли не работи. Коли с мотори и градски улици, и повече магазини, отколкото можеш да си представиш. Не е ли добре първо да провериш как стоят нещата там, преди да почнеш да се тревожиш?

После хвърля поглед към Франша и тя се обръща към мен:

— Тод, кутрето ми, какво ще кажеш да поработиш в хамбара, а? Ти си фермерско момче, нали?

— Но… — почвам аз.

— В една ферма има всякаква работа — пресича ме Франша, — и тя просто никога не свършва, сигурна съм, че си наясно с това…

Франша не спира да бъбри и ме повежда към задната врата. Обръщам се през рамо и виждам как Хилди успокоява Виола с кротки думи, с нечути думи, казва й неща, които пак остават тайна за мен.

Франша затваря вратата зад нас и ни отвежда с Манчи до едното от големите складови помещения, които видяхме на идване на отсрещната страна на главната улица. Зървам мъже, които бутат ръчни колички около входа и един друг мъж, който разтоварва от тях кошници с плодове от овощните градини.

— Това е източният хамбар — казва Франша. — В него складираме готовата за продажба стока. Почакай ме тук.

Аз зачаквам, а тя отива при мъжа, който разтоварва кошниците. Говорят си около минута и аз чувам как Прентистаун? звънва ясно като бял ден в Шума му, а след произнасянето на името в Шума на мъжа се появява и някакво друго чувство. Чувството е различно от онова, което усетих във Фарбранч сутринта, но изчезва много бързо, така че не мога да го разчета, а и Франша вече се връща при мен.

— Айвън каза, че можеш да поработиш там в дъното и да пометеш склада.

— Да мета? — казвам аз малко засегнато. — Знам каква е работата в една ферма, госпоо, и…

— Знам, че знаеш, обаче както вече си забелязал, Прентистаун не е сред любимите ни съседи. По-добре е да не се мяркаш много пред очите на хората, докато не посвикнат с тебе. Съгласен?

Тя е все така строга, ръцете й са все така скръстени, но, в интерес на истината, да, думите й са разумни, лицето й не е мило, но като се замисля, може пък и да е мило по някакъв по-особен начин.

— Добре — отвръщам.

Франша кимва и ме повежда към Айвън, който е на възрастта на Бен, но е нисък, тъмнокос, а ръцете му приличат на дънери.

— Айвън, това е Тод — казва Франша. Аз му протягам ръка. Той не я поема. Просто ми хвърля свиреп поглед.

— Ще работиш там в дъното — казва, — и не искам да ми се мотаеш в краката.

Франша ни оставя, Айвън ме завежда в хамбара, посочва ми метлата и аз се хващам на работа. Така започва моят първи ден във Фарбранч: в един мрачен хамбар, мета прахта от единия ъгъл до другия и виждам само едно малко парченце синьо небе през отворената врата в далечния край на помещението.

Примирам от радост, няма що.

— Ще акам, Тод — казва Манчи.

— Само да си посмял да се изакаш вътре!

Хамбарът е бая голям — дълъг е около седемдесет и пет или дори осемдесет метра, наполовина пълен с кошници с пъстри шишарки. В единия ъгъл са отделени огромни цилиндрични бали слама, прикрепени на куп с помощта на тънко въже, прекарано през кука на тавана, а в другия има грамаден куп пшеница, готова за мелене.

— Всичко това го продавате на другите селища ли? — викам към Айвън.

— Не е време за приказки — вика ми той в отговор откъм вратата.

На глас не отговарям нищо, но преди да се усетя, в Шума ми изплува нещо грубо. Бързам да се върна към метенето.

Сутринта преваля. Мисля за Бен и Килиън. Мисля за Виола. Мисля за Аарон и за Кмета. Мисля си за думата армия и как от нея стомахът ми се свива.

Не знам.

Не ми се струва редно някой да ни спира. Не и след такова трудно бягство.

Всички се държат така, сякаш сме в безопасност, но аз не съм сигурен.

Докато мета, Манчи постоянно влиза и излиза през задните врати на хамбара, от време на време подскача след розовите молци, които прогонвам от ъглите. Айвън се държи на разстояние, аз се държа на разстояние, но през цялото време виждам как мъжете, които идват до входа, за да оставят донесената стока, се взират дълго и напрегнато към дъното на хамбара, присвиват очи в сумрака, за да видят дали съм там, да зърнат момчето от Прентистаун.

Е, всички мразят Прентистаун, това поне го схванах. Аз самият мразя Прентистаун и имам много повече причини да скърбя от мъжете във Фарбранч.

Сутринта отминава, а аз забелязвам все повече и повече неща. Мъжете и жените вършат еднакво тежка работа, но в повечето случаи жените дават заповедите, а мъжете ги изпълняват. Като си припомня, че Франша е Заместник-кмет, а Хилди е това, което е, започва да ми се струва, че в този град жените командват. Често чувам мълчанието им, когато преминават по улицата пред хамбара, чувам също как Шумът на мъжете откликва на това мълчание: понякога шеговито, но по-често със съгласие.

Шумът на мъжете тук е много по-добре контролиран от онзи, с който съм свикнал. С толкова много истински жени наоколо и след всичко, което знам за Шума на Прентистаун, ми се струваше, че тука на всяка крачка ще се сблъсквам с Шумни жени без дрехи, дето правят разни забележителни неща така, както са си без дрехите. Да, от време на време се чува нещо подобно, мъжете са си мъже в крайна сметка, но най-често в Шума им има песен, молитва или нещо, свързано с непосредствената работа.

Мъжете във Фарбранч определено са спокойни, но едновременно с това са и малко плашещи.

На няколко пъти се заслушвам, за да чуя Виола (мълчанието й).

Но не, не я чувам.

На обяд Франша идва в хамбара и ми носи сандвич и кана вода.

— Къде е Виола? — питам.

— Няма нищо, пак заповядай — отвръща Франша.

— Къде да заповядам?

Франша въздъхва и отговаря:

— Виола е в овощните градини, събира опадали плодове.

Иска ми се още да попитам как е Виола, как се чувства, но не питам, а Франша отказва да прочете въпроса в Шума ми.

— Как се справяш? — пита вместо това тя.

— Мога да върша много по-полезни неща от метенето, мътните да го вземат.

— Мери си приказките, кутре. Ще има достатъчно време да се включиш и в истинската работа.

Франша става и се запътва обратно към входа на хамбара, разменя още няколко приказки с Айвън и след това изчезва, за да се занимава с онова, с което Заместник-кметовете се занимават по цял ден.

Искате ли да ви призная нещо? Няма кой знае каква логика в това, но май почвам да я харесвам. Напомня ми за Килиън и за всички онези неща, които ме влудяваха у него. Паметта е глупаво нещо, а?

Захапвам сандвича и още дъвча първата хапка, когато чувам как Шумът на Айвън се приближава.

— Ще си измета трохите — казвам.

За моя изненада той се засмива, макар и малко грубо.

— Сигурен съм, че ще ги изметеш — отхапва от собствения си сандвич. Помълчава минута и добавя:

— Франта каза, че тази вечер ще имаме голямо събрание.

— Заради мен ли? — питам.

— Заради двама ви. Заради тебе и заради момичето. Заради момчето и момичето, избягали от Прентистаун.

Шумът му е странен. Внимателен, но силен, сякаш ме изпитва. Не разчитам в него никаква враждебност, поне не и към мен, но нещо определено се е просмукало в ума на този мъж и се върти…

— Значи ще се срещнем с всички от Фарбранч, така ли? — казвам.

— Сигурно. Но първо ние ще си поговорим за вас във ваше отсъствие.

— Ако гласувате — казвам с пълна със сандвич уста, — струва ми се, че ще изгубя.

— Не забравяй, че Хилди ще говори във ваша защита — казва Айвън, — а нейната дума тежи много във Фарбранч — преглъща хапката си. — Хората тук са мили, добри хора. И преди сме приемали хора от Прентистаун. Е, скоро никой не е идвал, имам предвид отдавна, в страшните времена.

— През войната ли? — питам.

Айвън ме поглежда, Шумът му отново се мъчи да прецени силите ми, сигурен съм.

— Да — отвръща, — през войната.

Уж небрежно обръща глава да огледа хамбара, а мен ме изпълва чувството, че проверява дали сме сами. Погледът му се връща към мене и се впива в очите ми. Търси, погледът му търси.

— Но тогава, също както и сега — казва, — имаше хора, които бяха на друго мнение.

— За какво? — питам, не ми харесва погледът му, не ми харесва как жужи Шумът му.

— За историята — говори тихо, очите му не ме изпускат и той леко се привежда към мен.

Аз се дръпвам назад.

— Не знам какво имаш предвид.

— Прентистаун все още има съюзници — прошепва Айвън, — скрити на най-неочакваните места.

В Шума му се появяват картини, мънички картини, сякаш Шумът му говори само и единствено на мен, аз започвам да ги виждам все по-ясно и по-ясно, блестящи неща, влажни неща, бързи неща, слънцето блести върху червено…

— Кутрета! Кутрета! — залайва Манчи от ъгъла. Аз подскачам, Айвън също се стряска и картините в Шума му изчезват на секундата. Манчи лае ли, лае и аз чувам бурен кикот наблизо, но не се смее Манчи. Поглеждам.

Няколко деца са коленичили на земята и гледат през дупката от една извадена дъска, усмихват се, смеят се, предизвикват се едно друго и се подбутват все по-близо до дупката.

Сочат ме.

Всичките са толкова мънички.

Толкова мънички.

Искам да кажа, вижте ги само.

— Махайте се от тука, плъхчета такива! — вика Айвън, но в Шума му има смях, всичко, което плуваше вътре допреди малко, е изчезнало без следа. Пред дупката се чува пищене и смях, децата хукват.

И край, вече ги няма.

Сякаш сам съм си ги измислил.

— Кутрета, Тод! — лае Манчи. — Кутрета!

— Знам — казвам и го погалвам по главата, когато дотичва до мен. — Знам.

Айвън плясва с ръце.

— Готово, наобядвахме се. Хайде на работа.

После ми хвърля многозначителен поглед и се запътва към входа на хамбара.

— Какви бяха тия приказки сега, а? — казвам на Манчи.

— Кутрета — мърмори си той и търка глава в дланта ми.

Следва следобедът, който по нищо не се различава от сутринта. Метене, разни мъже влизат и излизат, кратка почивка за глътка вода, но Айвън вече не ми обръща внимание, още метене.

Прекарвам по-голямата част от времето в мисли как ще бъде най-добре да постъпим оттук нататък. Както и дали все още трябва да мисля за нас като за нас двамата с Виола или не. Довечера ще има събрание и хората във Фарбранч ще поискат да задържат Виола, докато пристигне корабът й, това е ясно, но дали ще искат да задържат и мен?

А ако поискат, дали аз ще поискам да остана?

И дали трябва да ги предупредя?

Усещам болка в стомаха всеки път, когато се сетя за книгата, затова бързам да сменя темата.

Времето се точи страшно бавно, но най-после слънцето започва да залязва. Няма и повече за метене. Изметох целия хамбар два пъти, преброих кошниците, после ги преброих още веднъж, направих опит да поправя извадената дъска в стената, макар че за това никой не ме е молил. Горе-долу това е всичко, което човек може да прави в един проклет хамбар, ако не го пускат да излиза навън.

— Така ли смяташ? — казва Хилди, която се е появила изведнъж до мене.

— Не се промъквай така! — казвам. — Всички вие, дето сте без Шум…

— У Франша има вечеря за тебе и Виола. Защо не се прибереш да хапнете двамата?

— Докато вие сте на събранието?

— Да, кутре, докато ние сме на събранието — отвръща Хилди. — Виола вече си е вкъщи и без съмнение изяжда и твоята порция.

— Гладен, Тод! — излайва Манчи.

— За тебе също има ядене, куче кутре — казва Хилди, навежда се да го погали, а той веднага се търкулва по гръб пред нея, ама капка достойнство няма туй животно.

— За какво всъщност ще се говори на събранието? — питам.

— О, за новите заселници, които идват. Това е много важна новина — Хилди вдига поглед от Манчи към мен. — А ще представим и вас двамата на всички тук, разбира се. Градът трябва да свикне с идеята и да ви приеме.

— А ще ни приеме ли въобще?

— Човеците се страхуват от онова, което не познават, Тод, кутрето ми — отвръща Хилди и се изправя. — Като ви опознаят веднъж, всичко ще бъде наред.

— Ще можем ли да останем?

— Мисля, че да — казва Хилди. — Ако вие самите искате.

Е, на това нямам отговор.

— Отивай у Франша — заключва тя. — Ще мина да ви взема, като му дойде времето.

Кимвам в отговор, тя ми махва и си тръгва, пресича хамбара, в който става все по-тъмно и по-тъмно. Прибирам метлата на мястото й, стъпките ми кънтят. Чувам Шума на мъжете и мълчанието на жените, които се събират от всички краища на града към залата за събрания. Думата Прентистаун тежи в съзнанието на всички, заедно с моето име, с името на Виола, с името на Хилди.

Но трябва да кажа, че в Шума има страх, има и подозрение, да, но не усещам общо чувство на враждебност. Има повече въпроси, отколкото гняв като гнева на Матю Лайл тази сутрин.

Та така, нали се сещате, нещата… Нещата може и да не са чак толкова лоши в края на краищата.

— Хайде, Манчи — казвам, — да вървим да хапнем.

— Храна, Тод! — лае той и ситни по петите ми.

— Чудя се как ли е минал денят на Виола — казвам.

А когато тръгвам към входа на хамбара, разбирам, че един Шум се е отделил от общото жужене навън.

Един-единствен Шум се оттича извън общия поток.

И се насочва към хамбара.

В момента е стигнал точно отпред.

Спирам насред най-гъстия мрак, не правя и крачка повече.

Една сянка прекрачва през вратата.

Матю Лайл.

А Шумът му казва: Никъде няма да ходиш, момче.

19

Вторият избор на ножа

— Назад! Назад! Назад! — веднага започва да лае Манчи.

Светлината на луните се отразява в острието на мачетето в ръката на Матю Лайл.

Аз посягам зад гърба си. Скрих канията под ризата, докато бях в хамбара днес, но ножът е тук, о, да, тук. Изваждам го и го държа протегнат настрани.

— Дъртата я няма да те защити тоя път, а? — казва Матю и размахва мачетето напред-назад, сякаш иска да нареже въздуха на хапки. — Не можеш да се скриеш зад полата й от онова, което си сторил.

— Нищо не съм сторил — казвам и правя крачка назад, като се мъча да не показвам в Шума си образа на задната врата, за която мисля през цялото време.

— Няма значение — отвръща Матю, който върви напред, докато аз отстъпвам. — В този град има закон.

— Нямам свада с теб — казвам.

— Но аз имам свада с теб, момче — казва той, Шумът му започва да отстъпва също, сякаш се засилва, в него има гняв, разбира се, но и някаква странна скръб, яростна болка, която можеш да усетиш на вкус. Много, много е изнервен, силно разтревожен, ако искате, но се опитва да го прикрие.

Отстъпвам още по-назад в тъмното.

— Знаеш ли, аз не съм лош човек — казва той внезапно, гласът му е объркан, но не спира да размахва мачетето. — Имам съпруга. Имам дъщеря.

— Сигурен съм, че те няма да искат да нараниш невинно момче…

— Тихо! — крясва той и аз го чувам как преглъща.

Матю Лайл не е сигурен. Не е сигурен в това, което се кани да стори.

Какво става тука, мътните го взели?

— Не знам защо си толкова ядосан — казвам, — но съжалявам. Съжалявам, каквото и да се е случило…

— Онова, което искам да знаеш, преди да си платиш — прекъсва ме той, сякаш се насилва да не слуша думите ми, — онова, което трябва да знаеш, момче, е, че името на моята майка беше Джесика.

Спирам да отстъпвам.

— Моля?

— Името на майка ми — изръмжава той повторно, — беше Джесика.

Тая ситуация става вече напълно безсмислена.

— Какво? — казвам. — Не знам за какво…

— Слушай, момче! — изкрещява той. — Просто слушай.

И Шумът му се отваря широко.

И аз виждам…

И аз виждам…

И аз виждам…

Виждам какво ми показва.

— Това е лъжа — прошепвам. Това е една проклета лъжа.

Репликата се оказва изцяло погрешна.

С див крясък Матю се хвърля напред към мен.

— Бягай! — викам на Манчи, обръщам се и хуквам към задната врата (я млъквайте, наистина ли си мислите, че един нож може да се мери с мачете?), чувам, че Матю продължава да крещи, Шумът му ме следва като взрив, посягам към задната врата и я отварям, но тогава се сещам.

Манчи не е с мен.

Обръщам се. Когато съм казал „Бягай!“, Манчи е хукнал точно в обратната посока и е скочил с цялата си не особено впечатляваща злоба право върху Матю.

— Манчи! — виквам с всички сили.

Много е тъмно и чувам само сумтене и лай, и удари и после Матю изохква от болка и аз разбирам, че Манчи го е ухапал.

Доброто куче, мисля, проклетото добро куче.

Не мога да го оставя, нали се сещате?

Втурвам се обратно в мрака, виждам как Матю подскача, а фигурката на Манчи танцува между краката му, избягва острието на мачетето и се къса от лай.

— Тод! Тод! Тод! — лае той.

На пет крачки от тях съм, когато Матю стисва дръжката с две ръце, силно замахва право надолу и забива върха на мачетето дълбоко в дъските на пода. Чувам писъка на Манчи, в него няма думи, само болка и той отхвърча в близкия ъгъл.

Изкрещявам и блъсвам Матю право в гърдите. Двамата падаме на пода в едно кълбо от колена и лакти. Боли, но общо взето падам върху Матю, така че няма проблем.

Разделяме се и аз го чувам как изкрещява от болка. Скачам на крака, стискам ножа, стоя на няколко метра от него, вече съм далеч от задната врата, а той е препречил пътя ми към предния вход. Чувам как Манчи скимти в мрака.

Също така чувам как Шумът откъм залата за събрания изведнъж се надига рязко, но в момента нямам време да мисля за това.

— Не ме е страх да те убия — казвам, макар че много ме е страх, но се надявам Шумът и на двама ни да е прекалено възбуден и объркан и Матю да не разбере това.

— Май и ти нещо не ме разбираш както трябва — казва мъжът и дръпва силно да освободи мачетето. То не излиза от дъските при първото дръпване, нито пък при второто. Възползвам се от това и се втурвам в тъмното да търся Манчи.

— Манчи! — изсъсквам и го търся отчаяно зад балите и зад кошниците с плодове. Чувам как Матю сумти и се мъчи да извади мачетето от пода, а хаосът и Шумът в града отвън се засилват все повече и повече.

— Тод? — чувам от най-дълбокия мрак.

Идва от една дупка зад балите, там има ниша в стената, скрита от едната им страна.

— Манчи? — казвам и пъхам глава в нишата.

После бързо се измъквам и хвърлям поглед зад гърба си.

С рязък замах Матю измъква острието от дъските.

— Тод? — казва Манчи, объркан и уплашен. — Тод?

Но Матю идва зад мен, стъпва бавно, сякаш вече няма закъде да бърза, Шумът му посяга напред, вълна, която не търпи възражения.

Нямам избор. Напъхвам се заднишком в нишата и вдигам ножа.

— Ще си отида — казвам високо. — Само ме остави да прибера кучето и ще си отида.

— Закъснял си — казва Матю и приближава ли, приближава.

— Не искаш да направиш това. Виждам го.

— Затваряй си устата.

— Моля те — казвам и размахвам ножа, — не искам да те наранявам.

— Изглеждам ли ти притеснен, момче?

По-близо, по-близо, стъпка по стъпка.

Отвън се чува изстрел, някъде в далечината. Всъщност, хората вече тичат и крещят, но никой от нас двамата в хамбара дори не поглежда през вратата.

Притискам се максимално навътре в нишата, но тя не е достатъчно широка за мен. Оглеждам се, за да видя къде е спасението.

Не виждам спасение.

Ножът трябва да го стори. Ще трябва да действа, нищо че насреща си има мачете.

— Тод? — чувам зад мен.

— Не се бой, Манчи — казвам. — Всичко ще се оправи.

Кой знае в какво всъщност вярва едно куче?

Матю вече е почти над нас.

Стисвам ножа.

Мъжът спира на метър от мен, толкова близо, че виждам как очите му лъскат в мрака.

— Джесика — казва той.

Вдига мачетето над главата си.

Аз се свивам, ножът ми е високо, вцепенявам се…

Но той спира…

Той спира…

И аз виждам момента…

И това е достатъчно…

Моля се въжето да не е като онова на моста, замахвам назад и нагоре с ножа, прерязвам (благодаря ти, благодаря ти) голямото въже, което държи балите слама. Малките въжета около него се накъсват от тежестта на балите, която пада върху тях, аз покривам глава с ръце и се притискам в стената, а балите започват да падат.

Чувам удари и удари, и „ох“ от Матю, вдигам поглед и той е буквално погребан под сламата, ръката му е протегната настрани, мачетето е паднало от нея. Пристъпвам напред и изритвам острието надалеч, после се обръщам да потърся Манчи.

Той е на кълбо в най-тъмния ъгъл зад балите. Втурвам се натам.

— Тод? — казва Манчи, когато идвам до него. — Опашка, Тод?

— Манчи? — толкова е тъмно, че трябва да клекна ниско до него, за да видя раната. Опашката му е с пет сантиметра по-къса от преди, има кръв навсякъде, но, слава Богу, той продължава да се мъчи да размахва чуканчето.

— Ох, Тод?

— Всичко е наред, Манчи — казвам, а гласът и Шумът ми почти плачат от облекчение, че само опашката му я няма.

— Ще те оправим за нула време.

— Наред, Тод?

— Аз съм си наред, да — казвам и го галя. Той гризва ръката ми, но аз знам, че е неволно, защото много силно го боли. Той близва ухапаното, после пак ме гризва. — Ох, Тод — казва.

— Тод Хюит! — чувам вик пред входа на хамбара.

Франта.

— Тук съм! — викам в отговор и се изправям. — Всичко е наред. Матю откачи и…

Млъквам, защото Франша не ме слуша.

— Трябва да се скриеш, Тод, кутренце — казва тя бързо.

— Трябва…

Сега тя млъква, защото вижда Матю под балите.

— Какво е станало? — казва и започва да дърпа най-близката бала, отмахва я от лицето му и прикляка, за да види дали Матю диша.

Посочвам мачетето.

— Ами ето това стана.

Франша гледа острието, после вдига очи към мене и ме гледа дълго, лицето й казва нещо, което нито мога да разчета, нито дори да се опитам да разбера. Не знам дали Матю е жив или мъртъв и никога няма да узная.

— Нападнаха ни, кутренце — казва Франша и се изправя.

— Какво?

— Мъже — казва тя. Мъже от Прентистаун. Потерята, пратена след вас. Нападнаха града.

Стомахът ми се свива на топка.

— О, не — казвам и после повтарям — о, не.

Франша продължава да ме гледа, а в главата й се върти кой знае какво.

— Не ни давайте на мъжете — казвам и пак започвам да отстъпвам. — Ще ни убият.

Франша се намръщва.

— За каква жена ме мислиш ти?

— Не знам каква си — отвръщам. — Там е цялата работа.

— Няма да те дам на мъжете. Няма. Нито тебе, нито Виола. Преди да ни прекъснат, на събранието решихме градът да защитава и двама ви от онова, което идва — после поглежда към Матю. — Макар че надали ще можем да изпълним решението.

— Къде е Виола?

— У дома — отвръща Франша, изведнъж обзета отново от трескав ентусиазъм. — Хайде. Трябва да те скрием.

— Чакай — завирам се обратно зад балите и намирам Манчи още в ъгъла, лежи и си ближе опашката. Той ме поглежда и излайва, просто късо излайване, което не е дума.

— Сега ще те вдигна — казвам, — опитай се да не ме хапеш много силно.

— Добре, Тод — скимти той и леко изквичава като се мъчи да маха с отрязаната опашка.

Посягам, пъхам ръце под коремчето му и го вдигам пред гърдите си. Той изджафква и силно ме ухапва по китката, после ближе ухапаното.

— Всичко е наред, приятелче — казвам и го държа колкото мога по-здраво.

Франша ни чака пред вратата на хамбара и двамата тръгваме след нея по главната улица.

Хора тичат във всички посоки. Виждам мъже и жени с пушки, които бързат към овощните градини, виждам мъже и жени, които отвеждат децата (ето ги, ето ги пак) в някои къщи и така нататък. В далечината чувам изстрели и викове.

— Къде е Хилди? — викам.

Франша не отвръща. Стигаме стъпалата пред входа на нейната къща.

— Къде е Хилди? — питам, докато се качваме.

— Тя отиде към битката — казва Франша, без да ме погледне и отваря вратата. — Онези първо са минали през фермата. Там си е бил у дома.

— О, не — казвам пак, звучи много глупаво, сякаш „о, не“ изобщо означава нещо.

Виола изфучава надолу по стълбите, когато влизаме.

— Защо се забави толкова? — пита тя много високо, аз не разбирам на кого от двама ни говори. Ахва, когато вижда Манчи.

— Пластири — казвам. — От твоите, хубавите.

Тя кимва и хуква нагоре по стълбите.

— Вие двамата стойте тук — казва Франша. — Каквото и да чуете, не излизайте навън.

— Ние трябва да бягаме! — казвам, без изобщо да я разбирам какво ми говори. — Трябва да се махнем от тук!

— Не, Тод, кутрето ми — казва тя. — Ако Прентистаун ви иска, това е достатъчна причина за нас да не позволим да ви докопа.

— Но те имат пушки…

— Ние също имаме — отвръща Франша. — Няма прентистаунска потеря, която да може да завладее този град.

Виола пак слиза по стълбите и рови в раницата за пластирите.

— Франша… — казвам.

— Стойте тук — повтаря тя. — Ние ще ви защитим. И двама ви.

Поглежда мен и Виола, гледа напрегнато, сякаш да разбере дали сме съгласни да ни защитават, после се обръща и излиза през вратата, за да отиде да се бие за града или поне така ми се струва.

Оставаме загледани в затворената врата, после Манчи изскимтява отново и аз го слагам на пода. Виола вади пластирите и малкия скалпел.

— Не знам дали действат на кучета — казва.

— По-добре е от нищо — отвръщам.

Тя отрязва малка лентичка пластир, а аз държа главата на Манчи, за да не хапе ръката й, докато тя я залепва на опашката му. Той ръмжи и ми се извинява, ръмжи и пак ми се извинява, докато Виола най-после превързва цялата рана както трябва. Пускам го и той на секундата започва да ближе чуканчето.

— Спри — казвам.

— Щипе — отвръща Манчи.

— Глупаво куче — погалвам го аз. — Проклето глупаво куче.

Виола също го гали и се мъчи да му попречи да ближе пластира.

— Мислиш ли, че сме в безопасност тук? — пита тя тихо след една дълга мълчалива минута.

— Не знам.

В далечината се чуват още изстрели. Двамата скачаме на крака. Още мъже крещят. Още Шум.

— Откак започна всичко, не съм виждала и следа от Хилди — казва Виола.

— Знам.

Още мълчание, докато усилено галим Манчи. Още крясъци и хаос от овощните градини над града.

Чува се толкова отдалеч, сякаш изобщо не се случва, сякаш е илюзия.

— Франша ми каза, че можем да стигнем до Хейвън, ако следваме течението на реката — казва Виола.

Поглеждам я. Чудя се дали разбирам какво иска да ми каже.

Мисля, че разбирам.

— Искаш да бягаме — казвам.

— Те няма да се спрат — казва тя. — Ние сме опасност за хората край нас. Мислиш ли, че ще се спрат сега, когато са стигнали толкова далеч?

Не, не мисля, че ще се спрат. Не мисля. Не го казвам, но знам, че е права.

— Но Франша каза, че ще ни защитават — казвам.

— Вярваш ли го?

Нямам отговор на това. Сещам се за Матю Лайл.

— Не мисля, че сме в безопасност тук — натъртва Виола.

— Аз не мисля, че ще сме в безопасност където и да е — отвръщам. — Не и докато сме на тази планета.

— Трябва да се свържа с кораба си, Тод — казва тя, почти ме моли. — Там чакат съобщение от мен.

— Искаш отново да побегнем към неизвестността и да се опитаме да изпратим съобщението, така ли?

— Ти също го искаш — казва тя. — Виждам — после обръща поглед встрани. — Ако избягаме заедно…

При тези думи вдигам поглед към нея, мъча се да видя, мъча се да разбера, да разбера наистина.

Тя просто ме гледа в отговор.

Това е достатъчно.

— Да тръгваме — казвам.

Стягаме раниците бързо, без повече приказки. Аз мятам моята на гръб, тя мята своята, Манчи скача на крака, може да ходи, и тримата излизаме през задната врата. Излизаме, просто ей така. Така е по-безопасно за Фарбранч или пък по-безопасно за нас, кой знае, кой може да каже? Кой знае дали това е правилното решение? Трудно е да си тръгнем, особено след онова, което Хилди и Франша ни обещаха.

Но ние си тръгваме. Това е. Това е, което правим.

Защото поне решението си е наше. Предпочитам сам да решавам кое е добро за мен, вместо някой друг да ми казва, дори и ако този друг ми мисли доброто.

Навън вече е съвсем тъмно, въпреки че и двете луни греят ярко. Вниманието на града е насочено в точно обратната посока, така че никой нито забелязва, нито спира бягството ни. Малък мост пресича потока, който протича през града.

— Колко далеч е Хейвън? — питам шепнешком, докато тичаме по моста.

— Далечко е — прошепва Виола в отговор.

— Колко далечко?

Тя мълчи цяла секунда.

— Колко е далечко? — повтарям.

— Две седмици, ако ходим пеш — отвръща тя, без да ме поглежда.

— Две седмици?

— Къде иначе можем да отидем? — пита Виола.

Нямам отговор на този въпрос, така че просто продължаваме да вървим.

Пресичаме потока, а пътят започва да се изкачва нагоре.

Достигнали сме склона, който бележи края на долината. Решаваме да поемем по него, защото това е най-бързият начин да се измъкнем от града и да се върнем обратно в южна посока, докато стигнем отново реката и поемем по течението. Картата на Бен свършва с Фарбранч, така че отсега нататък реката е единственият ориентир, с който разполагаме.

Толкова много въпроси летят подире ни, докато бягаме от Фарбранч, все въпроси, чиито отговори няма да узнаем никога: как така Кметът и още шепа мъже са се отклонили толкова от първоначалната посока с единствената цел да нападнат един цял проклет град, при това сам-самички? Защо все още не са се отказали да ни преследват? Защо сме толкова важни за тях? И какво се е случило с Хилди?

И дали убих Матю Лайл?

И истина ли е онова, което той ми показа в Шума си?

Такава ли е действителната история на Прентистаун?

— Кое дали е действителната история? — пита Виола, докато бързаме нагоре по пътя.

— Няма значение — отвръщам. — И спри да ме подслушваш.

Стигаме до върха на хълма в най-далечния край на долината точно в момента, в който ни стряскат нови серии от изстрели в далечината. Спираме и се обръщаме назад.

И тогава виждаме.

Леле Боже, какво виждаме само.

— Господи — отронва Виола.

Под светлината на двете луни цялата долина някак си грее, лунните лъчи заливат къщите на Фарбранч и далечните хълмове с овощните градини.

Виждаме как мъжете и жените на Фарбранч бягат назад, бягат обратно надолу по хълмовете.

Отстъпват.

А от върха на хълмовете настъпват пет, десет, петнайсет мъже на коне.

Следват ги редици и редици други мъже, редици по петима, носят пушки, маршируват зад конниците, водени от Кмета.

Това не е потеря. Не е никаква потеря.

Това е Прентистаун. Чувствам как целият свят рухва под краката ми и аз пропадам. Това са всички проклети мъже от Прентистаун, всички до един.

Три пъти повече са от всички хора във Фарбранч взети заедно.

Три пъти повече пушки.

Чуваме изстрели и виждаме как мъжете и жените на Фарбранч падат, докато бягат обратно към домовете си.

Лесно ще превземат града. До час ще са го прегазили.

Защото слуховете са били верни, слуховете, за които ни каза Франша.

Слуховете са били верни.

Това е армия.

Цяла армия.

Цяла армия, която преследва Виола и мен.

Част четвърта

20

Армия от мъже

Гмурваме се зад някакви храсти и се скриваме, нищо че е тъмно, нищо че армията е чак в другия край на долината, нищо че никой от армията не знае, че двамата с Виола сме тук и че няма начин да чуят Шума ми сред целия хаос в долината, ние все пак се скриваме.

— Бинокълът ти помага ли да виждаш в тъмното? — прошепвам.

Вместо отговор Виола бърка в раницата си, вади бинокъла и го вдига пред очите си.

— Какво става? — прошепва и тя, докато се взира напред пред уреда и натиска бутоните по него. — Кои са тези мъже?

— Това е Прентистаун — отвръщам и протягам ръка. — Това май са всичките мъже от моя проклет град.

— Как е възможно да се е вдигнал целият град? — тя гледа още минута-две и ми подава бинокъла. — Какъв е смисълът?

— Взе ми думите от устата — нощният режим на бинокъла облива долината и всичко в нея в яркозелена светлина. Виждам коне, които препускат надолу по хълмовете, по главната улица на Фарбранч, по пътя ездачите стрелят, виждам хората от Фарбранч да стрелят в отговор, но по-често бягат, по-често падат, по-често умират. Армията на Прентистаун не взима пленници.

— Трябва да се махаме от тук, Тод — казва Виола.

— Да — отвръщам, но продължавам да гледам през бинокъла.

Всичко е зелено и ми е трудно да разпознавам лицата. Натискам някой и друг бутон, докато попадна на този, който приближава картината.

Първият мъж, когото разпознавам със сигурност, е господин Прентис Младши, той води останалите и изпразва пушката си във въздуха, когато няма по какво друго да стреля. После виждам господин Колинс и господин Морган, които преследват неколцина мъже от Фарбранч към хамбарите и стрелят подире им. Господин О’Хеър също е тук, както и останалите приближени на Кмета, яхнали коне: господин Едуин, господин Хенрати, господин Съливан. Ето го и господин Хамър, усмивката на лицето му е зелена и зла, виждам го дори от такова разстояние, зла, докато стреля в гърба на няколко бягащи жени, мъчещи се да скрият децата и трябва да отвърна поглед и да повърна встрани всичко, което е останало в стомаха ми от обяд.

Мъжете без коне навлизат с марш в града. Първият от тях, когото разпознавам, е господин Фелпс, магазинерът. Това ми се струва странно, защото той никога не ми е изглеждал като войнствен човек. Ето го и доктор Болдуин. И господин Фокс. И господин Кардиф, най-добрият ни дояч. И господин Тейт, който имаше най-много книги за горене в деня, в който Кметът ги обяви за противозаконни. И господин Тиърни, който мелеше пшеницата на Прентистаун, говореше винаги кротко и дялкаше дървени играчки за подарък на всяко малко момче в града, което имаше рожден ден.

Какво правеха всички тези мъже в армията?

— Тод — обажда се Виола и ме дръпва за ръкава.

Мъжете маршируват и май никак не се радват от това. Мрачни и студени, и страшни, но не по същия начин, по който е страшен господин Хамър, не, просто сякаш са лишени от всякакви чувства.

Но продължават да маршируват. Продължават да стрелят. Продължават да разбиват вратите с ритници.

— Това е господин Гилули — казвам, бинокълът е притиснат до очите ми. — Той не можеше дори да нареже месото, което щеше да си готви.

— Тод — казва пак Виола и аз усещам как започва да отстъпва по-далеч от храстите. — Хайде да вървим.

Какво ли ставаше? Прентистаун си е едно отвратително място, по тоя въпрос няма две мнения, но как така изведнъж се беше превърнал в истинска армия? Мнозина от мъжете в Прентистаун са много, много лоши, но не всички. Не всички. Господин Гилули с пушка в ръцете беше толкова страшна картинка, че направо ме болеше да го гледам.

И тогава, разбира се, виждам отговора на въпроса.

Кметът Прентис не носи пушка, просто държи в едната си ръка юздите, а другата е отпуснал на бедрото си, язди напред през града, сякаш е излязъл на вечерна разходка. Гледа смазването на Фарбранч така, сякаш то не се случва наистина, а е видеозапис, при това не особено интересен, и оставя всички други да вършат мръсната работа, но целият му вид така крещи, че той е шефът, че никой не се осмелява да му предложи и той да се поизцапа малко.

Как е могъл да накара толкова много мъже да вършат точно онова, което той иска?

Безсмъртен ли е, та язди така неустрашимо?

— Тод — казва Виола зад гърба ми, — кълна се, ще тръгна без теб.

— Няма да тръгнеш — отвръщам. Още една секунда.

Защото оглеждам лицата на мъжете едно по едно, сещате ли се? Погледът ми минава от един мъж от Прентистаун върху друг, защото засега те просто да нахлуват във Фарбранч, но рано или късно ще открият, че нас двамата с Виола ни няма там, така че ако решат да ни преследват по пътя отвъд града, аз трябва да знам.

Трябва да знам. От лице на лице, на лице, докато те крачат и стрелят, и палят. Господин Уолъс, господин Аб джорнсън, господин Сейнт Джеймс, господин Белгрейвс, господин Смит стария, господин Смит младия, господин Смит с деветте пръста, дори господин Марджърибанкс, залита и се препъва, но крачи ли, крачи ли, крачи. Мъж от Прентистаун след мъж от Прентистаун, след мъж от Прентистаун, сърцето ми се свива и пламва при всеки следващ, когото разпознавам.

— Няма ги — казвам, сякаш само на себе си.

— Кои ги няма? — пита Виола.

— Няма! — излайва Манчи и ближе опашката си.

Няма ги.

Бен и Килиън ги няма.

Това, разбира се, е страхотно, нали така? Естествено, че те не биха могли да станат част от една армия убийци. Разбира се, че тях двамата ги няма, нищо, че всички други от Прентистаун са тук, до последния човек. Двамата не биха могли да са тук. Нито сега, нито никога, няма начин, никога.

Добри мъже, страхотни мъже, и двамата, дори Килиън.

Но ако това е вярно, то значи, че и другото е вярно, сещате ли се?

Ако тях двамата ги няма тук, значи вече ги няма изобщо, няма ги веднъж завинаги.

Ето ви един урок.

На този свят няма нищо хубаво, което да не е последвано от нещо наистина ужасно.

Надявам се, че са се били до край и са дали на ония да се разберат!

Свалям бинокъла, свеждам поглед към земята и изтривам очи с ръкава си, обръщам се, връщам бинокъла на Виола и казвам:

— Хайде да вървим.

Тя взема бинокъла от ръката ми, тъпче на място, сякаш няма търпение да тръгнем, после казва:

— Съжалявам — а това означава, че е видяла всичко в Шума ми.

— Нищо ново не се е случило — отвръщам, без да вдигам поглед от земята и нагласям раницата на гърба си. — Хайде да вървим, преди да е станало още по-напечено.

Поемам нагоре по хълма, гледам само надолу с наведена глава, крача енергично, Виола е след мене, а после Манчи, който се мъчи да не се обръща да си хапе опашката, докато тича.

Не сме се отдалечили много, но Виола ме настига и се изравнява с мен.

— Видя ли и… него? — пита, поемайки си тежко дъх.

— Аарон ли?

Тя кимва.

— Не — отвръщам, — сега като го споменаваш…, не, не го видях. А трябваше да е в първите редици.

Мълчим минута, бързаме напред и се мъчим да разберем какво означава отсъствието на Аарон.

Пътят от тази страна на долината е по-широк и ние с всички сили се стараем да вървим от по-мрачната му страна, а той извива и се изкачва нагоре по хълма. Светят ни само луните, а техните лъчи са достатъчно ярки, че бягащите ни тела да хвърлят сенки, а такава светлина е твърде силна за хора, които тичат, за да спасят живота си. Никога не съм виждал в Прентистаун бинокъл за нощно виждане, но от друга страна и армия не бях виждал, така че двамата с Виола бягаме наведени, без да сме се уговаряли, че ще го правим. Манчи търчи далеч пред нас, опрял нос в земята и лае:

— Насам! Насам! — сякаш знае по-добре от нас къде отиваме.

И тогава, точно на върха на хълма, пътят се разделя на две: кръстопът.

Страхотно.

— Е, не е истина — казвам.

Едното разклонение на пътя води наляво, а другото — надясно.

(Щото е кръстопът, сещате ли се?)

— Течението на потока във Фарбранч водеше надясно — обажда се Виола, — а преди да пресечем моста, голямата река течеше все от дясната ни страна, затова смятам, че ако искаме да се върнем до нея, трябва да тръгнем надясно.

— Но по лявото разклонение са минавали много повече хора — казвам. Така си е, то се вижда. Пътят на лявото разклонение е по-утъпкан и по-широк, път, по който са минавали каруци. Дясното разклонение е по-тясно, обрасло с много повече и по-високи храсталаци от двете страни и дори в тъмното си личи колко е прашно.

— Франта спомена ли ти нещо за кръстопът? — поглеждам през рамо назад към долината, която още ври и кипи.

— Не — отвръща Виола и също гледа през рамо. — Каза само, че Хейвън било първото селище, основано на планетата, а после по течението на реката изниквали все нови и нови селища, защото хората се местели на запад. Прентистаун бил най-далечното. Първи след него по посока Хейвън бил Фарбранч.

— Това разклонение сигурно отива към реката — казвам аз и посочвам първо надясно, после се обръщам наляво и добавям — а по това сигурно се стига направо до Хейвън.

— По кое ли от двете ще решат, че сме тръгнали?

— Трябва да изберем — казвам. — Бързо.

— Да тръгнем надясно — казва Виола, после изрича същото като въпрос — Да тръгнем ли надясно?

Чувам едно БУМ, което ни кара да подскочим. Гъба от дим се издига над Фарбранч. Хамбарът, в който работих цял ден, гори.

Може би нашата история ще завърши по друг начин, ако поемем по лявото разклонение, може би лошите неща, които ни дебнат, няма да се случат, може би на края на лявото разклонение ни чака щастие, чакат ни обичливи хора, може би там няма Шум, но няма и мълчание, може би има много храна и никой не умира, и никой не умира, и никой никога, никога не умира.

Може би.

Но се съмнявам.

На тоя свят няма човек, който би ме нарекъл късметлия.

— Хубаво — решавам. — Може и надясно.

Хукваме по дясното разклонение, Манчи топурка по петите ни, нощта и прашният път са се проснали пред нас, армията и нещастието ни дишат във врата, а аз и Виола тичаме рамо до рамо.

Тичаме, докато вече не можем да тичаме и започваме да ходим, докато можем отново да се затичаме. Звуците от Фарбранч скоро заглъхват зад гърба ни и вече чуваме само стъпките си, които кънтят по пътя, моя Шум и лая на Манчи. Ако наоколо има някакви нощни създания, сигурно ги плашим и те не се издават.

Което е добре, поне така смятам.

— Кое е следващото селище? — пъхтя аз след още половин час тичане-ходене. — Франша каза ли ти?

— Шайнинг бийкън — отвръща Виола също с пъхтене.

— Или май беше Шайнинг лайт? — смръщва се. — Блейзинг лайт. Блейзинг бийкън?

— Много ни помагаш.

— Чакай — тя спира насред пътя и се превива одве, за да си поеме дъх. Аз също спирам. — Искам вода.

Разпервам ръце в смисъл на „Е, и?“

— И аз искам вода — казвам. — Да имаш случайно?

Тя ме поглежда с вдигнати вежди.

— Ох.

— Разполагаме с реката.

— Ами да стигаме по-бързо до нея тогава.

— Съгласен съм — поемам дълбоко дъх и пак хуквам.

— Тод — виква Виола след мен и ме спира на място. — Знаеш ли, мислех си…

— Какво си мислеше? — питам.

— Блейзинг лайт, или както там се казва…

— Да?

— В някакъв смисъл… — гласът й заглъхва до тъжен и притеснен звук, но тя почва отначало — В някакъв смисъл ние доведохме армията право във Фарбранч.

Облизвам сухите си устни. Усещам прахта между зъбите си. Знам за какво говори.

— Ти трябва да ги предупредиш — казва Виола тихо в мрака. — Съжалявам, но…

— Не можем да влизаме в никакви други селища — казвам.

— Да, мисля, че е по-добре да не влизаме.

— Не и преди Хейвън.

— Не и преди Хейвън — повтаря тя, — а и трябва да се надяваме поне Хейвън да е достатъчно голям, че да може да се справи с армията.

Е, това е положението значи. Повече не бива да ни се напомня, че трябва да се оправяме сам-самички. Сами сме и никой няма да ни помогне, край, това е. Аз и Виола, и Манчи, и мракът наоколо, да ни прави компания. Никой друг по пътя няма да ни помогне, никой, чак до края, ако дори и на края изобщо могат да ни помогнат, щото като гледам досега какъв ни беше късметът…

Затварям очи.

Аз съм Тод Хюит, мисля. Мине ли полунощ, ще останат двайсет и седем дни, докато стана мъж. Аз съм син на мама и тате, мир на праха им. Аз съм син на Бен и Килиън, мир на…

Аз съм Тод Хюит.

— Аз съм Виола Ийд — казва Виола.

Отварям очи. Вдигнала е ръка с обърната надолу длан, и я протяга към мен.

— Това е фамилното ми име — казва. — Ийд. И-Й-Д.

Гледам я в очите една секунда, после свеждам поглед към протегнатата ръка, посягам, поемам я и я стисвам здраво в своята, и секунда по-късно я пускам.

Мръдвам с рамене да наглася по-добре раницата. Пъхвам ръка отзад, за да напипам ножа и да се уверя, че още е на мястото си. Поглеждам горкия запъхтян Манчи с половинката опашка и вдигам поглед, за да срещна очите на Виола.

— Виола Ийд — казвам и тя кимва.

И двамата хукваме нататък в тъмната нощ.

21

Широкият свят

— Как е възможно да е толкова далече? — пита Виола. — Няма никакъв смисъл от логическа гледна точка.

— Ако си говорим за смисъл, дали има друга гледна точка, освен логическата?

Тя смръщва вежди. Аз правя същото. Уморени сме и с всеки изминал миг се уморяваме още повече, мъчим се да мислим какво видяхме във Фарбранч, вървели сме вече много, тичали сме и ни се струва, че е изтекла половината нощ, а от реката все още няма и следа. Започвам да се плаша, че сме поели по погрешното разклонение на кръстопътя, но нищо вече не може да се направи, няма никакво връщане назад.

— Няма никакво връщане назад — поправя ме полугласно Виола иззад гърба ми.

Обръщам се към нея е широко отворени очи.

— Правиш две грешки — казвам. — Първо, това, че непрекъснато подслушваш чуждия Шум, няма да насърчи хората на тази планета да те приемат сърдечно.

Тя скръства ръце и изпъва рамене назад.

— А втората грешка?

— Втората е, че ще си говоря както си искам.

— Да — казва Виола. — Ти и без това така постъпваш.

Шумът ми се надига леко, аз поемам дълбоко въздух, но Виола ме пресича:

— Шшт — очите й бляскат на лунната светлина, докато се взира някъде вдясно от мен.

Шум от течаща вода.

— Река! — лае Манчи.

Хукваме надолу по пътя, правим един остър завой, пързулваме се по един склон, после втори остър завой и ето ти я и реката, по-широка, по-спокойна от последния път, когато я видяхме, но все така пълна с вода, което е най-важното. Безмълвно коленичим на камъните на брега и пием, а Манчи нагазва до корема и почва да лочи.

Виола е точно до рамото ми и докато сърбам, чувствам мълчанието й. Цялата работа, да ви кажа право, е двустранна. Тя може ясно да чува моя Шум, е, поне докато сме сами тук, далеч от друго бъбрене и от Шума на града, но до мене винаги е нейното мълчание, гръмовно като рев, то ме дърпа към себе си като най-страшната тъга, а аз като че ли искам да го посрещна, да се притисна в него силно, силно, да потъна вътре и просто да изчезна завинаги дълбоко долу, в нищото.

Какво облекчение ще бъде да го сторя сега, ето сега. Благословено облекчение.

— Нали знаеш, че не мога да престана да те чувам — казва тя, изправя се и отваря раницата си. — Понеже е тихо и сме само двамата.

— И аз не мога да престана да те чувам — отвръщам. — Независимо как се чувствам след това.

Свирвам на Манчи.

— Излизай от водата. Може да има змии.

Той прикляка под вълничките и започва да маха с опашчица, докато пластирът пада от нея и реката го отнася. После изскача навън и на секундата започва да ближе раната.

— Дай да погледна — казвам.

— Тод! — излайва той и уж се съгласява, но когато се приближавам, свива опашница под корема си, колкото е възможно по-далеч от мен, нищо, че сега тя е доста по-къса. Измъквам я внимателно и я изправям. През цялото време Манчи си мърмори „Опашка, опашка“.

— Ами, кво да ти кажа! — възкликвам. — Пластирите ти действат на кучета.

Виола рови в раницата и измъква отвътре два плоски диска. Натиска ги с палци по средата и те се превръщат в манерки. Тя коленичи до реката, напълва ги с вода и ми подхвърля едната.

— Благодаря — казвам, но не я поглеждам в очите.

Тя изтрива капките от своята манерка. Постояваме около секунда на брега на реката, Виола прибира запаса в раницата и мълчи по един специален начин, а аз вече съм разбрал, че по принцип мълчи така, когато се опитва да каже нещо трудно.

— Не искам да те обидя — почва тя и вдига поглед към мен, — но мисля, че е време да ми дадеш да прочета какво още е написал Бен на онази карта.

Усещам как почервенявам, усещам го дори в тъмното, усещам също, че съм готов да споря.

Но после просто въздъхвам. Уморен съм, късно е, след малко ще трябва пак да тичаме, а и в крайна сметка тя е права. Ако започна да споря, ще е само от проклетия.

Пускам раницата на земята, вадя книгата, измъквам картата изпод горната корица и я разгъвам. Подавам я на Виола, като внимавам да не срещна очите й. Тя изважда фенерчето си и светва върху написаното, като обръща картата, за да види бележката на Бен на гърба на листа. За моя изненада започва да я чете високо и изведнъж, въпреки че чувам само нейния глас, ми се струва, че чувам и гласа на Бен, който кънти надолу по реката, идва сякаш чак от Прентистаун и ме блъсва страшно в гърдите.

„Иди до селището надолу по реката, от другата страна на моста“, чете Виола, „То се нарича Фарбранч и хората там би трябвало да ти се зарадват“.

— Е, зарадваха се — казвам. — Поне някои от тях.

Виола продължава: „Тод, има някои неща от историята на тукашните земи, които не знаеш, и аз съжалявам за това, но ако ги знаеше, щеше да се намираш в голяма опасност. Невинността ти е единственият шанс, който имаш, за да те приемат където и да било извън Прентистаун“.

Чувствам как почервенявам още по-силно, добре, че е тъмно и нищо не се вижда.

„Книгата на майка ти ще ти обясни много неща, но междувременно широкият свят трябва да бъде предупреден, Тод. Прентистаун се готви да нанесе удар. Ударът се планира от много отдавна, просто изчакваха и последното момче в града да стане мъж.“ Виола ме поглежда:

— Това ти ли си?

— Аз съм — отвръщам. — Аз съм най-младият. Според закона на Прентистаун официално ще стана мъж след двайсет и седем дни, когато навърша тринайсет години.

Не мога да се спра и за момент се замислям за онова, което Бен ми показа…

Как момчето става…

Скривам всичко зад друг Шум и бързам да кажа:

— Но нямам и най-малка представа защо е трябвало да ме чакат.

„Кметът планира да завладее Фарбранч и кой знае още колко селища. Силиън и аз…“

— Килиън — поправям я. — С „к“.

„Килиън и аз ще се помъчим да протакаме нещата колкото можем по-дълго, но няма да можем да ги спрем. Фарбранч е в опасност и ти трябва да ги предупредиш. Винаги, винаги, винаги помни, че те обичаме като наш собствен син и да те отпратим е най-тежкото преживяване в живота и на двама ни. Дано стане така, че да се видим отново, но преди това трябва да стигнеш до Фарбранч колкото можеш по-бързо, а когато стигнеш, трябва да ги предупредиш, Бен“. Виола ме поглежда:

— Последното изречение е подчертано.

Мълчим цяла минута. Въздухът натежава от вина, но май цялата изтича само от мен.

То човек може ли да разбере нещо, когато си има работа с момиче без Шум?

— Аз съм виновен — казвам. — Само аз и никой друг.

Виола препрочита бележката на ум.

— Те трябваше да ти кажат всичко това — започва тя. — А не да очакват да го прочетеш, след като не можеш…

— Ако ми го бяха казали, целият Прентистаун щеше веднага да го чуе в Шума ми и да разбере, че знам всичко. Нямаше да разполагам с преднината, която имаме сега двамата с тебе — срещам очите й само за миг и отвръщам поглед. — Трябваше да дам на някой да го прочете и нещата щяха да се подредят. Бен е добър човек — гласът ми се пречупва. — Беше добър човек.

Виола сгъва картата и ми я връща. Листът вече е безполезен, но аз внимателно го прибирам пак под горната корица на книгата.

— Аз мога да ти прочета всичко, което е написано тук вътре — казва тя. — Да ти прочета книгата на майка ти. Ако искаш.

Обръщам й гръб и пъхам книгата в раницата.

— Трябва да вървим — казвам. — Изгубихме достатъчно време тук.

— Тод…

— Преследва ни цяла армия — отвръщам. — Нямаме време за четене.

Тръгваме отново и се стараем да тичаме колкото можем повече, но когато изгрява слънцето, бавно, мързеливо и студено, ние все още не сме спали, а пък предния ден сме се скъсали от работа, така след един момент вече едва можем да поддържаме бърза крачка, забравили сме дори за армията зад нас.

Въпреки всичко не спираме. Пътят все така следва реката, точно както се надявахме, земята става все по-равна, от двете ни страни се ширват грамадни долини, покрити с трева, в далечината стигат до едни хълмчета, а зад хълмчетата има по-високи хълмове, а на север зад по-високите хълмове се издигат планини.

Всичко е напълно диво. Няма огради, няма посеви, няма знаци, че наблизо има селище, или други хора, единственият знак за съществуването им е прашният път под краката ни. Което от една страна е добре, но от друга те кара да се чувстваш странно.

Ако войната не е заличила останалите селища в Новия свят, то къде са всички хора?

— Това струва ли ти се нормално? — питам най-после Виола, след като сме взели поредния прашен завой и пред нас се е проснал отново пуст път с още много и много прашни завои. — Смяташ ли, че вървим в правилната посока?

Виола изпуфтява замислено.

— Моят татко винаги казваше: „Посоката е само напред, Ви, напред и нагоре“.

— Посоката е само напред — повтарям.

— Напред и нагоре — добавя тя.

— Какъв човек беше той? — питам. — Татко ти?

Тя свежда очи към пътя и отстрани виждам, че се усмихва.

— Ухаеше на топъл хляб — казва и продължава бързо напред, без да добави и дума повече.

Сутринта преминава в следобед, пейзажът си остава непроменен. Когато можем, бързаме, когато не можем да бързаме, само крачим и си почиваме единствено в краен случай. Реката е все така широка и спокойна, прилича на зеленокафявата земя, която се простира от двете й страни. Виждам във висината сини ястреби, вият се и дебнат плячка, но други признаци на живот не се забелязват.

— Това е една пуста планета — казва Виола, когато спираме за бърз обяд и хапваме, облегнати на едни високи камъни като на тераса, вперили очи в равнините.

— О, не е съвсем пуста — казвам, докато дъвча парче сирене. — Повярвай ми.

— Вярвам ти. Мисълта ми беше, че разбирам защо хората са поискали да се заселят тук. Необятна плодородна земя, безкрайни възможности за нов живот.

Аз дъвча.

— Хората са направили грешка.

Виола се почесва по врата и поглежда Манчи, който души около камъните, навярно надушва земеровките в дупките под тях.

— Защо за да станеш мъж тук, трябва да навършиш точно тринайсет години? — пита тя.

Поглеждам я изненадан.

— Моля?

— Спомних си бележката — продължава тя. — Как градът чакал и последното момче да стане мъж.

Тя вдига поглед към мен.

— Защо им е трябвало да чакат?

— Ами така стоят нещата в Новия свят открай време.

Има го и в писанията, или поне така мисля. Аарон винаги се увличаше, когато разказваше как един ден символично ще ядеш от Дървото на познанието и ще преминеш от невинност към грях.

Виола ме гледа подигравателно.

— Много тежко ми звучи.

Свивам рамене.

— Бен казва, че една малка група хора, на изолирана планета, има нужда от всички възрастни индивиди заради многото работа, затова е решено, че когато навършиш тринайсет години, вече започваш да поемаш отговорности — мятам един камък в реката. — Не ме разпитвай повече. Само това знам — че трябва да навършиш тринайсет години. Тринайсет цикъла от по тринайсет месеца.

— Тринайсет месеца? — пита тя и вдига вежди.

Кимвам.

— Но в годината има само дванайсет месеца.

— Не, не е така. Не дванайсет, а тринайсет.

— Може би тук са тринайсет — поправя се тя, — но там, откъдето идвам аз, годината има само дванайсет месеца.

Примигвам.

— Една година в Новия свят се състои от тринайсет месеца — повтарям и по някаква причина се чувствам като пълен тъпанар.

Виола вдига поглед нагоре, сякаш обмисля нещо.

— Мисля си, че… е, то наистина зависи от това колко са дълги денят и месецът на тази планета, но аз смятам, че ти вече трябва да си навършил четиринайсет години.

— Не, тук нещата не стоят така казвам малко остро, защото тая сметка хич не ми харесва. — Аз ще навърша тринайсет години след двайсет и седем дни.

— На четиринайсет години и един месец си — продължава тя, без да ме слуша. Това не те ли кара да се замислиш как, всъщност, определяме на каква възраст изобщо е някой…

— До рождения ми ден остават още двайсет и седем дни — отрязвам я аз. Ставам и мятам раницата на гръб. — Хайде. Сума ти време изгубихме в приказки.

Чак когато слънцето започва да пада зад върховете на дърветата, виждаме първия знак за съществуването на цивилизацията: една изоставена воденица на брега на реката с покрив, изгорял преди сума ти време. Бяхме вървели толкова дълго, че вече отдавна бяхме престанали и да си говорим, бяхме престанали дори да се оглеждаме за приближаващи опасности, така че сега просто влизаме, хвърляме раниците до стената и рухваме на пода, сякаш е най-мекото легло на света. Манчи, който никога не се уморява, се заема да търчи наоколо и да вдига крак до всички растения, покарали през цепнатините между дъските на пода.

— Ох, краката ми — казвам, събувам обувките си и преброявам пет, не, шест пришки.

Виола е седнала до отсрещната стена и изтощено въздъхва.

— Трябва да поспим — казва тя. — Пък каквото ще да става.

— Знам.

Тя ме поглежда.

— Нали ще ги чуеш, когато наближат? — пита. — Ако въобще дойдат?

— О, ще ги чуя — отвръщам. — Ще ги чуя със сигурност.

Решаваме да спим на смени. Казвам, че аз ще пазя пръв, а Виола едва има сили да ми каже „Лека нощ“ и потъва в сън. Гледам я как спи, не откъсвам очи от нея, докато светлината на деня постепенно гасне. Бяхме се изкъпали в дома на Хилди, но сега от това не е останал и помен. Виола изглежда така, както сигурно изглеждам и аз, с лице, покрито с прах, с тъмни кръгове под очите, с черна мръсотия под ноктите.

Замислям се.

Познавам Виола само от три дни, представяте ли си? Три ш… дни от целия ми живот, но се чувствам така, сякаш нищо от случилото се преди да се запознаем изобщо не се е случвало, всичко преди Виола прилича на голяма лъжа, която само е чакала да я разкрия. Не, не „прилича“, то си е една голяма лъжа, която е чакала да я разкрия, а това днес е истинският живот, а той тече без сигурност и отговори, само тече, само тече винаги и винаги.

Пийвам вода и слушам как щурците скърцат СЕКС, СЕКС, СЕКС и се чудя какъв ли е бил животът на Виола преди последните три дни. Например какво е да израснеш на космически кораб? Място, където никога не се появяват нови хора, място, което никога не можеш да напуснеш.

Сега, като се замисля, сигурно много е приличало на това да израснеш в Прентистаун, където, ако изчезнеш, никога повече не се връщаш.

Отново вдигам поглед към момичето. Но тя се е измъкнала от капана, нали? Трябвало е да изкара седем месеца е майка си и татко си навън, на малкия кораб, който се беше разбил.

Защо ли са тръгнали въобще?

— Защото най-напред се изпращат разузнавачески кораби, които да огледат местния терен и да набележат най-подходящите места за кацане — проговаря Виола, без да става и без дори да обръща глава към мен. Някой изобщо спи ли в тоя Шумен свят?

— Ще свикнеш — отвръщам. — Но защо е трябвало да сте сами толкова дълго? Цели седем месеца.

— Толкова време отнема установяването на първия базов лагер — тя изтощено покрива очите си с ръка. — Аз, майка и татко трябваше да намерим най-доброто място за кацане на големите кораби, да устроим там първичен лагер и постепенно да започнем да изграждаме конструкции и сгради от първостепенна важност, от които новите заселници ще да имат нужда. Контролна кула, склад за храни, лазарет — поглежда ме между пръстите си. — Стандартна процедура.

— Никога не съм виждал контролна кула в Новия свят — отбелязвам.

Думите ми я карат да седне.

— Знам! Не мога да повярвам, че не сте запазили предаватели, с които да поддържате връзка поне между отделните селища.

— Значи вие не сте заселници на вярата, а? — отбелязвам аз с мъдър тон.

— Това какво общо има? — отвръща тя. — Защо една здравомислеща църква би искала да прекъсне връзката между членовете си?

— Бен казваше, че всички са пристигнали на този свят в търсене на по-простичък живот, казваше, че дори в първите дни е имало спорове дали да разрушат и генераторите.

Виола ме поглежда ужасено.

— Ами тогава всички са щели да измрат!

— Затова и не са ги разрушили — свивам рамене аз. — Дори и след като Кметът Прентис реши да се отърве от почти всичко друго.

Виола потрива раменете си с длани и поглежда към звездите, които светят през грамадната дупка на покрива.

— Майка и татко толкова се вълнуваха — казва. — Цял нов свят, изцяло ново начало, толкова планове за мир и благоденствие.

Млъква.

— Съжалявам, че не се получи точно така — обаждам се аз.

Тя свежда поглед към краката си.

— Имаш ли нещо против да излезеш за малко навън, поне докато заспя?

— Добре — отвръщам. — Няма проблем.

Вдигам си раницата и излизам навън през отвора, който някога е бил вратата на воденицата. Манчи става от мястото, където се е навил на кълбо, и тръгва подире ми. Когато сядам отвън, той отново се свива до краката ми и потъва в сън, като попръцква щастливо и въздиша по кучешки. Колко е просто да си куче.

Гледам как луните се издигат все по-нагоре, следвани от звездите, същите луни и звезди, които светеха и в Прентистаун още в дните, преди да настъпи краят на света. Изваждам от раницата книгата на майка ми, лъскавата корица блести на лунните лъчи. Прелиствам страниците.

Чудя се дали и мама се е вълнувала толкова силно, когато за първи път е кацнала тук, дали и нейната глава е била пълна с идеи за мир, светла надежда и вечна радост.

Чудя се дали е усетила някое от тези благословени чувства преди да умре.

От мисълта гърдите ми се стягат и така натежават, че прибирам книгата обратно в раницата и облягам глава на дъските на воденицата зад мен. Слушам как реката тече и листата на дърветата си шушнат едно на друго, гледам на хоризонта сенките на далечните хълмове, обрасли с гъсти гори.

Изчаквам няколко минути, после влизам обратно във воденицата и проверявам дали Виола е добре.

В следващия миг тя ме буди, минали са часове, в главата ми е пълна мътилка, но само докато я чувам да казва:

— Шум, Тод, чувам Шум.

Скачам на крака още преди да съм се събудил напълно, изшътквам на Виола и разбутвам сънливия Манчи, който подлайва и протестира жално. Двамата млъкват и аз напрягам слух към мрака на нощта навън.

И ето, шепот, шепот, шепот, подобен е на тих ветрец, шепот, шепот, шепот, няма думи, идва много отдалеч, но се надвесва, приближава като буреносен облак на планински връх, шепот, шепот, шепот.

— Тръгваме веднага — казвам и посягам към раницата.

— Армията ли е? — вика Виола, грабва своята раница и изхвърча от воденицата.

— Армия! — лае Манчи.

— Не знам — отвръщам. — Най-вероятно.

— Възможно ли е да чуваме хората от следващото селище напред по пътя? — Виола влиза обратно през вратата, раницата е вече на раменете й. — То сигурно не е далече.

— Защо тогава не чухме Шума още снощи, когато дойдохме?

Тя прехапва устни.

— Проклятие.

— Много си права — отвръщам. — Проклятие.

Така че втората нощ след Фарбранч минава, както и първата: тичаме напред в мрака, светим си с фенерчетата, само ако се налага, мъчим се да не мислим. Точно преди слънцето да изгрее, реката напуска равнините и се спуска в следващата малка котловина, подобна на онази, в която беше Фарбранч, и ето ти го на и Блейзинг бийкън или както му е там името, и в него също живеят хора.

Тук също има овощни градини и ниви, засети с пшеница, но нищо не е така добре поддържано, както във Фарбранч. За наш късмет по-голямата част от селището е на върха на един хълм и през него минава широк път — лявото разклонение, а край него са наредени пет-шест къщи, които се нуждаят от боядисване. Ние тичаме успоредно на реката, край прашния път има проядени от червеи кейчета, а за тях във водата са завързани няколко лодки, наблизо пък са сковани няколко също толкова проядени складове, или каквото там се строи край течението на една плавателна река.

Не можем да помолим никого за помощ. Дори и някой да ни помогне, какво от това, армията не спира, а продължава да настъпва насам, нали? Трябва да ги предупредим, но какво ще стане, ако в Блейзинг бийкън хората приличат повече на Матю Лайл, отколкото на Хилди? Ами ако ги предупредим, но с това насочим армията право към тях, защото двамата с Виола вече ще плуваме в Шума на всички, които сме предупредили? Ами ако в това селище вече знаят, че точно аз и Виола сме причината армията изобщо да съществува и да ги заплашва, и по тази причина решат да ни заловят и да ни предадат на Кмета?

Но въпреки всичко хората тук заслужават да бъдат предупредени, нали така?

Ами ако това постави нас в опасност?

Виждате ли какво стана сега? Кой е правилният отговор, а?

Затова се промъкваме през селището тайно като крадци, притичваме от склад до склад, крием се, за да не ни зърне никой от хората, които живеят на хълма, мъчим се да бъдем възможно най-тихи, виждаме само една много слаба жена, запътила се с кошница в ръка към един кокошарник наблизо. Блейзинг бийкън е съвсем малък, така че преминаваме през него много бързо, още преди слънцето да изгрее напълно и ето ни вече от другата страна, стъпваме пак на пътя и хукваме, сякаш селището не е съществувало изобщо, сякаш го е нямало на този свят и никой не го е виждал, дори и ние.

— Това значи беше селището, а? — прошепва Виола, когато обръщаме поглед назад и виждаме как то изчезва зад завоя на пътя. — Така и няма да разберем как му е истинското име.

— А сега вече наистина не знаем какво ни чака напред по пътя — прошепвам в отговор.

— Вървим без да спираме, докато стигнем до Хейвън.

— А после какво?

Виола няма отговор на този въпрос.

— Твърде много надежди възлагаме на едно-единствено име — отбелязвам.

— Там все трябва да има нещо, Тод — отвръща тя, а лицето й е мрачно. — Все трябва да има нещо.

Помълчавам няколко секунди.

— Е, ще стигнем и ще разберем.

Така започва още една утрин. На два пъти срещаме мъже с каруци, теглени от коне. И двата пъти се скриваме сред дърветата край пътя, Виола обвива с ръка врата и муцуната на Манчи, а аз се мъча да изчистя и най-малката следа от Прентистаун от Шума си, докато непознатите отминат.

Часовете текат, наоколо нищо не се променя. Не чуваме шепота на армията, ако приемем, че онова, което чухме при воденицата, изобщо е била тя, но дори и да не е била, няма никакъв смисъл да изчакваме, за да разберем какво точно сме чули. Утринта отново преваля в следобед и виждаме поредното селище на един хълм в далечината. Двамата също се качваме на едно по-ниско хълмче и виждаме как реката се спуска леко надолу и се разлива пред нас из нещо, което прилича на огромна долина, която ще трябва да прекосим.

Виола вади бинокъла, гледа през него няколко минути към селището, после ми го подава. То се състои от десет-петнайсет къщи, но дори и отдалече си личи, че всичко е вехто и се руши.

— Не разбирам — казва Виола. — Ако сте следвали стандартната програма за развитие на колонизаторско селище, резултатите от самозадоволяващото се селско стопанство вече би трябвало да са налице. Очевидно се провежда и търговия, но защо са всички спорове, разделение и вътрешни борби?

— Не познаваш много-много живота на заселниците, нали? — казвам аз със съвсем лека подигравка в гласа.

Тя свива устни.

— Това беше задължителен предмет в училище. От петгодишна се уча как се организира и ръководи успешно развиваща се колония.

— Училището не е като живота.

— Нима? — отвръща тя и повдига високо вежди.

— Не помниш ли какво ти казах преди? — сопвам се в отговор. — Някои от нас бяха твърде заети с оцеляване и нямаха никакво време да се занимават със само разделящо се селско стопанство.

— Самозадоволяващо се.

— Все тая — обръщам се и продължавам напред по пътя.

Виола трополи подире ми.

— Когато корабите пристигнат, ще ви научим на това-онова — казва. — Можеш да бъдеш сигурен!

— Е, може би ние, тъпите селяни, ще трябва да се редим на опашка да ви целуваме з… от благодарност — отвръщам аз, а Шумът ми жужи и всъщност не казвам „з“.

— Ами да, със сигурност ще го сторите — тя повишава глас. — Връщането в средните векове не е проработило много добре, както гледам! Когато моите хора дойдат, ще видите как всъщност се колонизира планета!

— Е, това ще стане чак след седем месеца — захапвам я аз. — Ще имаш достатъчно време да опознаеш живота тук такъв, какъвто е.

— Тод! — излайва Манчи, скача високо във въздуха и изведнъж хуква с всички сили напред по пътя и изчезва от погледа ми.

— Манчи! — виквам след него. — Върни се веднага!

И тогава го чуваме.

22

Уилф и морето от неща

Странно е, само по себе си е Шум, но в него почти няма думи, залива хълма, по който се изкачваме, и се търкаля надолу към нас, общ и единен е, но сякаш говорят легиони, сякаш хиляди гласове пеят една и съща песен.

Точно така.

Пеят.

— Какво е това? — пита Виола, изплашена колкото мен. — Не е армията, нали? Възможно ли е да са ни изпреварили и сега да са пред нас?

— Тод! — лае Манчи от върха на хълма. — Крави, Тод! Гигантски крави!

Виола прави неразбираща физиономия.

— Гигантски крави ли?

— Нямам представа какви ги говори — отвръщам и поемам нагоре по хълма.

Защото звукът…

Как ли да го опиша?

Сигурно така пеят звездите. Или луните. Но не и планините. Твърде въздушно е, за да го пеят планините. Сякаш една планета пее на друга, звукът е висок, протяжен, изпълнен с различни гласове, всеки от които започва песента от различен тон, а после се спуска надолу към тоновете на другите, но всички заедно изплитат плътно, общо въже от звук, а той е тъжен, но не е тъжен и бавен, но не е бавен и всички гласове пеят една дума.

Една дума.

Стигаме до върха на хълма и под краката ни се простира грамадната долина, реката се спуска първо леко надолу, а после я пресича през средата като сребърна вена, виеща се край скалите, а от единия до другия край на ширналото се равно крачат съществата, крачат, прегазват реката и отминават, отминават.

Същества, каквито никога през живота си не съм виждал.

Огромни са, масивни, високи най-малко по четири метра, покрити с рошава сребриста козина, с дебели пухкави опашки и чифтове извити бели рога на челата, израснали точно над гъстите им вежди, с дълги шии и грамадни рамене, от време на време се протягат надолу към тревата, широките им увиснали устни скубят и бавно дъвчат, докато съществата крачат напред и пият вода, и прегазват реката, и са хиляди, хиляди, стигат до хоризонта вляво от нас и Шумът на всичките пее една дума, пее я с различна честота, на различен тон, но тази дума свързва хилядите в едно, обвързва всички в грамадната група, която пресича долината.

— Тук — казва Виола до мен. — Те пеят тук.

Те пеят тУк. Пеят го едно на друго в Шума си.

Аз съм ТУк.

Ние сме тУк.

Минаваме от тУк.

Всичко, което има смисъл, е тУк.

ТУк.

Просто е…

Как да ви кажа?

Сякаш пее семейство, в което всичко винаги е наред, това е песен на връзката и в момента, в който я чуеш, ти също си свързан, ти също принадлежиш, това е песен, която винаги ще те закриля и никога няма да те изостави. Ако имаш сърце, тази песен го разбива, а ако сърцето ти е разбито, тя го изцелява.

Просто е…

Леле.

Поглеждам Виола, а тя е покрила устата си с длан, очите й са плувнали в сълзи, но виждам, че под дланта си се усмихва и понечвам да й кажа нещо.

— Тъй пешком далече няма да стигнете — казва един съвършено чужд глас някъде отляво.

Извъртаме се на секундата, а ръката ми посяга към ножа. Един мъж кара празна каруца, теглена от чифт волове, идва към нас от малък страничен път, долната му челюст е леко увиснала, все едно си е отворил устата, а после е забравил да я затвори.

На седалката до него лежи пушка, която той сякаш току-що е измъкнал да му е под ръка.

Без да приближава, Манчи излайва:

— Крава!

— Заобикалят каруците — казва мъжът, — но пешком не е безопасно, неее, никак даже. Ще ви стъпчат като стой, та гледай.

Устата му пак остава отворена. Шумът му, заровен под всичкото тУк на преминаващото стадо, сякаш казва точно онова, което изрича и устата му. Толкова напрегнато се мъча да прогоня някои думи от собствения си Шум, че направо започва да ме боли главата.

— Абе, що не взема аз да ви прекарам през долината? — казва мъжът. — Ако искате, де.

Вдига ръка и посочва надолу по пътя, който изчезва под краката на пресичащото го стадо. Досега не се бях сетил, че съществата всъщност спират бягството ни, но сега веднага ми става ясно, че никак не бих желал да им се моткам между лапите.

Извъртам се да кажа нещо, каквото и да е, което да спаси положението.

Вместо това обаче се случва нещо забележително.

Виола поглежда мъжа в очите и заявява:

— Аз съм Хилди — после ме посочва, — а това е Бен.

— Кво? — излайвам аз почти като Манчи.

— Уилф — вика мъжът на Виола и на мене ми трябва цяла секунда да разбера, че това му е името.

— ’драсти, Уилф — казва Виола, но гласът й не е нейният, изобщо не е нейният глас, а е някакъв съвсем различен, непознат глас, който излиза от нейната уста и провлачва думите, и изяжда букви, усуква се и става грапав, и колкото повече говори тя, толкова по-чужда звучи речта й.

Започва да звучи съвсем като речта на Уилф.

— Ний сме от Фарбранч. А ти отде си?

— Бар Виста — вика Уилф и посочва с палец зад гърба си. — Тръгнал съм малко към Брокли фолс, да натоваря провизии.

— Голям късмет — казва Виола, — щото и ние сме баш за Брокли фолс.

Главата почва да ме боли още по-силно. Слагам пръсти на слепоочията си, сякаш се мъча да задържа Шума вътре в мене, мъча се да попреча на всички опасни неща от него да се излеят навън в света. Слава Богу, звукът тук прави така, че всички и без това плуваме в непреодолим Шум.

— Мятайте се — казва Уилф и свива рамене.

— ’айде, Бен — казва Виола, отива до задната част на каруцата и качва в нея раницата си. — Уилф ще ни повози.

После сама скача в каруцата, Уилф плясва воловете с поводите. Те поемат бавно напред, а мъжът дори не се обръща да види дали съм се качил. Аз продължавам да си стоя на пътя втрещен, Виола минава бавно край мен и ми маха с всички сили да отида при нея. Е, вече нямам избор, сещате ли се? Настигам каруцата, подпирам се на ръце, изтеглям се отзад и сядам.

Настанявам се до Виола и се втренчвам в нея със зяпнала уста.

— Какви ги вършиш? — изсъсквам, макар че искам само да й го прошепна, но не се получава.

— Шшшт! — изшътква тя и поглежда през рамо към Уилф, но той май е забравил, че изобщо сме се качили и изобщо не се интересува от онова, което се върти в Шума ми.

— Не знам какво правя — прошепва Виола в ухото ми. — Просто трябва да играеш с мен.

— Какво да играя?

— Ако успеем да стигнем живи до другия край на стадото, то ще остане между нас и армията, нали така?

За това не бях помислил.

— Но какво правиш? Какво общо имат с това Бен и Хилди?

— Той има пушка — шепне Виола и пак хвърля поглед към Уилф. — А ти нали каза, че хората може да реагират лошо на това, че си роден в онова място. Така че просто започнах да играя първото, което ми хрумна.

— Но ти говориш с неговия глас.

— Не се справям много добре.

— Достатъчно добре се справяш! — казвам и малко повишавам тон от вълнение.

— Шшшт! — изшътква пак тя, но съществата вече са много близо, Шумът им гърми, а и Уилф явно не е особено умен, така че можем спокойно да си водим разговора.

— Как го правиш? — питам пак и от мен продължава да блика изненада, която залива Виола от главата до петите.

— Просто лъжа, Тод — отвръща тя и с ръце се мъчи да ме накара да пазя тишина. — Тук не знаете ли какво е лъжа?

Разбира се, че знаем какво е лъжа. Новият свят и градът, в който съм роден и израсъл (няма да му казваме името, няма да мислим за името му), е изтъкан от лъжи. Но това, което прави Виола, е съвсем различно. Както казах и преди, мъжете лъжат всеки ден, лъжат най-много самите себе си, лъжат другите мъже, лъжат целия свят, но кой може да го разбере сред целия Шумен поток, в който истина и лъжа са смесени? Всички други знаят, че лъжеш, но пък и всички други също лъжат, така че какво значение има? Какво променя това, че си уличил някого в лъжа? Лъжата е просто част от реката, наречена мъж, част е от Шума му и понякога можеш да я разпознаеш, а понякога — не.

Но когато лъже, мъжът никога не престава да бъде самия себе си.

Обаче всичко, което аз знам за Виола, се крепи на онова, което тя казва. Единствената истина за нея, с която разполагам, е онази истина, която излиза от устата й, затова одеве, когато тя каза, че е ХИЛДИ, за мен каза, че съм Бен и че двамата сме от Фарбранч и когато заговори като Уилф (макар че той самият не е от Фарбранч), за секунда сякаш всички тези неща станаха истина, само за миг светът се промени, само за миг светът стана такъв, какъвто го направи гласът на Виола и този глас тогава не описваше нещата, той ги създаваше, правеше ни други само чрез това, че ни изричаше като други.

Ох, главата ми.

— Тод! Тод! — лае Манчи, подскача високо след каруцата и гледа през провесените ни отзад крака. — Тод!

— Проклятие — казва Виола.

Скачам от каруцата, грабвам го и обвивам муцуната му с длан, а със свободната си ръка изтеглям и двама ни обратно до Виола.

— Тд? — изпуфтява той през стиснатите си устни.

— Тихо, Манчи — казвам.

— Не знам дали има значение, право да ти кажа — обажда се Виола и също повишава тон.

Вдигам очи.

— Крв — обажда се Манчи.

Едно същество прекрачва над нас.

Влезли сме в стадото.

Влезли сме в песента.

И тогава, макар и само за кратко, забравям всички лъжи.

Никога не съм виждал морето на живо, само на видеозаписи. Там, където израснах, нямаше и езера, само реката и блатото. Някога и при нас е имало лодки, но аз не ги помня.

Но ако трябва да си представя какво е да се носиш сред морето, то бих си представил това, което се случваше в момента. Стадото ни заобикаля от всички страни и отнема всичко, всичко, оставаме само ние и небето над нас. Стадото тече край нас на вълни, понякога ни забелязва, но през повечето време е погълнато от самото себе си и от песента тУк, а тя сред стадото е толкова силна, че сякаш поема контрола над тялото ти, сякаш тя влива в тебе енергията, която кара сърцето да бие и дробовете да дишат.

След миг съм забравил за Уилф и за… за всичко останало, за което бих могъл да си мисля и просто лежа по гръб в каруцата, гледам как стадото преминава, гледам отделните същества, които се носят напред и шумолят, и пасат, бутат се едно в друго от време на време, сблъскват рогата си, гледам съществата-бебета, гледам големите мъжкари, има и по-високи, има и по-дребнички, а някои са покрити с белези, на други козината им е по-дълга и рошава.

Виола лежи до мене, а мъничкият кучешки мозък на Манчи е претоварен от песента и се е изключил, и той просто гледа с изплезен език как стадото отминава и за малко, за съвсем малко, само докато Уилф ни вози през долината, тя и ние сме всичко, което съществува на света. Нищо друго.

Друго няма.

Поглеждам Виола, тя ме поглежда и само ми се усмихва, поклаща глава и изтрива сълзите от очите си.

ТУк.

ТУк.

Ние сме тУк и никъде другаде.

Защото не съществува нищо друго, освен това тУк.

— Значи този… Аарон — казва Виола след малко с тих глас и аз отлично разбирам защо подхваща тази тема точно сега.

Вътре в това тУк сме в пълна безопасност и можем да си говорим за всички опасности на света.

— Какво за него? — питам също така тихо, докато гледам как едно семейство същества минава край каруцата и съществото-мама побутва съществото-бебе, което се е опулило и ни зяпа.

Виола се извърта на една страна и ляга до рамото ми, обърната с лице към мен.

— Аарон ли беше вашият свещеник?

Кимвам.

— Единственият, с когото разполагахме.

— Какви работи говореше в проповедите си?

— Нормалните работи — отвръщам. — Адските огньове. Вечното проклятие. Съдният ден.

Очите й се разтварят широко.

— Не съм сигурна, че това са нормалните работи, Тод.

Свивам рамене.

— Той вярваше, че изживяваме последните дни преди края на света — отвръщам. — Кажи сега дали не е бил прав, а?

Тя поклаща глава отрицателно.

— Нашият свещеник на кораба не беше такъв. Казваше се пастор Марк. Той беше добър и дружелюбен, и винаги те караше да се чувстваш така, сякаш всичко ще бъде наред.

Аз изсумтявам презрително.

— Не, това изобщо не прилича на приказките на Аарон. Той само повтаряше: „Бог чува“ и „Ако един от нас падне, падаме всички“. Звучеше така, сякаш чака края на света с голямо нетърпение.

— И аз съм го чувала да казва това последното — тя обгръща тялото си с ръце.

ТУк ни е завило в своя пашкул, облива ни от всички страни.

И аз лягам на една страна, обърнат към нея.

— Той… Той нарани ли те… някак? Там, в блатото?

Тя поклаща глава отрицателно и въздъхва.

— Само говореше високо, палеше се и беснееше, струва ми се, че проповядваше, но ако побегнех, хукваше след мен и продължаваше да крещи, аз плачех и го молех за помощ, но той не ме чуваше и продължаваше да проповядва и после почвах да виждам себе си в Шума му, и то още преди да разбера какво е това Шум. Не съм се страхувала толкова през целия си живот, дори когато корабът ни се разби не беше така страшно.

Двамата вдигаме очи към слънцето.

— Ако един от нас падне, падаме всички — изрича Виола. — Какво изобщо означава това?

Така като ме пита, ми става ясно, че нямам ни най-малка представа какъв е отговорът на този въпрос. Не знам какво значат думите и нищо не й отвръщам, затова просто потъваме отново в тУк и се оставяме да ни носи още малко.

Ето ни тУк.

И никъде другаде.

След час или може би след седмица, или пък след секунда, стадото започва да се разрежда — ние излизаме от другата му страна. Манчи скача от каруцата. Пътуваме много бавно и няма опасност той да изостане и да го изгубим, затова му позволявам да тича наоколо. Още не съм готов да се откъсна от покоя, в който съм потънал, легнал до Виола.

— Това беше прекрасно — казва тя тихо, защото песента на съществата също започва да заглъхва. — Забравих колко много ме болят краката.

— Да — казвам.

— Какви бяха тези същества?

— Едни грамадански неща — вика Уилф, без да се обръща. — Просто неща, това са то, тез същества.

С Виола се споглеждаме, защото бяхме забравили за мъжа.

Колко ли беше разбрал той за нас от разговора ни?

— Щото — продължава той и отпуска поводите на воловете, тъй като вече сме извън стадото, — викат им още дълго шийни, стадни и полски зверове, и ала-бала — Виждаме изотзад как свива рамене. — Аз им викам неща и туй то.

— Неща — казва Виола.

— Неща — повтарям аз.

Уилф се обръща и се втренчва в нас.

— Та кво викаш, от Фарбранч сте, а? — пита.

— Да, гос’ине — отвръща Виола и ме поглежда.

Уилф кимва.

— А армията зърнахте ли я?

Шумът ми скача, целият бодлив, преди да успея да го овладея, но Уилф нищо не забелязва. Виола пак ме поглежда, лицето й е тревожно.

— Ква армия е туй, Уилф? — пита, ама гласът й малко глъхне.

— ’ми оназ армия от прокълнатия град — продължава той и продължава да си кара кротко, все едно приказваме за цената на зеленчуците. — Оная армия, дето излязла от блатото, дето иде и стъпква селищата и колкото по-насам идва, толкоз по-голяма става. Да сте я зърнали, викам?

— Къде чу ти тез работи, Уилф?

— Слухове — казва Уилф, — слухове вървят по реката. Хората приказват. Сещаш се, де. Слухове. Да сте я зърнали армията, а?

Аз поклащам глава отрицателно, но Виола казва:

— Ами да, Уилф — казва тя, — видяхме я армията.

Уилф се обръща целият през рамо.

— Големшка ли е, а?

— Голяма е, много голяма — отвръща Виола и го гледа сериозно в очите. — Трябва да се подготвиш, Уилф. Страшното идва. Трябва да предупредиш Брокли хилс.

— Брокли фолс — поправя я Уилф.

— Трябва да ги предупредиш, Уилф.

Чуваме как Уилф засумтява и след малко разбираме, че всъщност се смее.

— То Уилф никой не го слуша, само туй ще ви река — казва той, сякаш на себе си, после плясва воловете с поводите.

Изтича целият следобед, докато стигнем другия край на долината. През бинокъла на Виола виждаме, че съществата зад нас продължават да вървят от север на юг, крачат ли, крачат без край. Уилф не отваря повече дума за армията. Виола и аз гледаме да не си приказваме, за да не се издаваме повече. Освен това старанието ми да държа Шума си чист от всички опасни думички изисква цялото ми внимание. Манчи тича по пътя, върши си някакви кучешки работи и души всяко цветенце.

Слънцето вече пада зад хоризонта, когато каруцата изскърцва и спира.

— Брокли фолс — казва Уилф и кимва напред, а ние виждаме в сумрака, че там реката пада от височък скален праг. Под него се е образувало езеро, по бреговете му са построени петнайсет-двайсет къщи, а от другата му страна реката пак продължава необезпокоявана напред. От главния път, по който вървим, се отделя по-тесен, който води право към селището.

— Ние тука слизаме — казва Виола и двамата скачаме от каруцата и си сваляме и раниците.

— И аз тъй мислех, че ще сторите — казва Уилф като пак ни гледа през рамо.

— Благодаря ти, Уилф — отвръща Виола.

— За нищо — казва той и вперва поглед напред. — Добре ще направите да си намерите подслон. Ще завали всеки момент.

Аз и Виола автоматично вдигаме глави нагоре. По небето няма и едно облаче.

— Ммм — обажда се мъжът. — Уилф никой не го слуша.

Виола вперва очи в него и с нормалния си глас му казва ясно и високо, за да му го втълпи:

— Трябва да ги предупредиш, Уилф. Много те моля. Ако си дочул, че армията идва, това е истината и хората трябва да бъдат готови.

Уилф отвръща само с една „Ммм“, плясва пак с поводите и повежда воловете по малкия страничен път към Брокли фолс. Дори не поглежда към нас.

Ние го гледаме как се отдалечава и продължаваме по главния път.

— Оох — обажда се Виола и протяга крака напред при всяка крачка.

— Знам — казвам, — и мен ме боли.

— Мислиш ли, че той каза истината? — пита Виола.

— За кое?

— За това, че колкото повече напредва армията, толкова повече расте? — после имитира гласа на Уилф. — „Колкото по-насам идва, толкоз по-голяма става“.

— Ама как го правиш? — питам пак. — Ти дори не си родена в Новия свят.

Виола свива рамене.

— С мама играехме на една игра — казва. — Разказваш история, но всеки герой трябва да говори с различен глас.

— Можеш ли да имитираш моя глас? — питам аз малко напрегнато.

Тя се ухилва:

— Та да мога да си приказвам сам със себе си, сещате ли се?

Аз се намръщвам.

— Че аз въобще не говоря така!

Напредваме по пътя, Брокли фолс изчезва зад нас. В каруцата си бяхме починали, но отмората не може да замести съня. Опитваме се да бързаме, но не можем, просто крачим бавно. Освен това, армията може би наистина е изостанала от другата страна на съществата и трябва да изчака, докато стадото премине.

Може да е изостанала. А може и да не е изостанала. Обаче само половин час по-късно знаете ли какво става?

Ами почва да вали.

— Хората трябва да слушат какво им казва Уилф — вика Виола и гледа към облаците.

Пътят пак се вие край реката и ние ще трябва да си намерим убежище между него и течащите й води. Ще хапнем малко и ще видим дали дъждът няма да спре. Ако не спре, няма как, ще трябва да продължим напред. Дори не съм проверил дали Бен ми е сложил мушама в раницата.

— Какво е мушама? — пита Виола.

— Дъждобран — отвръщам и ровя из нещата си. Не, никаква мушама. Е, страхотно. — Какво ти казах аз за подслушването?

Ако искате да знаете, все още се чувствам спокоен, макар че сигурно нямам основание за това. Песента тУк сякаш продължава да звучи, нищо че вече не я чувам, нищо че е останала километри назад в долината. Хващам се, че си я тананикам, макар че не мога да уловя мелодията, просто искам да възвърна пак онова чувство на свързаност, на принадлежност, чувството, което те обхваща, когато знаеш, че на света има някой, който да ти каже, че ти си тУк.

Поглеждам към Виола, която поглъща едно пакетче сушени плодове.

Мисля си за книгата на мама, все така прибрана в раницата.

Истории с различни гласове, мисля си.

Дали мога да понеса да чуя гласа на мама, да чуя думите й, казани високо?

Виола смачква доядения пакет.

— Този ми беше последният.

— Аз имам още малко сирене — казвам, — и малко сушено овнешко, но скоро трябва да си търсим храна по пътя.

— Казваш да крадем, така ли? — пита тя с вдигнати вежди.

— Казвам, че ще почна да ловувам — отвръщам, — но ако се наложи, може и да крадем. Има и диви плодове, а и разни корени, които се ядат, ако ги вариш достатъчно дълго.

— Ммм — намръщва се Виола. — На космическия кораб обикновено не стигаме до ловуването.

— Аз ще те науча.

— Ами хубаво! — отвръща тя с приповдигнат тон. — А за това не ти ли трябва пушка?

— Не ти трябва, ако си добър ловец. Зайците се ловят с примки. Риба се лови с въдица. За катериците ти е достатъчен ножът, но пък по тях няма много месо.

— Кон, Тод — излайва тихо Манчи.

Аз се засмивам, за първи път от кой знае колко време. Виола също се засмива.

— Няма да ловим коне, Манчи — посягам и го погалвам. — Глупаво куче.

— Кон — повтаря той, скача и се втренчва назад по пътя, в посоката, от която току-що бяхме дошли.

Смехът ни секва.

23

Един нож е толкова добър, колкото е добър онзи, който го владее

Удари от копита по пътя зад нас, още са далече, но наближават в пълен галоп.

— Може би е някой от Брокли хилс? — казва Виола, а в гласа й се смесват надежда и съмнение.

— Брокли фолс — казвам и се изправям на крака. — Трябва да се скрием.

Бързо дърпаме вървите и стягаме раниците. Успели сме да се набутаме сред няколко дървета между реката и пътя. Сега не смеем да прекосим пътя и да отидем от другата му страна, така че оставаме в тясното, реката е зад гърба ни, а най-доброто прикритие наоколо е един рухнал дънер, така че трябва да се задоволим с него. Гушваме раниците и клякаме зад дънера, аз стискам Манчи между коленете си, а дъждът плющи като из ведро.

Изваждам ножа.

Ударите от копита приближават, все по-силни и по-силни.

— Само един кон — прошепва Виола. — Не е армията.

— Да — отвръщам, — ама чуй само колко бързо препуска.

Туп тупур-туп, тупур-туп, чуваме го. Сред дърветата го виждаме как наближава отдалеч. Хвърчи надолу по пътя, нищо, че вали толкова силно, нищо, че нощта вече се спуска. Никой не язди така, ако носи добри новини, сещате ли се?

Виола поглежда през рамо към реката.

— Можеш ли да плуваш?

— Да.

— Хубаво — отвръща тя. — Защото аз не мога.

Туп тупур-туп, тупур-туп.

Чувам жуженето на Шума на ездача, но засега шумът от галопа е твърде силен, заглушава го и не различавам думи.

— Кон — казва Манчи изпод мен.

Ето го. Пращене, накъсано от ударите на копитата. Проблясъци Шум. Късчета от думи, хващам ги. Язд… и тате… и мрак и тъп…, и още, и още.

Стисвам здраво ножа. Виола мълчи.

Туп тупур-туп, тупур-туп, тупур…

По бързо и свечерява се, и изстрел, и каквото ще да…

Ездачът идва по пътя, взема малкия завой, който взехме и ние само преди малко, вече е само на стотина метра от нас, приведен напред…

Туп тупур…

Ножът се слива с ръката ми, защото…

Изпозастреляй ги всичките и ох, каква беше сладка, и тъмно е тука…

Туп ТУПУР…

Мисля, че го познавам…

ТУП. ТУПУР-ТУП, ТУПУР…

И той идва все по-близо и по-близо, докато е вече почти…

И тогава едно Тод Хюит? звънва кристално ясно сред дъжда и тупуркането, и плисъка на реката.

Виола ахва.

А аз виждам кой е ездачът.

— Младши — излайва Манчи.

Ездачът е господин Прентис Младши.

Опитваме се да се свием още по-надолу зад дънера, но няма смисъл, защото вече го виждаме как дърпа юздите и спира коня така рязко, че той се изправя на задните си крака и малко остава да хвърли конника от гърба си.

Малко остава, но не го хвърля.

Дори не успява да го накара да изпусне пушката, която носи облегната в сгъвката на лакътя си.

Проклетият Тод Хюит! крещи Шумът му.

— Да му се не види — казва Виола до мен и отлично разбирам какво има предвид.

— Ха ТАКААА! — виква господин Прентис Младши, а ние сме толкова близо, че виждаме усмивката на лицето му и чуваме изненадата в гласа му. — Вие дори вървите ПО ПЪТЯ? Дори не се КРИЕТЕ из горите?

Очите ми срещат погледа на Виола. Имаме ли избор?

— Слушам Шума ти още откак си се пръкнал, момче! — той обръща коня ту насам, ту натам, мъчи се да се сети къде точно в мъничката горичка пред реката сме се скрили. — Мислиш ли, че ще спра да те чувам, ако просто се СКРИЕШ?

В Шума му има радост. Истинска радост, сякаш не може да повярва какъв късмет е извадил.

— Я чакай, чакай — казва той и го чувам как конят му слиза от пътя и нагазва сред дърветата. — Чакай да видим какво е това до тебе? Едно празно място, едно такова нищо.

Тонът му е толкова гаден, че Виола примигва. Аз държа ножа, но той е на кон и носи пушка.

— Много си прав за пушката, Тод, момчето ми — вика той, защото вече не ни търси, а идва право към нас, конят прекрачва храстите и падналите дървета. — Ама и една друга пушка имам, много специална, за твойта приятелка съм я приготвил, така да знаеш!

Поглеждам Виола. Знам, че тя вижда какво си мисли ездачът, вижда Шума му, вижда картините, които се процеждат от Шума му. Разбирам, че ги вижда, защото лицето й застива, сякаш се затваря. Бутвам я с лакът и посочвам с очи надясно — към единствената възможност за бягство, която имаме.

— Ох, бягай, момче, моля ти се, бягай! — вика господин Прентис Младши. — Само ми дай повод да ти направя нещо лошо.

Конят е толкова близо, че чуваме и неговия Шум, трескав, треперещ, луд.

Няма как да клекнем по-ниско.

Той вече буквално е надвесен над нас.

Завъртам бързо ножа в дланта си и стисвам ръката на Виола, силно, за късмет.

Сега или никога.

И…

— СЕГА! — крясвам.

Изскачаме и хукваме между дърветата, а първият изстрел от пушката пръсва наоколо трески от клоните над главите ни, но ние продължаваме да бягаме.

— ДРЪЖ! — вика господин Прентис Младши на коня и ето ти ги и двамата се втурват подире ни.

С два скока конят се обръща, излиза отново на пътя и препуска успоредно с нас. Ивицата земя с дървета между пътя и реката си е все така тясна и ние виждаме ездача на пътя, а и той ни вижда сред дърветата. Клонки се чупят под нас, джапаме в локви, плъзгаме се, а конят тупурка по пътя, без да ни изпуска и за миг.

Няма да се измъкнем. Просто няма.

Но се опитваме, всеки от двама ни тича по различен път, прескачаме дънери, заобикаляме ги, Манчи пъхти и лае по петите ни, дъждът се лее върху ни, а пътят се приближава все повече, докато в един момент рязко свива към реката и ние вече нямаме друг избор освен да го прекосим пред носа на коня и да се скрием в гъстата гора от другата страна, и виждам как Виола скача високо и излиза на пътя, без да спира да тича, а господин Прентис Младши взема завоя, едната му ръка е отпусната ниско и в нея той държи нещо, двамата с Виола се хвърляме през пътя, но конят ни връхлита и в този миг усещам как краката ми се заплитат в нещо, то бързо и силно стяга глезените ми и аз падам.

— Ааа! — викам и лицето ми се удря в калта и нападалите листа, раницата ме захлупва през главата и се изхлузва от мен, като почти ми измъква рамото от ставата, а Виола ме вижда да падам в мига, в който почти е прекосила пътя, и аз зървам как калта се разплисква около глезените й от усилието й да спре на място и крещя: „НЕ! БЯГАЙ! БЯГАЙ!“ и тя стисва очи и виждам как изражението на лицето й се променя, но само един Бог знае какво означава тази промяна, конят се спуска и към нея, но тя се обръща и изчезва сред дърветата, а Манчи се връща при мен и лае: „Тод! Тод!“ и ето, че ме хванаха, хванаха ме, хванаха ме.

Защото господин Прентис Младши е застанал над мен, диша тежко, възседнал грамадния си бял кон, пушката е насочена към мене, петлето е вдигнато. Знам какво стана. Той хвърли към краката ми въже със закачени на него тежести, то ме омота и ме събори, майсторско хвърляне, точно както ловецът поваля блатен елен. Лежа по корем в калта и няма мърдане, вързан съм като животно.

— Да знаеш само как ще се зарадва тате като те види — казва господин Прентис Младши, а конят нервничи и пристъпва напред-назад. Дъжд, чувам Шума му и Дали не е змия?

— Трябваше само да проверя дали за тебе не се носят някакви слухове по пътя напред — изсумтява господин Прентис Младши, — но ето те и тебе лично, от плът и кръв!

— М… ти! — викам и как мислите, дали казвам „м“, а?

Ръката ми не е пуснала ножа.

— Е, кво да ти кажа, направо се разтреперах от страх — вика той в отговор и намества пушката така, че сега очите ми гледат право в дулото. — Хвърли го.

Протягам ръка встрани и пускам ножа. Той плясва в калта, а аз оставам да лежа по корем.

— Малката ти госпожичка бързо те заряза, а? — казва той, скача от коня и го гали с една ръка по шията, за да го успокои. Манчи ръмжи срещу него, но господин Прентис Младши само му се смее. — Къде му е опашката на тоз?

Манчи скача с оголени зъби, но господин Прентис Младши е по-бърз и го изритва страшно с ботуша си право в муцуната. Манчи изквичава и се скрива в храстите.

— Приятелите те изоставят един по един, Тод — той прекрачва до мен. — Да ти е обеца на ухото. Псетата са си псета, а жените накрая също се оказват кучки, да знаеш.

— Млъквай — казвам аз и стискам зъби.

Шумът му прелива от възторг и фалшиво съчувствие.

— Горкичкият Тоди! Толкоз дни пътуваш с жена до себе си, ама тъй като те гледам, май още не си разбрал какво да правиш с нея, а?

— Спри да говориш за нея — изплювам. Лежа по корем и краката ми са вързани.

Но усещам, че мога да си свия коленете.

Шумът на господин Прентис Младши става още по-грозен, още по-висок, но лицето му е пусто, като чудовище в кошмарен сън.

— Да те светна, Тод — казва той тихо и кляка до главата ми. — Ей тъй се прави: държиш по-близо курвите, дето ти пускат, а останалите ги застрелваш в главата.

Навежда се още по-ниско. Виждам жалките косъмчета на горната му устна, не са потъмнели дори от дъжда, който се лее ли, лее. Той е само с две години по-голям от мен. Само с две години по-голям.

Змия? — мисли конят.

Бавно опирам длани на земята.

Притискам се малко по-надолу в калта.

— Като те вържа както трябва — продължава той и вече шепне, — ще ида да намеря твойта госпожичка, ще я проверя и после ще кажа тя от кои е.

В този момент аз скачам.

Отблъсвам се силно с ръце и с крака, хвърлям се напред и падам върху лицето на господин Прентис Младши. Челото ми го удря в носа, чувам хрущене и двамата падаме: той назад по гръб, а аз върху него. Удрям го силно поред и с двата си юмрука по лицето, докато още не се е съвзел от изненадата, а после забивам коляно в нежното място между краката му.

Той се сгърчва като смачкано насекомо и издава гърлен нисък гневен стон, аз се претъркулвам настрани върху ножа, ръката ми го сграбчва, срязвам въжето и скачам на крака, изритвам пушката настрани и започвам да танцувам пред муцуната на коня и да викам „Змия! Змия!“ и да махам с ръце, а номерът веднага сработва, конят се обръща и, цвилейки, препуска без ездача си назад по пътя под проливния дъжд.

Обръщам се и ФРАС! — господин Прентис Младши ме удря с юмрук право в основата на носа, но аз не падам и той вика: „Боклук малък…“, а аз замахвам широко към него с ръката, която държи ножа и го карам да отскочи, и пак замахвам, вода тече от очите ми — и дъжд, и сълзи от удара в носа — а той отстъпва от мене, търси с очи пушката, накуцва малко, после я вижда в калта и обръща цялото си тяло, и посяга да я грабне, а аз вече не мисля, хвърлям се и пак го събарям, той ме удря с лакът, но не може да ме смъкне от себе си, а Шумът ми вие и неговият Шум също вие.

Не знам дори как успявам, но сега той е под мене, легнал по гръб, а върхът на ножа е подпрян под брадичката му.

Двамата на секундата спираме да се борим, спираме да се движим.

— Защо ни преследвате? — изкрещявам в лицето му. — Защо ни преследвате?!

Той и глупавата му жалка голобрада усмивка.

Пак го изритвам с коляно между краката.

Той изстенва и ме заплюва в лицето, но върхът на ножа потъва леко напред и го порязва.

— Баща ми те иска — казва той най-накрая.

— Защо? — питам. — За какво сме му притрябвали?

— Вие ли? — очите му се разширяват. — Няма никакво ш… вие. Той иска тебе, Тод. Само тебе.

Не вярвам на ушите си.

— Какво? — питам. — Защо?

Но той не отговаря. Гледа в Шума ми. Гледа и търси.

— Ей! — виквам и го зашлевявам през лицето с опакото на ръката си. — Ей! Попитах те нещо!

Но усмивката му отново се върнала. Мътните да го вземат, не мога да повярвам, обаче усмивката му се е върнала.

— Знаеш ли какво казва баща ми в такива случаи, Тод Хюит? — главата му се повдига към мен. — Той казва, че един нож е толкова добър, колкото е добър онзи, който го владее.

— Млъквай — срязвам го.

— Ти си боец, не отричам — още се усмихва, а изпод брадичката му се стича струйка кръв, — но не си убиец.

— Млъквай! — викам, но вече знам, че той е видял в ума ми точно същите думи, изречени от Аарон.

— Да млъквам ли? — отвръща той. — И какво ще направиш, ако не млъкна? Ще ме убиеш ли?

— ЩЕ те убия! — викам. — Ще те УБИЯ!

Той облизва дъждовните капки от устните си и се засмива. Притиснал съм го към земята, ножът ми е подпрян в шията му, а той се смее.

— ПРЕСТАНИ! — изкрещявам и вдигам ножа.

Той продължава да се смее, а после ме поглежда в очите и казва…

Казва…

Казва следното…

— Искаш ли да ти разправя как пищяха Бен и Килиън и как ме молеха за милост, преди да ги гръмна между очите?

И Шумът ми засвистява и става аленочервен.

И стисвам ножа, за да го ударя.

И ще го убия.

Ще го убия.

И…

И…

И…

И точно когато ръката ми е вдигната най-високо…

В този момент, в който вече замахвам и ръката ми започва да се спуска…

В този момент, в който силата е моя и аз я контролирам, и мога да сторя каквото поискам…

Аз се поколебавам…

Отново…

Поколебавам се…

Само за секунда…

Проклет да съм…

Проклет да съм до края на дните…

Защото в тази секунда той ме изритва право нагоре, отхвърля ме, претъркулва се отгоре ми и притиска гърлото ми с лакът. Свивам се, давя се и само усещам как ръката му измъква ножа от дланта ми.

Толкова е лесно, все едно да вземеш бонбонче от бебче.

— А сега, Тод — казва той и се изправя над мене, — дай да ти покажа някои неща за владеенето на ножа.

24

Смъртта на безполезния убиец

Заслужавам си го. Всичко обърках. Заслужавам си го. Ако можех да си върна ножа, щях сам да се убия с него. Макар че вероятно и това няма да ми стиска да направя, защото съм страхливец.

— И ти си едно чудо, Тод Хюит — казва господин Прентис Младши и разглежда ножа ми в ръката си.

Аз съм коленичил в калта, ръката ми притиска гърлото, още се боря да си поема въздух.

— Беше спечелил схватката и после я проигра просто така — прокарва пръст по острието. — Голяма глупост, да ти кажа.

— Свършвай вече — измърморвам към калта.

— Кво викаш? — казва господин Прентис Младши, усмивката е на лицето му, а Шумът му ярко блести.

— Просто СВЪРШВАЙ! — изкрещявам му аз.

— О, няма да те убивам — отвръща той, а очите му святкат. — Тате никак няма да е доволен, ако го сторя.

Прекрачва до мен и опира ножа в лицето ми. Притиска върха в носа ми, така че трябва да дърпам глава все по-назад и по-назад.

— Но с един нож човек може да направи сума ти работи — казва той, — без да убива другия.

Вече не се озъртам, за да видя дали не мога да избягам по някакъв начин.

Гледам го право в очите, а неговите очи са будни и живи, и предвкусват победата, Шумът му е съшият, образи, картини: той във Фарбранч, той във фермата ни, той пред мене, а аз — коленичил в калта.

В моя Шум няма нищо, освен една грамадна яма, пълна със собствената ми глупост и безполезност, и омраза.

Прости ми, Бен.

Моля те, моля те, прости ми.

— Да си дойдем на думата — казва господин Прентис Младши. — Ти не си мъж, нали? — гласът му слиза ниско. — И никога няма да бъдеш.

Мръдва ножа и острието се плъзва по бузата ми.

Затварям очи.

И усещам как вълната на мълчанието ме залива изотзад.

Очите ми рязко се отварят.

— Я гледай ти! — вика господин Прентис Младши и гледа някъде над главата ми. Обърнат съм с гръб към гъстите гори от противоположната на реката страна на пътя и чувствам мълчанието на Виола, застанало пред дърветата, чувствам го толкова ясно, сякаш я виждам с очите си.

— Бягай! — викам, без да се обръщам. — Махай се от тук!

Тя не ми обръща внимание.

— Назад — казва гласът й на господин Прентис Младши. — Предупреждавам те.

— Предупреждаваш ли ме? — вика той и посочва гърдите си с ножа, а усмивката не слиза от лицето му.

После изведнъж целият подскача леко, защото нещо го удря в гърдите и остава забито там. Прилича на снопче жици, а на върха им има нещо, прилично на пластмасова крушка. Господин Прентис Младши пъха ножа под тях и се опитва да ги пререже, но те остават забити. Той вдига очи към Виола и се подсмихва:

— Каквото и да е това чудо, сестро — вика, — не работи, да ти кажа.

И тогава ПЛЯС ФРАС!!

Блясва силна светлина, аз усещам как една ръка ме хваща отзад за яката и ме дръпва така, че малко остава да се задуша. Падам назад, а тялото на господин Прентис Младши се разтърсва от спазъм, той изпуска ножа, искри и проблясъци се посипват от жиците и потъват в гърдите му. Пушек и пара го обвиват, излизат от ръкавите му, от яката му, от крачолите на панталоните му. Виола продължава да ме дърпа назад, а господин Прентис Младши пада на земята с лице надолу в калта, право върху пушката.

Виола ме пуска и аз отпълзявам до края на пътя. Пак се хващам за гърлото и оставам така няколко секунди, като дишам тежко. Искрите и проблясъците спират, а господин Прентис Младши остава в калта, като леко трепка от време на време.

— Боях се… — казва Виола между задъханите вдишвания, — … с всичката тази вода… — вдишване — … че токът ще ни хване и нас с тебе… — вдишване — … но той щеше да ги пререже…

Изправям се, без да кажа и дума, Шумът ми е концентриран и събран, очите ми са върху ножа. Тръгвам право към него.

— Тод… — казва Виола.

Вдигам ножа и заставам над господин Прентис Младши.

— Мъртъв ли е? — питам Виола, без да я поглеждам.

— Не би трябвало — отвръща тя, — пуснах му само колкото…

Вдигам ножа.

— Тод, не!

— Дай ми една добра причина да не го сторя — казвам, ножът е високо във въздуха, очите ми са приковани върху тялото в калта.

— Ти не си убиец, Тод — казва тя.

Извъртам се, а Шумът ми изревава като звяр срещу нея.

— Не КАЗВАЙ ТОВА! НИКОГА НЕ КАЗВАЙ ТОВА!

— Тод — започва тя, а ръката й се протяга успокоително напред.

— ЗАРАДИ МЕНЕ сме в тая каша! Те не търсят ТЕБ! Търсят МЕН! — обръщам се към господин Прентис Младши. — А ако мога да убия дори и само един от тях, може би ние с тебе…

— Тод, не, чуй ме — казва тя и пристъпва към мене. — Чуй ме!

Поглеждам я. Шумът ми е толкова грозен, а лицето ми е толкова изкривено, че тя се поколебава за миг, но прави още крачка към мен.

— Чуй да ти кажа нещо.

После от нея се изливат повече думи, отколкото изобщо съм я чувал да казва откак се познаваме.

— Когато ти ме намери в блатото, аз вече от четири дни бягах от онзи мъж, Аарон, и ти беше вторият жив човек, когото видях на тази планета, и дойде към мене със същия нож в ръка, а аз не можех да допусна, че си различен от Аарон.

Ръцете й още са вдигнати във въздуха, сякаш пред нея стои конят на господин Прентис Младши, който трябва да бъде успокоен.

— Но преди още да разбера каква е тази работа с Шума и с Прентистаун, и с цялата ваша история, аз те познах, Тод. Хората се познават. И аз, а после и Аарон, видяхме, че няма да ни нараниш. Защото не си такъв.

— Ти ме удари по главата с клон казвам.

Тя слага ръце на кръста си.

— Ами ти какво очакваше? Дойде при мене с нож в ръката. Но не те ударих толкова, че да те нараня лошо, нали помниш?

Нищо не отвръщам.

— И се оказах права — продължава тя. — Ти превърза раната на ръката ми, когато ме поряза. Спаси ме от Аарон, въпреки че нищо не те задължаваше да го сториш. Изведе ме от блатото, защото там ме чакаше смърт. Защити ме от онзи мъж в овощната градина. Дойде с мен, когато трябваше да бягаме от Фарбранч.

— Не — казвам аз тихо. — Не разбираш какво точно се случи. Трябваше да бягам, защото не можех…

— Не, мисля, че всъщност най-после разбрах какво точно се случи, Тод, разбирам какво се случва и в момента — отвръща тя. — Защо те преследват толкова ревностно? Защо цяла армия те гони през градове и реки, и долини, и през цялата тъпа планета? — посочва господин Прентис Младши. — Чух го какво каза. Не се ли чудиш защо си им притрябвал чак толкова?

Ямата в мене става още по-грамадна и черна.

— Защото аз съм онзи, който не се вписва.

— Точно така!

Очите ми се разтварят широко.

— А това нещо хубаво ли е? Цяла армия иска да ме убие, само защото не съм убиец!

— Грешка — отвръща тя. — Цяла армия те преследва, защото иска да те направи убиец.

Примигвам.

— Кво?

Виола пристъпва още крачка към мен.

— Ако успеят да те превърнат в онзи мъж, който искат да си…

— Момче — поправям я. — Не съм мъж още.

Тя махва раздразнено с ръка.

— Ако могат да изтръгнат добрата част от тебе, частта от тебе, която не би убила никога, то победата е тяхна, как не разбираш? Ако могат да сторят тази злина на теб, то могат да я сторят на всеки. И победата е тяхна. Победата е тяхна!

Застанала е до мене и слага длан върху ръката ми, върху онази ръка, която държи ножа.

— Ще ги надвием — казва. — Ти ще ги надвиеш, ако не се превръщаш в онзи, който те искат да си.

Стисвам зъби.

— Той е убил Бен и Килиън.

Тя поклаща глава.

— Не, той само каза, че ги е убил. А ти му повярва.

Поглеждам онзи в краката ми. Той вече не трепка и парата над него се е разнесла.

— Познавам тоя тип момчета — казва Виола. — Имахме си ги и на кораба. Той е лъжец.

— Той е мъж.

— Би ли престанал да го повтаряш! — сопва ми се тя. — Как може все да мислиш как той бил мъж, а ти не? Каква е разликата, а? Само някакъв си тъп рожден ден? Ако беше оттам, откъдето съм аз, ти вече щеше да си на четиринайсет години и един месец!

— Аз не съм от там, откъдето си ти! — крясвам. — Аз съм от тук, а тук нещата стоят така!

— Е, тук нещата са погрешни! — тя пуска ръката ми и коленичи до господин Прентис Младши. — Ще го вържем. Ще го вържем здраво и после се махаме оттука, разбра ли ме?

Аз не пускам ножа.

Никога няма да пусна ножа, независимо какво казва тя, независимо как го казва.

Виола вдига поглед.

— Къде е Манчи?

О, не.

Намираме го в храстите. Ръмжи срещу нас без думи, ръмжи като животно. Лявото му око е затворено, муцуната му е кървава. Чак след няколко опита успявам да го хвана, а Виола вади от чудните пластири. Държа го, а тя му дава да глътне едно хапче, от което той се отпуска, после Виола изважда счупените зъби от устата му и намазва окото му с мехлемче. Слага отгоре му пластир, а Манчи изглежда толкова мъничък и пребит, когато казва „Фод?“ и ме гледа с едното си око, и е толкова уморен, че аз само го прегръщам, гушкам го здраво до мене и сядам за минутка под храстите, пазя го от дъжда, Виола стяга нещата и завързва здраво раницата ми.

— Всичките ти дрехи са мокри — казва. — Храната е съсипана. Книгата обаче си е в найлоновата торбичка. Нищо й няма.

Мисълта, че мама би могла да разбере в какъв страхливец се е превърнал синът й, ме кара да поискам да изхвърля книгата в реката.

Но не го правя.

Вързваме господин Прентис Младши със собственото му въже и виждаме, че заради спазъма от електрическия заряд е пречупил приклада на пушката си. Което е лошо, защото можехме да я вземем с нас.

— Какво беше това електрическо нещо? — питам, докато с пуфтене отмъкваме безжизненото му тяло встрани от пътя. Хората в безсъзнание са много тежки.

— Това е устройството, което показва на кораба-майка къде точно се намирам — отвръща тя. — Отне ми сума ти време да го разглобя.

Изправям се.

— А сега от кораба как ще разберат къде си?

Тя свива рамене.

— Да се надяваме, че в Хейвън ще измислят нещо по въпроса.

Проследявам я с поглед как отива до раницата си и я вдига от земята. Надявам се Хейвън да оправдае поне половината от надеждите й.

Тръгваме. Господин Прентис Младши беше прав за това, че е ужасно глупаво да пътуваме по пътя, така че сега вървим на двайсет-трийсет метра вдясно от него от противоположната на реката страна, мъчим се да стоим скрити откъм пътя. Редуваме се да носим Манчи, а нощта преваля.

Не си говорим.

Щото Виола може и да е права, сещате ли се? Да, окей, може би армията ме преследва точно по тази причина, може би, ако могат да ме накарат аз да се присъединя към тях, то след това ще могат да накарат всеки друг да се присъедини. Може би аз съм някакъв тест, кой знае, може целият Прентистаун да е толкова откачен, че да вярва в нещо подобно.

Ако един от нас падне, падаме всички.

Но първо на първо, това не обяснява защо и Аарон ни преследва, и второ на второ, вече чух колко изкусно Виола може да лъже, нали така? Думите й звучат много добре, но кой може да каже дали изрича истината, или си я измисля?

Защото аз никога няма да се присъединя към армията и на Кметът Прентис това би трябвало да му е известно, не и след всичко, което са сторили с Бен и Килиън, щото не се знае дали Шумът на господин Прентис Младши лъжеше или не, така че Виола може и да греши, и то да греши страшно. Каквото и да искат от мене, каквато и слабост дълбоко вътре да не ми позволява да убия човек, дори и ако си го заслужава, аз ще трябва да я преодолея, за да стана мъж. Трябва да я преодолея, защото как иначе ще мога да ходя с високо вдигната глава?

Минава полунощ и аз ще стана мъж след двайсет и пет дни и милион години отгоре.

Защото ако бях убил Аарон, той нямаше да каже на Кмета Прентис къде ме е видял за последно.

Ако бях убил господин Прентис Младши във фермата, той нямаше да доведе хората на Кмета при Бен и Килиън и нямаше да доживее толкова, че да нарани Манчи така лошо.

Ако бях убиец, щях да остана да помогна на Бен и Килиън да се защитят.

Може би ако бях убиец, те двамата щяха да са живи сега.

Ако можех да върна времето и да направя тази сделка, щях да го сторя без да се замисля.

Ще стана убиец, каквото и да ми струва това.

Само гледайте.

Теренът става все по-пресечен, е все повече високи склонове, реката отново потъва надолу в някакъв каньон. Почиваме си малко под една скала и изяждаме последната храна, останала използваема след схватката с господин Прентис Младши.

Слагам Манчи в скута си.

— Какво хапче му даде?

— Мъничко парченце от човешко обезболяващо — отвръща тя. — Надявам се дозата да не е била твърде голяма.

Прокарвам ръка по козината му. Топъл е, спи, но поне е още жив.

— Тод… — почва Виола, но аз я прекъсвам.

— Искам да вървим, да не спираме докато можем — казвам, — знам, че трябва и да спим, но ти предлагам да вървим, докато не усетим, че не можем повече.

Тя помълчава минута и после казва:

— Добре.

След това вече не си говорим и изяждаме всичко в мълчание.

Дъждът не спира цяла нощ, а ние вървим. Няма по-неприятно нещо от това да вървиш в гора под дъжд, защото още милиард капки падат от милиард листа право върху тебе, реката реве и бучи, калта пляска под краката ни. От време на време чувам Шум в далечината, може би са разни горски създания, но никога не виждаме нищо обезпокоително, Шумът винаги изчезва, когато го доближим.

— Дали в тази гора живее нещо, което може да ни нападне? — пита Виола високо, за да надвика дъжда.

— Сума ти работи — казвам.

Посочвам Манчи в ръцете й.

— Той събуди ли се вече?

— Още не — отвръща тя с разтревожен глас. — Надявам се да не съм…

Разправям ви всичко това, за да разберете колко сме неподготвени, когато заобикаляме една скала и се озоваваме насред малък лагер.

Двамата спираме като заковани и за миг поглъщаме онова, което се разкрива пред очите ни.

Гори огън.

Над него виси прясно уловена риба и се пече.

Един човек се е навел над нисък камък и чисти люспите на друга риба.

Човекът вдига очи, когато ни чува да пристъпваме.

Нужен ми е пак само за миг, миг като онзи, в който разбрах, че Виола е момиче, без никога да съм виждал момиче през живота си, в секундата, която ми трябва да измъкна ножа, в същата секунда аз осъзнавам, че това пред нас не е човек.

Това е дивак.

25

Убиец

Светът спира да се върти.

Дъждът спира да вали, огънят спира да пламти, сърцето ми спира да бие.

Дивак.

Диваци вече няма.

Всичките са били избити през войната.

Диваци вече няма.

Но един жив дивак стои пред очите ми.

Висок и слаб, точно като по видеозаписите, с бяла кожа, с дълги пръсти и ръце, устата му е на средата на лицето, където една уста никога не бива да бъде, ушите му висят до долната челюст, очите му са по-черни от блатни камъни, на мястото на дрехите по тялото му растат лишеи и мъхове.

Чужд. От това по-чужд няма накъде.

Мътните го взели.

Чувствам се така, все едно някой е взел света, който познавам, и като непотребна хартия го е смачкал на топка и го е захвърлил.

— Тод? — обажда се Виола.

— Не мърдай — отвръщам.

Защото сред плисъка на дъжда аз чувам Шума на дивака.

Няма думи, само картини — очертанията са странни, цветовете са на погрешните места — картини: аз и Виола, застанали пред него с ужасени очи.

Картини: ножът в протегнатата ми ръка.

— Тод — казва Виола с леко предупреждение в гласа.

Защото Шумът на дивака не е само картини. Там има и чувства и те се надигат в жужаща мътилка.

Чувства на страх.

Аз чувствам неговия страх.

Хубаво.

Шумът ми става червен.

— Тод — обажда се пак Виола.

— Спри да повтаряш името ми — казвам.

Дивакът бавно се изправя от мястото си пред камъка, където чисти рибата. Направил си е лагер под една надвиснала скала, приклещена в склона на малък хълм. Мястото е сухо, виждам торби и постелка от мъх, навярно леглото му.

А на скалата е подпряно нещо дълго и лъскаво.

Виждам образа на това нещо в Шума на дивака.

Харпунът, с който той лови риба в реката.

— Недей — казвам му.

За секунда, но само за една-едничка секунда осъзнавам колко ясно го разбирам, колко добре виждам образа на самия него, нагазил с харпуна в реката, колко лесно се чете Шумът му, нищо, че в него има само картини.

Но тази секунда отминава и изчезва.

Защото вече го виждам как си мисли по какъв начин да скочи и да грабне харпуна.

— Тод? — казва Виола. — Пусни ножа.

Дивакът скача.

Аз скачам в същия момент.

(Само гледайте).

— Не! — чувам как изпищява Виола, но моят Шум реве така страшно, че писъкът й стига до мен тих като шепот.

Защото аз мисля, докато тичам през лагера, ножът е вдигнат и готов, тичам след дивака, цял сглобен от кльощави колене и лакти, препъващ се към харпуна, а аз мисля и изпращам към него целия си червен, червен Шум, пълен с образи, думи и чувства, пълен с всичко, което знам, с всичко, което става, пълен с всички случаи, в които трябваше да ударя с ножа, а се провалих, и всяка частичка от мен крещи…

Ще ти покажа кой е убиец!

Стигам до него преди той да стигне до харпуна и го блъсвам с рамо. Падаме върху мократа пръст с глухо тупване, ръцете и краката му ме обвиват отвсякъде, дълги, сякаш се боря с паяк и той ме удря по главата, но аз едва усещам ударите и разбирам, и разбирам, и разбирам…

И разбирам, че дивакът е по-слаб от мен.

— Тод, спри! — вика Виола.

Дивакът издрапва встрани, а аз го удрям в слепоочието с юмрук, а тялото му е толкова леко, че замахът ми го захвърля върху едни камъни наблизо, той се обръща, гледа ме, от устата му започва да излиза съскане, а от Шума му се леят паника и ужас.

— СПРИ! — пищи Виола. — Не виждаш ли колко е уплашен!

— Така и трябва, нека се плаши! — крясвам в отговор.

Защото нищо вече не може да спре Шума ми.

Пристъпвам към Дивака, той се мъчи да отпълзи назад, но аз го сграбчвам за дългия бял глезен и го извличам по камъните обратно върху пръстта, той издава един ужасен пронизителен звук, а аз приготвям ножа.

Виола трябва да е оставила Манчи някъде встрани, защото сега ме сграбчва за ръката и ме дърпа назад, за да не нараня дивака, а аз я блъсвам с цялото си тяло, за да я откъсна от себе си, но тя не ме пуска и двамата залитаме настрани от дивака, който се свива на кълбо до един камък и покрива лицето си с ръце.

— Пусни ме! — крещя.

— Моля те, Тод! — вика тя и ме тегли за ръката. — Спри, моля те!

Аз целият се извивам и със свободната си ръка избутвам Виола далеч и се обръщам към дивака, който лази по земята…

Лази към харпуна…

Пръстите му вече се допират до оръжието…

И моята омраза изригва в мен като вулкан и е ярко, ясно, пламнало червена…

И се хвърлям върху него…

И забивам ножа в гърдите му.

Той влиза в тялото му с хрущене, извърта се на една страна, защото удря кост, а дивакът изпищява с най-зловещия, най-страшния звук и тъмночервена кръв (червена, червена е, кръвта им е червена) плисва от раната, той протяга една дълга ръка и дращи по лицето ми, а аз замахвам и го намушквам втори път и от устата му излиза дълъг скърцащ дъх и клокочене, ръцете и краката му още се мятат край тялото, той ме гледа със своите черни, черни очи, а Шумът му е пълен с болка, и с изненада, и със страх…

И аз завъртам ножа в раната…

И той не умира, и той не умира, и той не умира…

И после умира със стон и треперене.

И Шумът му замлъква завинаги.

Аз започвам да се давя, издърпвам ножа и тръгвам с олюляване назад през калта.

Поглеждам ръцете си, поглеждам ножа в тях. Кръвта е навсякъде. Ножът е покрит с кръв, целият, и дръжката, кървави са дланите ми, кървави са двете ми ръце до лактите, дрехите ми отпред са в кръв, с кръв е опръскано лицето ми, аз я изтривам и тя се смесва със собствената ми кръв, която тече от една драскотина.

Дъждът плющи и я отмива, но дори и така кръвта е повече, отколкото изобщо е възможно.

А дивакът остава да лежи там, където…

Където го убих.

Чувам как Виола се дави и диша тежко, вдигам очи към нея, а тя се свива и отстъпва от мен.

— Ти нищо не знаеш! — виквам. — Нищо не знаеш! Те са започнали войната. Те са убили мама! Те са виновни за всичко, за всичко са виновни!

И тогава повръщам.

И продължавам да повръщам.

И когато Шумът ми започва да се поуспокоява, повръщам отново.

Челото ми опира в калта.

Светът спря.

Светът все още е спрял.

Не чувам нищо от Виола, освен мълчанието й. Навеждам се още напред и усещам как раницата се впива във врата ми. Не поглеждам към дивака.

— Той щеше да ни убие — казвам накрая е лице към калта.

Виола мълчи.

— Той щеше да ни убие — повтарям.

— Той беше ужасен! — изплаква Виола, а гласът й се пречупва. — Дори аз виждах колко е уплашен.

— Посегна към харпуна — казвам и вдигам глава.

— Защото ти се нахвърли с нож срещу него! — вече я виждам ясно. Очите й са разширени и пусти, точно както когато се беше затворила в себе си и се люлееше.

— Те са избили много хора в Новия свят — казвам.

Тя яростно разтърсва глава.

— Идиот! Тъп, шибан ИДИОТ!

Не казва „ш“.

— Колко пъти вече ти се случи да разбираш, че всичко, което са ти казвали за Новия свят, е лъжа? — вика Виола и отстъпва все по-далече от мен, а лицето й е изкривено. — Колко пъти?

— Виола…

— Нали уж всички диваци били избити във войната? — казва тя и, Господи, колко е уплашен гласът й. — А? Нали били избити?

И последната капчица гняв се оттича от Шума ми и в този миг осъзнавам, че глупакът отново съм аз…

И се обръщам към дивака…

И обхождам с поглед лагера…

И виждам рибата и въдиците…

И (не не не не не) виждам страха, който плискаше в Шума му…

(Не не не, моля ви, не)

И в мен не е останало нищо за повръщане, но аз пак трябва да повърна…

И аз съм убиец…

Аз съм убиец…

Аз съм убиец…

(О, моля ви, не) Аз съм убиец.

Започвам да треперя. Треперя толкова силно, че не мога да стоя прав. Повтарям „Не“ отново и отново, а страхът в Шума на дивака кънти в моя Шум и няма къде да избягам от него, той просто е тук и тук, и тук, и аз треперя толкова силно, че не мога да стоя и на четири крака, затова лягам в калта, но продължавам да виждам кръвта навсякъде и дъждът изобщо не я отмива.

Стисвам здраво очи.

Само мрак.

Само мрак и нищо.

Отново провалих всичко. Отново всичко обърках.

Много отдалеч дочувам как Виола казва името ми.

Твърде отдалеч.

И аз съм сам. Тук и винаги, сам.

Отново чувам името си.

Някъде отдалеч, от много далеч някой се протяга и ме дърпа за ръката.

Но отварям очи едва когато дочувам късче Шум, който не идва от мен.

— Мисля, че наоколо има още от тях — прошепва Виола в ухото ми.

Вдигам глава. Собственият ми Шум е толкова задръстен с кошмари и страх, че не чувам ясно, а дъждът все още вали, все така силен и за един кратък миг на пълно малоумие се зачудвам дали някога отново ще бъда сух, и тогава го чувам, мърморещ и смътен сред дърветата, невъзможно е да се каже кой, или какво се крие там.

— Ако допреди не са имали намерение да ни убиват — казва Виола, — вече със сигурност ще го сторят.

— Трябва да се махаме — опитвам се да се изправя на крака. Треперя и трябва да направя два безуспешни опита, но накрая все пак ставам.

Още не съм пуснал ножа. Той лепне от кръв.

Захвърлям го на земята.

Лицето на Виола е потресаващо, скръбно, уплашено, ужасено, причината съм аз, причината съм аз, но отново нямаме кой знае какъв избор, затова казвам:

— Трябва да се махаме от тук — и отивам да взема Манчи от мястото, където тя го е оставила — на сушина под скалата на дивака.

Той още спи и трепери от студ, аз го вдигам и заравям лице в козината му, и вдъхвам познатата кучешка миризма.

— Бързо — казва Виола.

Обръщам се и я виждам как се оглежда на всички посоки, Шумът още мърмори наоколо от дърветата, дъждът плющи, а страхът е все така на лицето й.

Обръща очи към мен, аз усещам, че е невъзможно да издържа погледа й и отвръщам глава.

Но когато отвръщам глава от Виола, виждам движение зад гърба й.

Виждам как храстите се разтварят точно зад мястото, където е застанала.

И виждам как тя вижда промяната в изражението ми.

И се обръща назад, а от гората зад гърба й излиза Аарон.

Сграбчва я с една ръка за шията, с другата притиска върху носа и устата й някакъв парцал, аз изкрещявам и правя крачка напред, чувам я как пищи изпод парцала и се мъчи да се бори, но Аарон я държи здраво и докато аз направя още една крачка и после още една, тя се е отпуснала, замаяна от онова, с което е напоен парцалът, а при четвъртата и петата ми крачка Аарон вече оставя тялото й на земята, а Манчи е още в ръцете ми, а при шестата крачка Аарон посяга зад гърба си, а ножът не е у мен, но държа Манчи и мога само да се втурна към Аарон, а при седмата крачка го виждам как измъква дървената тояга, привързана за раменете му, замахва с всички сили и ме удря по главата с ПУК

и аз падам и изпускам Манчи, падам по корем, главата ми звънти, не мога и да се подпра на земята, светът се разлюлява, посивява от болката и аз съм на земята, и всичко се килва и се пързаля настрани, ръцете и краката ми тежат твърде много, за да мога да ги повдигна, лицето ми е наполовина в калта, наполовина обърнато нагоре и виждам как Аарон ме гледа от горе на долу, виждам Шума му, Виола е в Шума му, виждам моя нож, който искри аленочервен в калта и Аарон го вдига, и аз се мъча да отпълзя настрани, но тежестта на тялото ми ме държи прикован на място, и мога само да го гледам как се е надвесил над мен.

— Не ми трябваш повече, момче — казва той, вдига ножа над главата си и последното, което виждам, е как замахва надолу е всичката си сила.

Част пета

26

Краят на всички неща

Падам не Падам не моля ви помогнете ми Падам Ножът Ножът Дивак диваците са мъртви, всичките са мъртви ВИОЛА прости ми, моля те, прости ми той има харпун ПАДАМ. Моля моля Аарон е зад теб! Идва! не ми трябваш повече, момче Виола пада, Виола Ийд дивак писъкът и кръвта и не САМО ГЛЕДАЙТЕ, само гледайте, не, моля ви, само гледайте, той щеше да ни убие Бен моля виновен съм Аарон! Бягай! И-Й-Д Още от тях трябва да се махаме от тук ПАДАМ падам тъмна кръв Ножът мъртъв бягай Аз съм убиец моля ви не ДИВАК Виола Виола Виола…

— Виола! — опитвам се да извикам, но тук е само мрак, мрак без звук, мрак и аз съм паднал и нямам глас да извикам…

— Виола — опитвам пак, в дробовете ми има вода, коремът ме боли и болка, болка във…

— Аарон — шепна на себе си, защото съм само аз. — Бягай, Аарон идва.

И после пак падам и тук е мрак…

…

…

— Тод?

…

— Тод?

Манчи.

— Тод?

Чувствам кучешкия му език върху лицето си, което означава, че чувствам лицето си, което означава, че имам лице, в мен нахлува струя въздух и аз отварям очи.

Манчи стои до главата ми, пристъпва от крак на крак, нервно облизва муцуната и носа си, пластирът е още върху окото му, целият ми се размазва и ми е трудно да…

— Тод?

Опитвам се да го повикам по име, за да го успокоя, но само кашлям и остра болка пронизва гърба ми. Лежа по корем в калта, на същото място, където паднах, когато Аарон…

Аарон.

Когато Аарон ме удари по главата с тоягата си. Опитвам се да вдигна глава, но болката е ослепителна, протяга се по дясната страна на черепа ми, тече по челюстта ми и трябва да легна и да скърцам със зъби цяла минута, за да я оставя бляскаво да отболи и тогава едва мога отново да проговоря.

— Тод? — скимти Манчи.

— Тук съм, Манчи — измърморвам най-после, но гласът излиза от гърдите ми като ръмжене, препъва се в слузта и почвам пак да кашлям…

А трябва веднага да спра да кашлям, защото болката в гърба ми е…

Гърбът ми.

Потискам следващия пристъп на кашлица и ужас се разлива в стомаха ми, ама не само там, а в мене целия.

Последното нещо, което видях преди…

Не.

О, не.

Кашлям леко само с гърлото си, старая се да помръдвам и мускул, не успявам и после трябва само да оживея, докато болката се отдръпне и започвам да се мъча да кажа нещо, без отварянето на устата да ме довърши.

— В мен има ли забит нож, Манчи? — изхриптявам.

— Нож, Тод — лае той и целият е една тревога. — Гръб, Тод.

Пак идва и ме близва по лицето, това е неговият кучешки начин да ме накара да се почувствам по-добре. Цяла минута само дишам и се опитвам да не мърдам. Затварям очи и поемам дъх, без да обръщам внимание на протестите в дробовете ми, поемам, докато изглежда те се изпълват с въздух докрай.

Аз съм Тод Хюит, мисля, което е грешка, защото в този момент всичко се връща, стоварва се отгоре ми, влачи ме надолу, и кръвта на дивака, и лицето на Виола, която се бои от мен, и Аарон излиза от гората и я отвежда…

Започвам да плача, но болката от спазмите на хлиповете е толкова силна, че за минута оставам просто парализиран, а живият огън ближе ръцете и гърба ми и не мога да сторя нищо, освен да го претърпя.

Бавно, бавно, бавно започвам да измъквам едната си ръка изпод тялото си. Главата и гърбът ме болят така страшно, че за кратко губя съзнание, но пак се пробуждам и бавно, бавно, бавно посягам с освободената ръка назад и нагоре, пръстите ми пълзят сантиметър по сантиметър по мократа ми кална риза, после по мократа кална раница, която е още на гърба ми (не е за вярване), после още нагоре, докато я напипвам.

Дръжката на ножа. Забит е в гърба ми.

Но аз би трябвало да съм мъртъв.

Би трябвало да съм мъртъв.

Мъртъв ли съм?

— Не мъртъв, Тод — лае Манчи. — ’ница! ’ница!

Ножът е забит в мен, точно между лопатките на гърба ми, болката ми сочи точното място, но ударът е минал първо през раницата и нещо в раницата е спряло ножа и той не е влязъл целият в…

Книгата.

Книгата на мама.

Опипвам с пръсти, колкото мога по-бавно, но да, точно така, Аарон е вдигнал ръка и е забил ножа през раницата, ударил е книгата и тя е спряла острието да не проникне цялото в мен.

(Както проникна в дивака)

Затварям очи и се мъча да поема колкото мога повече въздух, което не е много, после го задържам в дробовете си, докато пръстите ми обвиват дръжката на ножа, после трябва пак да дишам и да чакам болката да се отлее, а после опитвам да дръпна, но това е най-тежкото нещо в целия свят и трябва пак да чакам и да дишам, и после пак дърпам, а болката в гърба ми израства и ме удря като куршум, и аз запищявам, защото не мога да се владея, но усещам как ножът излиза от тялото ми.

Боря се за въздух още минута и се мъча да не заплача заради болката, само държа ножа извън тялото си, още забит в раницата и книгата.

Манчи отново ме близва по лицето.

— Добро момче — казвам, макар че не знам защо го казвам.

Трябва ми цяла вечност, за да смъкна ремъците на раницата от раменете си и да я захвърля, кална и гадна със забития нож далеч настрани. Дори и не мога да си помисля да се изправя, сигурно пак съм припаднал, после се събуждам, защото Манчи отново ме ближе по лицето и се налага да отворя очи и да кашлям, докато пак поема дъх.

Лежа в калта и повече от всичко на света искам ножът на Аарон да ме беше пробол, искам да съм мъртъв като дивака, искам падането да свърши и да ударя дъното на черната яма, надолу, надолу, надолу, докато остане само мрак, надолу в нищото, където вече няма Тод, който да е виновен, който да обърква нещата, който да разочарова Бен, който да разочарова Виола, искам да падам безкрай в нищото и никога повече да не се тревожа.

Но Манчи е до мен и изблизва мислите ми настрани.

— Махай се — протягам ръка и го избутвам.

Аарон можеше да ме убие, можеше да ме довърши без никакво усилие.

Да забие ножа във врата ми, в окото ми, да ми пререже гърлото. Аз бях в ръцете му, за да ме убие, но той не ме уби. Сигурно отново е знаел много добре какво прави.

Сигурно.

Дали не ме оставил, за да ме намери Кметът? Защо е избързал толкова много пред армията? Как ни е настигнал толкова бързо, след като не яздеше кон като господин Прентис Младши? Откога ли ни е следял?

Колко дълго е дебнал, преди да излезе от храстите и да ми отнеме Виола?

Простенвам.

Ето защо ме е оставил жив. За да живея с мисълта, че той ми е отнел Виола. Така победата е негова, нали? Така ще ме накара да страдам. Да живея цял живот, а в Шума ми вечно да стои картината, в която Аарон излиза от гората и отвежда Виола.

През мен протича някаква непозната енергия, която ме кара да седна, пренебрегвайки болката, а после ме кара да се наведа напред и да дишам, докато приема мисълта, че трябва да се изправя на крака. Хриповете в гърдите и болката в гърба ме карат да кашлям, но аз скърцам със зъби и оживявам след пристъпа.

Защото трябва да я намеря.

— Виола — лае Манчи.

— Виола — казвам аз, скърцам със зъби още по-силно и опитвам да стана.

Но усилието е твърде голямо, болката прерязва краката ми и аз падам пак в калта и лежа там, и се боря да дишам, а умът ми е мътен и горещ, и в Шума си аз тичам, тичам, тичам към нищото, целят съм горещ и се потя, и тичам в Шума си, и чувам Бен зад дърветата и тичам към него, а той пее песента, пее приспивната песен, песента, която е за момчета, а не за мъже, но когато я чуя, сърцето ми се къса и тя е рано една сутрин, когато слънцето изгрява.

Идвам на себе си. Песента идва с мен.

Защото в песента се пее така:

Рано една сутрин, когато слънцето изгрява,

чух девицата как моли в долината там пред мен:

„О, не ме предавай, о, никога не ме оставяй“

Отварям очи.

Не ме предавай. Никога не ме оставяй.

Трябва да я намеря.

Трябва да я намеря.

Вдигам поглед. Слънцето е вече в небето, но нямам представа колко време е минало, откак Аарон отведе Виола. Той дойде някъде малко преди зазоряване. В момента е светло, но има облаци, така че може да е както късна утрин, така и ранен следобед. Може дори от тогава да са минали цели дни — това обаче е мисъл, която се мъча да избутам настрани. Затварям очи и се вслушвам напрегнато. Дъждът е спрял, така че вече не ми пречи, но единственият Шум, който чувам, е моят и на Манчи, долавям и лишеното от думи бъбрене на горските създания, които живеят живота си, а той няма нищо общо с мен.

Ни звук от Аарон. Ни следа от мълчанието на Виола.

Отварям очи и виждам раницата й.

Изпуснала я е, докато се е борила с Аарон, после той е отвел момичето, но раницата не е представлявала никакъв интерес и просто я е зарязал в калта, сякаш тя вече е ничия, сякаш няма никакво значение, че принадлежи на Виола.

Раницата, пълна с толкова много глупави и полезни неща.

Гърдите ми се свиват и се закашлям болезнено.

Не мога да стана, затова запълзявам напред, съскам от болката в гърба и в главата, но пълзя. Манчи не спира да лае тревожно „Тод, Тод“, а на мен ми отнема часове, отнема ми страшно много ш… време да стигна до раницата на Виола, после седя свит няколко минути, цял изгърбен от болката, преди да предприема каквото и да било. Когато отново мога да дишам, отварям раницата и започвам да ровя в нея, докато намирам кутията с пластирите. Останал е само един, но трябва да свърши работа. След това се заемам с продължителната задача по събличането на ризата, това става с още много почивки, още дишане, сантиметър по сантиметър, но най-после я смъквам от пламналия си гръб, изхлузвам я през пламналата си глава и виждам кръвта и калта по нея.

Намирам скалпела и срязвам пластира на две. Поставям едното парче на главата си, притискам го, докато залепне, после посягам пак бавно назад и слагам второто парче на гърба си. За секунда болката е непоносима, докато материалът на пластира, човешките клетки или каквото е там, пропълзява в раните и ги прибира. Стискам зъби през болката, после лекарството почва да действа и струя хладина потича в кръвта ми. Чакам го да подейства още известно време, после се изправям. Стъпвам на крака, но се олюлявам и трябва просто да постоя прав една минута.

След още минута правя крачка. После още една.

Но накъде трябва да тръгна?

Нямам представа къде я е отвел. Нямам представа колко време е минало. Той може би вече се е върнал при армията.

— Виола? — лае Манчи и плаче със скимтене.

— Не знам, приятелче — казвам. — Нека да помисля малко.

Лекарството от пластирите действа, но въпреки това не мога да се изправя докрай, обаче се мъча доколкото мога и се оглеждам наоколо. Тялото на дивака остава на ръба на периферното ми зрение и аз се извръщам, за да не го виждам.

О, не ме предавай. О, никога не ме оставяй.

Въздъхвам и вече знам какво трябва да направя.

— Няма как — казвам на Манчи. — Ще трябва да се върнем при армията.

— Тод? — плаче той.

— Няма как — повтарям и изваждам от главата си всички мисли, освен мисълта за движение напред.

Първо, обаче, ми трябва нова риза.

Гледам да се държа с гръб към дивака и се обръщам към моята раница.

Ножът е забит в плата й и в книгата вътре. Не ми се иска въобще да го пипам, а дори и в сегашното замаяно състояние не ми се ще да проверявам какво е останало от книгата, но се налага да измъкна острието, затова застъпвам раницата с крак и дърпам. След няколко опита ножът излиза и аз веднага го пускам на земята.

Гледам го как лежи на мокрия мъх. Все така е целият в кръв. Най-вече кръв от дивака, но върхът му е обагрен с моята кръв, която е прясна и бляскаво червена. Чудя се дали когато Аарон ме е намушкал, кръв от дивака не е проникнала в мен? Чудя се какви ли специални болести може да хване човек, ако в него влезе кръв от дивак?

Но нямам повече време за размишления.

Отварям раницата и измъквам книгата.

Цялата е пронизана от дупка с формата на острието на ножа, цялата, от край до край. Ножът е много остър, а Аарон сигурно е ударил много силно, защото книгата на практика не е пострадала. Страниците са прорязани чисто и гладко от първата до последната, ръбчетата на дупката върху корицата са обагрени с моята кръв и кръвта на дивака, но написаното вътре се чете.

Все още мога да го прочета или да помоля някой да ми го прочете.

Ако изобщо заслужавам да го чуя.

Прогонвам и тази мисъл и изваждам чиста риза. Закашлям се и дори с пластирите ме боли толкова силно, че трябва пак да изчакам пристъпът да отмине. Чувствам дробовете си като пълни с вода, сякаш в гърдите ми са зашити камъни от реката, но обличам ризата, събирам всички все още използваеми неща от раницата си, още някои дрехи, моят комплект за първа помощ, разни работи, които не са унищожени от схватката с господин Прентис Младши и от дъжда, и заедно с книгата на мама ги прехвърлям в раницата на Виола — ще взема нея, защото тя е с една широка каишка през гърдите, а в момента е изключено да нося на гърба си раница с ремъци.

Но основният въпрос си стои, сещате ли се?

Накъде да тръгна?

Ще се върна назад по пътя, по който дойдохме, за да пресрещна армията, ето това трябва да направя.

Ще се доближа до армията и все някак ще спася Виола, дори и ако трябва да разменя себе си за нея.

Но при армията не мога да отида невъоръжен, нали така?

Не, не мога да отида невъоръжен.

Поглеждам пак ножа: той лежи върху мъха като предмет без каквото и да било предназначение, като вещ от метал, която е напълно отделна от тялото на момчето, като нещо, което прехвърля цялата вина за делото си върху момчето, което го е държало.

Не искам да го докосвам. Не искам изобщо да се допирам до него. Никога повече. Но сега трябва да отида до него, трябва да почистя кръвта с малко мокри листа, трябва да го пъхна в канията на колана си отзад, коланът, който е още на кръста ми.

Трябва да направя всички тези неща. Нямам избор.

Дивакът се мярка на ръба на периферното ми зрение, но аз не го поглеждам, докато се занимавам с ножа.

— Хайде, Манчи — мятам раницата на Виола през рамо, колкото мога по-внимателно.

Не ме предавай. Никога не ме оставяй.

Време е да вървя.

— Ще я намерим — казвам.

Оставям лагера зад гърба си и се отправям към пътя. Най-добре да стигна до него и да поема в обратна посока колкото е възможно по-бързо, за да пресрещна армията. Ще ги чуя, когато наближат, ще се дръпна от пътя, ще се скрия и най-вероятно ще се опитам да проуча дали има някакъв начин да спася Виола.

А за да сторя това, може да се наложи да се срещна с армията очи в очи.

Промъквам се през храстите и чувам Манчи да лае:

— Тод?

Обръщам се, но се мъча да не гледам към лагера.

— Хайде, момче.

— Тод!

— Хайде, казах. Да не се разправяме.

— Насам, Тод — лае той и маха с чуканчето от опашката.

Извръщам се целият към него.

— Какво каза?

Носът му сочи точно в посока, точно противоположна на тази, в която аз съм поел.

— Насам — лае той. Търка с лапа пластира върху окото си, смъква го и примигва срещу ми с подут клепач.

— Как така „насам“? — питам, а гърдите ми са свити от предчувствие.

Той кима с глава и тъпче с предните лапи в посока, която не само ще ни отдалечи от пътя, но е и точно противоположна на местоположението на армията.

— Виола — лае той, върти се в кръг и пак гледа в своята посока.

— Надушваш ли я? — питам, а гърдите ми се повдигат нервно.

Той излайва с онзи лай, който значи „да“.

— Надушваш ли я?

— Насам, Тод!

— Не към пътя, така ли? — питам. — Не обратно към армията?

— Тод! — лае той, чувам как Шумът му се надига и става все по-развълнуван.

— Сигурен ли си? — питам пак. — Трябва си сигурен, Манчи. Напълно сигурен.

— Насам! — и той хуква през храстите към една успоредна на реката пътека, която ни отдалечава от армията.

И ни води право към Хейвън.

Не знам защо, но в този момент хуквам след него толкова бързо, колкото ми позволяват раните, но пък и на кого ли му пука защо, но в момента, в който го виждам да тича напред, си мисля: Доброто куче, проклетото добро куче.

27

Напред

— Насам, Тод — лае Манчи, докато заобикаляме още една полянка с надвиснала над нея скала.

Откакто тръгнахме от лагера на дивака, теренът става все по-пресечен и труден. От час-два насам гората е преминала в гористи хълмове и ние само се изкачваме и слизаме, пак се изкачваме и пак слизаме, и май повече се катерим, отколкото тичаме. Когато се изкача на върха на един хълм, виждам как пред мен се простират още и още хълмове, покрити с дървета, а някои са толкова стръмни, че трябва да ги заобикаляме, а не да се катерим по тях. Пътят и реката остават все вдясно от мен, внимавам да не ги изпускам от поглед, а те се вият змиевидно между хълмовете.

Дори и с помощта на пластирите, които ме държат на крака, всяка крачка е пробождане в гърба и в главата ми, от време на време се налага да спирам, а понякога и се мъча да повръщам на празен стомах.

Но вървим напред.

По-бързо, мисля си, върви по-бързо, Тод Хюит.

Аарон и Виола имат поне половин ден преднина пред нас, може би дори ден и половина, а аз не знам накъде са се запътили, не знам какво възнамерява да прави Аарон, когато стигнат там, така че просто вървим напред.

— Сигурен ли си? — все питам аз Манчи.

— Насам — все лае той.

Най-странното е, че в общи линии се придържаме към посоката, в който аз и Виола и без това щяхме да вървим, следваме реката, държим се встрани от пътя и напредваме на изток към Хейвън. Не знам защо Аарон е тръгнал натам, не знам защо е избързал толкова напред пред армията, но Манчи надушва и него, и Виола, така че просто ги следваме.

Около пладне все така продължаваме да вървим, изкачваме хълмове, слизаме от хълмове, все напред, сред дърветата, които обаче се променят: широколистните равнинни видове преминават в по-бодливи растения, високи и с източени, заострени корони. Тези дървета миришат различно, изпускат във въздуха тежък аромат, който усещам на езика си. Двамата с Манчи прескачаме сума ти ручеи и поточета, които се вливат в голямата река и я подхранват, от време на време спираме да напълня манерките с вода и после продължаваме напред.

Старая се да не мисля изобщо. Мъча се да държа ума си насочен напред, насочен към Виола, насочен към това да я намеря. Опитвам се да не мисля за това как изглеждаше лицето й, след като убих дивака. Опитвам се да не мисля за това, колко беше уплашена от мен, как отстъпваше, защото се боеше да не й направя нищо лошо. Опитвам се да не мисля колко ли е уплашена сега в ръцете на Аарон, как ли се е ужасила, когато той я отведе, а аз не можах да сторя нищо, за да му попреча.

Опитвам се да не мисля и за Шума на дивака, за страха му и за изненадата му, че го убих за това, че просто си ловеше риба, за това как, когато забих ножа в него, хрущенето от костта пробяга нагоре по ръката ми, за това колко тъмночервена беше кръвта му, която ме обля, сякаш от дивака блъвна кошмарното удивление на смъртта и как то влезе в моя Шум, когато той умираше, когато той умираше, когато той умираше, когато той…

Не искам да мисля за това.

Напред, напред.

Следобедът преваля в привечер, гората и хълмовете сякаш нямат край и тогава изниква нов проблем.

— Храна, Тод?

— Никаква храна не ни остана — отвръщам, докато се пързаляме надолу по калта на един склон. — И аз съм много гладен, но нямам нищо за ядене.

— Храна?

Не знам колко време е минало от последния път, когато ядох, не помня кога за последно спах както трябва, като не броя припадъците, щото да си припаднал не е същото като да си заспал.

Изгубих също нишката на това колко дни още ми остават, докато стана мъж, но да ви кажа право, никога преди не съм се чувствал толкова далеч от мъжествеността.

— Катерица! — излайва рязко Манчи и се втурва към дънерите на няколко бодливи ели наблизо. Не виждам катерицата, но чувам СмОТАно кУчЕ и „Катерица!“, и смОтанО-смОтанО-СмОТАнО-…, което рязко прекъсва.

Манчи изскача от дърветата, а лъскавата катерица виси от муцуната му, по-голяма и по-тъмнокафява от онези в блатото. Той я пуска в краката ми, гнусна кървава маса, и аз на мига преставам да чувствам всякакъв глад.

— Храна? — лае той.

— Благодаря ти, момче — отвръщам и се мъча да не гледам към разкъсаното телце, — изяж я цялата.

Потя се обилно и пия много вода на големи глътки, докато Манчи довършва улова си. Облаци от миниатюрни еднодневки се вият край главите ни и аз трябва непрекъснато да ги пропъждам. Кашлям, без да обръщам внимание на болката в гърба, на болката в главата, после Манчи вече се е нахранил и е готов да тръгваме, аз се олюлявам малко, но ставам на крака и продължаваме напред.

Върви, Тод Хюит. Не спирай да вървиш.

Не смея да спя. Аарон сигурно не спи, така че и аз не трябва да спя. Напред и напред, над главите ни минават облаци, аз дори не ги забелязвам, луните изгряват, после и звездите. Слизаме до подножието на висок хълм и аз прогонвам цяло стадо животни, които приличат на елени, но рогата им са съвсем различни от рогата на елените, които съм виждал около Прентистаун, но това няма значение, защото животните изчезват сред дърветата преди аз и лаещият Манчи дори да осъзнаем, че сме ги видели.

Вървим напред до полунощ (двайсет и четири дни ли ми остават, или двайсет и три?). През целия ден не сме чули никакъв Шум, нито сме се натъквали на други селища, може би сме ги подминали, без да сме ги видели, нищо че известно време се бяхме движили съвсем близо до пътя и реката. Когато обаче стигаме върха на следващия горист хълм и звездите блясват точно над главите ни, най-после чувам Шум от мъже, ясен като бял ден.

Спираме и клякаме, нищо че е толкова тъмно.

Поглеждам от хълма. Луните са се вдигнали високо и виждам две големи продълговати постройки, издигнати на две поляни сравнително далеч една от друга на склона на отсрещния хълм. От едната постройка долита мърморещото жужене на Шума на спящи мъже. Джулия? и на коне, и кажи му че това не е вярно, и миналата сутрин нагоре по реката и още много неща, които нямат никакъв смисъл, защото сънният Шум е най-странният Шум на света. От другата постройка се носи мълчание, болезненото мълчание на жени, чувствам го дори от това разстояние, мъжете са в едната постройка, а жените — в другата, предполагам, че така се решава въпросът със съня, но докосването до мълчанието на жените ме кара да започна да мисля за Виола и трябва да се облегна на едно дърво, защото губя равновесие.

Но където има хора, има и храна.

— Можеш ли да намериш после следата, ако се отдалечим малко от нея? — шепна на кучето си, докато потискам кашлицата.

— Намери следата — излайва Манчи сериозно.

— Сигурен ли си?

— Миризма на Тод — лае той, — миризма на Манчи.

— Пази тишина тогава, защото отиваме.

Запълзяваме надолу по хълма, движим се леко и колкото можем по-безшумно между дърветата и храстите, докато стигаме до дъното на малка долчинка, а постройките със спящите остават над нас на склона на съседния хълм.

Чувам как собственият ми Шум се излива в света, горещ и трескав, подобен на потта, която се стича по страните ми, аз се мъча да го държа тих и сив, и равен, както правеше Там, Там, който контролираше Шума си по-добре от всеки мъж в Прентистаун…

Е, нали ви казах.

Прентистаун? долита от постройката на мъжете едва ли не в същата секунда, в която го помислям.

Застиваме на място. Раменете ми увисват. Шумът, който чувам, е все още Шум насън, но думата откънтява между всички мъже, подобно на ехо в долина. Прентистаун? и Прентистаун? и Прентистаун? сякаш все още никой от тях не е сигурен какво точно означава това име.

Но когато се събудят, набързо ще се сетят.

Идиот такъв.

— Да се махаме — казвам, обръщам се и се втурвам по пътя, по който дойдохме, обратно към изгубената следа.

— Храна? — лае Манчи.

— Идвай, казах.

И така пак оставаме без храна, но продължаваме напред, в мрака на нощта, бързаме, колкото можем.

По-бързо, Тод. Размърдай се, проклетнико.

Напред, напред, нагоре по хълмовете, хващам се за растенията, за да се издърпвам, когато се катерим, надолу, хващам се за скалите, за да пазя равновесие, когато слизаме, миризмата на следата върви далеч от всички места, където би било лесно да се върви, например по пътя или близо до реката, аз кашлям и понякога се препъвам, после слънцето се показва и идва час, в който аз не мога, просто не мога и краката ми се подгъват и трябва да седна.

Просто трябва.

(Простете ми)

Гърбът ме боли, главата ме боли и се потя толкова силно, и съм толкова гладен и просто трябва да седна в корените на едно дърво, само за минутка, просто трябва и простете ми, простете ми, простете ми.

— Тод? — мърмори Манчи и пропълзява до мен.

— Добре съм, момче.

— Топъл, Тод — казва той и има предвид мен.

Кашлям, а дробовете ми хриптят и се дерат, сякаш чакъл се свлича по склон.

Ставай, Тод Хюит. Стани от проклетия си задник и тръгвай.

Съзнанието ми се отнася, не мога да се овладея, опитвам се да държа мисълта си хваната за Виола, но съзнанието ми се отнася и аз съм малък и съм болен, лежа в леглото, ама съм сериозно болен и Бен стои при мен в стаята, защото треската ме кара да виждам неща, ужасни неща, как стените се тресат, виждам хора, които не са там, на Бен му израстват остри зъби и още ръце, всякакви такива работи и аз пищя и се дърпам към стената, но Бен е до мене и пее една песен, и ми дава по мъничко хладка вода, и лекарство…

Лекарство.

Бен ми дава лекарство.

Идвам на себе си.

Вдигам глава и започвам да ровя из раницата на Виола, изваждам нейния комплект за първа помощ. Вътре има много най-различни хапчета, ама много и най-различни. На пакетчетата пише разни работи, но думите нищо не ми говорят и не мога да рискувам, защото мога да изпия някое приспивателно, като онова, което Виола даде на Манчи. Отварям и моя комплект, който изобщо не е така хубав като нейния, но вътре има едни бели хапчета, които знам, че са обезболяващи, горе-долу помагат, правехме си ги сами вкъщи. Сдъвквам две и после още две.

Ставай и тръгвай, безполезен боклук.

Сядам, дишам малко и се боря, и се боря, и се боря да не заспя, чакам малко да подействат хапчетата, слънцето вече се вдига над върховете на дърветата и тогава почва мъничко да ми поолеква.

Това е от лекарствата, надали оздравявам наистина, но в момента нямам никакъв избор.

Ставай, Тод Хюит. Ставай и ТРЪГВАЙ, м… ти!

— Добре — отвръщам, дишам тежко и разтривам коленете си с длани. — Накъде, Манчи?

Продължаваме напред.

Следата върви нататък и нататък, все така встрани от пътя, държи се далеч от постройките, които мяркаме в далечината, но кара все напред, все така към Хейвън, само Аарон знае защо е поел точно в тази посока. Сутринта преваля, когато стигаме до още един малък поток, ромолящ към реката. Оглеждам се за крокодили, макар че те не живеят в такива тесни рекички, и напълвам манерките. Манчи нагазва във водата, налочва се и трака напразно със зъби срещу бронзовите рибки, които плуват между лапите му и гризкат козината му.

Аз коленича и отмивам потта от челото си. Водата е ледена като плесница и ме разсънва малко. Иска ми се да знам дали ги настигаме. Иска ми се да знам колко далеч пред нас са.

И ми се иска Аарон никога да не ни беше срещал.

И ми се иска никога да не беше виждал Виола.

И ми се иска Бен и Килиън да не ме бяха лъгали.

И ми се иска Бен сега да е до мен.

И ми се иска да съм си у дома в Прентистаун.

Да седя на петите си и да гледам слънцето.

Не. Не, не искам това. Не искам да съм си у дома в Прентистаун. Вече не. Вече не го искам.

А ако Аарон не беше намерил Виола в блатото, то и аз нямаше да я срещна, а това също не е хубаво.

— Хайде, Манчи — казвам и се обръщам да си взема раницата.

Тогава виждам костенурката, която се припича на камъка.

Застивам.

Никога преди не съм виждал такава костенурка. Корубата й е грапава и заострена, от двете й страни се спуска по една тъмночервена ивица. Самата коруба обаче е разтворена откъм гърба — костенурката я е отворила, за да лови по-добре слънчевите лъчи, и цялото й меко телце е изложено на показ.

Костенурките се ядат.

Шумът на костенурката представлява само едно, едно дълго ааааааааа, което тя сякаш издишва под слънцето. Не се интересува от нас, навярно си мисли, че може светкавично да затвори корубата си и да се гмурне във водата, ако опитаме да я доближим. А дори и да успеем да я хванем, няма да можем да отворим корубата, за да я извадим отвътре и да я изядем.

Можеш да отвориш корубата, само ако имаш нож, с който да убиеш костенурката.

— Костенурка! — лае Манчи, когато вижда костенурката. Не се приближава до нея обаче, защото блатните костенурки, които двамата с него познаваме, имат челюсти, които лесно могат да видят сметката на едно куче. Костенурката просто си стои на камъка и не ни взима насериозно.

Посягам зад гърба си, за да извадя ножа.

Ръката ми е преполовила движението, когато усещам болката между лопатките си.

Спирам. Преглъщам.

(Дивакът и болката, и изненадата)

Поглеждам във водата и виждам отражението си, косата ми е оплетена като свраче гнездо, на слепоочието имам пластир, мръсен като пачавра.

А ръката ми посяга към ножа.

(Червена кръв и страх, и страх, и страх)

Ръката ми спира.

Дърпам я далеч от канията.

Изправям се.

— Хайде, Манчи — казвам. Не поглеждам към костенурката, мъча се да не слушам Шума й. Манчи лае срещу нея известно време, но аз вече съм прекосил потока и той бърза с мен и продължаваме напред, напред, напред.

Не мога да ловувам.

Не мога и да се приближавам до селищата.

Ако не намеря Аарон и Виола скоро, ще умра от глад, ако кашлицата не ме довърши и по-рано.

— Страхотно — казвам си, но нищо не мога да направя, освен да вървя напред, колкото мога по-бързо.

Не бързаш достатъчно, Тод. Движи се, измет безполезна.

Сутринта преминава в ново пладне, то се оттича в нов следобед. Гълтам още таблетки, продължаваме напред, без храна, без почивка, само напред, напред, напред. Пътеката отново се спуска надолу, което си е направо благословия. Следата на Аарон се доближава до пътя, но аз се чувствам толкова зле, че дори не вдигам глава, когато дочувам Шум от време на време в далечината.

Шумът не е неговият, а мълчанието не е нейното, така че защо да си правя труд?

Следобедът преминава в нова вечер и вече почти сме стигнали най-ниската точка на спускането, когато аз падам.

Краката ми някак си се изплъзват изпод мен, не съм достатъчно бърз, за да запазя равновесие и падам, и продължавам да падам, хлъзвам се по склона, удрям се в храстите, търкалям се все по-бързо, гърбът ми сякаш се разкъсва, посягам да се хвана за нещо, но ръцете ми се движат много бавно, не мога да се задържа и се търкалям, търкалям, търкалям, после се удрям в бабуна, премятам се и падам на раменете си, болката ме пронизва, изкрещявам силно, но не спирам да се търкалям, докато най-после стигам едни гъсти храсталаци в най-ниското, блъсвам се в тях с глух удар.

— Тод! Тод! Тод! — чувам Манчи, който тича след мене, но всичко, което мога да правя, е да издържам болката, и съм страшно уморен, и слузта не ми дава да дишам, и гладът свива стомаха ми, и храстите са ме изподрали, и мисля, че бих заплакал, ако ми бяха останали някакви сили за това.

— Тод? — лае Манчи и обикаля в кръг около мен, мъчи се да се провре през храстите.

— Дай ми една минута — казвам и се повдигам леко. После се навеждам напред и падам по лице.

Ставай, мисля, ставай, боклук мръсен, СТАВАЙ!

— Гладен, Тод — лае Манчи, иска да каже, че аз съм гладен. — Яж. Яж, Тод.

Опирам длани в земята и се надигам, кашлям тежко и изплювам слуз пред себе си. Заставам на колене.

— Храна, Тод.

— Знам — казвам. — Знам.

Така ми се вие свят, че се навеждам пак и опирам чело о земята.

— Само секунда — шепна в нападалите гнили листа, — една секунда само.

И пропадам в мрака.

Не знам колко дълго съм бил там, но се будя, защото Манчи лае:

— Хора! — лае той. — Хора! Тод, Тод, Тод! Хора!

Отварям очи.

— Какви хора? — питам.

— Насам — лае. — Хора. Храна, Тод. Храна!

Дишам късо и плитко, кашлям без да спирам, тялото ми тежи деветдесет милиона килограма, но пропълзявам до края на храстите. Повдигам се и поглеждам.

Аз съм в канавката край пътя.

Напред вляво са се наредили каруци, цял керван, теглят ги волове и коне, много са, началото им не се вижда, защото е скрито зад завоя.

— Помощ — казвам, но гласът ми е само шепот и никой не може да ме чуе.

Ставай.

— Помощ — повиквам отново, но пак го казвам само на себе си.

Ставай.

Край. Нямам повече сили. Не мога да мръдна. Край.

Ставай.

Край.

Последната каруца изчезва зад завоя и край.

… отказвай.

Отпускам глава долу точно на пътя, чакълчетата се забиват в бузата ми. Треперя силно, претъркулвам се малко на една страна и се свивам в себе си, придърпвам колене към гърдите си, затварям очи и не успях, не успях и моля, недей, мракът просто да ме вземе, моля, моля, моля…

— Ти ли си туй, бе, Бен?

Отварям очи.

Уилф.

28

Миризма на корени

— Добре ли си, Бен? — пита той и пъхва ръка под мишницата ми, за да ми помогне да се изправя, но дори и така аз не мога да стана, само едва-едва повдигам глава и усещам другата му ръка под другата си мишница. Това, обаче, също не помага и Уилф прави друго: вдига ме на рамото си. Гледам надолу към задната част на краката му, а той ме отнася до каруцата.

— Кой е това, Уилф? — пита един женски глас.

— Бен — отвръща Уилф. — Не е добре.

Усещам как ме слага да легна отзад в каруцата. Тя е натоварена с вързопи и сандъци, покрити с кожи, с мебели и големи кошници, всичко е нахвърляно едно върху друго и прелива навън.

— Късно е вече — казвам. — Всичко свърши.

Жената слиза от пейката отпред и заобикаля каруцата, за да ме огледа. Пълна е, с избеляла и износена рокля, рошава коса и бръчици в ъгълчетата на очите, а гласът й е ПИСКЛИВ и приказва бързо, сякаш тича мишле:

— Какво е свършило, малкия?

— Няма я — чувствам как брадичката ми трепери и гърлото ми се свива на буца. — Изгубих я.

Усещам една хладна длан на челото си, допирът е толкова приятен, че се надигам, за да се притисна до нея. Жената дърпа ръката си и казва на Уилф:

— Треска.

— А така — отвръща Уилф.

— Най-добре да му направя едно компресче — добавя жената и ми се струва, че се запътва към канавката, но сигурно бълнувам, защото тя няма какво да прави там.

— Къде е Хилди, Бен? — пита Уилф, взира се напрегнато в мен и се мъчи да срещне погледа ми. Очите ми са толкова възпалени и пълни със сълзи, че виждам всичко размазано.

— Тя не се казва Хилди — отвръщам.

— Знам — казва Уилф, — ама аз тъй ще й викам.

— Няма я — отвръщам и очите ми пак се пълнят. Главата ми се отпуска на гърдите. Усещам как Уилф слага длан на рамото ми и го стисва окуражително.

— Тод? — Манчи лае отстрани, не е сигурен какво става и не смее да се приближи.

— Аз не се казвам Бен — казвам на Уилф, без да го поглеждам в очите.

— Знам — повтаря Уилф, — ама ние тъй ще ти викаме.

Вдигам поглед. Лицето и Шумът му са пусти, както си ги спомнях, но от мене запомнете, че да знаеш мислите на един човек, не означава, че го познаваш.

Уилф не казва нищо повече и се връща отпред на каруцата. Жената пък идва при мен, а в ръце носи парцал, който смърди отвратително. Мирише на корени и кал, и гадни билки, но аз съм така уморен, че я оставям да завърже парцала на челото ми върху пластира, който продължава да стои залепен отстрани на главата ми.

— Туй ще спре треската — казва тя и сяда в каруцата до мен. Двамата залитаме леко, когато Уилф плясва воловете с поводите. Очите на жената са широко отворени и се взират в моите, сякаш търсят разни интересни новини.

— И ти ли бягаш от армията?

Мълчанието й до мен така ми напомня за Виола, че трябва да се насиля, за да не се облегна на рамото й.

— Нещо такова — отвръщам.

— Вие сте, дето сте разправили на Уилф за армията, нали? — продължава тя. — Ти и едно момиче сте разправили на Уилф за армията и сме му рекли да предупреди хората, да предупреди хората, че трябва да бягат, нали тъй?

Поглеждам я, по лицето ми се стича смрадлива кафява вода, извръщам се, за да погледна и Уилф, който кара каруцата. Той чува, че го поглеждам.

— Е, послушаха Уилф — казва.

Хвърлям поглед край рамото му напред по пътя. Вземаме още един завой и аз чувам отдясно плисъка на реката като глас на стар приятел, като глас на стар враг, виждам редица от каруци, която се простира чак до следващия завой, всичките са пълни с лични вещи, точно като каруцата на Уилф, в тях се возят всякакви хора, уловили се за някой сандък, за да не паднат.

Керван. Уилф кара последната каруца от голям керван. Мъже и жени, струва ми се, че има и деца, макар че не виждам много добре през вонята на нещото, дето е вързано на челото ми, Шумът и мълчанието им се носят на вълни нагоре и надолу, сливат се в един грамаден ропот със собствена воля.

Армия чувам често, армия и армия, и армия.

И прокълнатият град.

— Брокли фолс? — питам.

— И Бар Виста — отвръща жената, като кима често-често с глава. — И още други. Слуховете тръгнаха нагоре по реката, нагоре по пътя. Армията от прокълнатия град наближава ли, наближава, колкото по-насам идва, толкова по-голяма става, мъжете хващат оръжието и се присъединяват към нея.

Колкото по-насам идва, толкова по-голяма става, мисля си.

— Хиляда души били вече, казват — продължава жената. Уилф изпуфтява презрително.

— Че то всички, дето живеят по реката от тука до прокълнатия град надали са общо хиляда човека.

Жената свива устни.

— Само казвам какво разправят хората.

Поглеждам към пустия път зад нас, виждам само Манчи, който тича с пъхтене след каруцата и тогава си спомням Айвън, мъжа, когото срещнах в хамбара във Фарбранч, онзи, който ми каза, че не всички хора били на едно мнение относно историята на Новия свят и че Прен… че моят град още имал съюзници. Може би не са хиляди, но е напълно възможно хора да се присъединяват към армията. Ако тя расте с всяка крачка, може би накрая ще стане толкова голяма, че никой няма да може да се изправи срещу нея?

— Отиваме към Хейвън — казва жената. — Там ще ни пазят.

— Хейвън — промърморвам сам на себе си.

— Казват, че в Хейвън дори имали лек срещу Шума — продължава жената. — Е, казвам ти, това е нещо, дето бих искала да го видя! — после се засмива — Или да го чуя поне! — и се плесва по бедрото.

— В Хейвън има ли диваци? — питам.

Жената изненадано се извръща към мен.

— Диваците не се доближават до хората — възкликва тя.

— Вече не, не и след края на войната. Те са си те, а ние сме си ние, стоим си разделени и така има мир — последното го изрецитирва като научено наизуст. — То и без това почти никакви диваци не са останали вече.

— Трябва да тръгвам — опирам длани в дъното на каруцата и се мъча да се надигна. — Трябва да я намеря.

Единственият резултат от това усилие е, че губя равновесие и се прекатурвам от каруцата. Жената виква на Уилф да спре, двамата заедно ме вдигат и ме настаняват пак вътре, а жената качва и Манчи при мен. Разбутва малко сандъците настрани, за да ме настани както трябва и Уилф пак потегля. Плясва воловете по-силно и аз усещам, че се движим по-бързо, по-бързо, отколкото аз бих могъл да вървя.

— Яж — казва жената и пъха под носа ми парче хляб. — Никъде няма да ходиш, преди да се наядеш.

Вземам хляба от ръката й и хапвам залче, а после разкъсвам остатъка и го поглъщам така жадно, че забравям да дам на Манчи. Жената вади още хляб и го разделя на двама ни, като следи всяко мое движение с широко отворени очи.

— Благодаря — казвам.

— Аз съм Джейн — отвръща тя. Очите й все още са отворени и кръгли, сякаш умира от желание да сподели нещо. — Виждал ли си армията? — пита. — Ама със собствените си очи, а, виждал ли си я?

— Виждал съм я — отвръщам. — Във Фарбранч.

Тя поема рязко въздух.

— Истина е значи — това не е въпрос, а просто отбелязване на някакъв факт.

— Нали ти казах, че е истина — обажда се отпред Уилф.

— Чух, че режели главите на хората и им варели очите във вряла вода — продължава Джейн.

— Джейн! — срязва я Уилф.

— Ама само казвам.

— Убиват хора — казвам тихо. — Убиват, а това е достатъчно.

Очите на Джейн трескаво опипват лицето и Шума ми, но тя казва само:

— Уилф ми каза за тебе — и се усмихва, но не мога да разбера какво означава усмивката й.

Капка от калния парцал се стича в устата ми, аз се задавям и пак се разкашлям.

— Какво е това чудо? — питам, натискам парцала с пръсти и примигвам от смрадта.

— Компресче — вика Джейн, — срещу треската и температурата.

— Смърди.

— Лошата миризма изтегля лошата треска — казва тя с такъв тон, сякаш се налага да ми обяснява нещо, което всеки на света знае.

— Лоша ли? — питам. — Треската не е лоша. Тя си е просто треска.

— Както кажеш, само ти викам, че компресчето лекува треската.

Зяпвам я. Очите й не ме изпускат нито за миг, взират се, широко отворени, и ме карат да се чувствам неудобно. Така гледа Аарон, когато те смазва от бой, така гледа, когато ти внушава проповедта с юмруците си, когато проповядва и думите му те навират в дупка, от която няма измъкване.

Осъзнавам, че това е поглед на луд човек.

Опитвам се да скрия тази мисъл, но Джейн не дава знак, че я е видяла в Шума ми.

— Трябва да тръгвам — повтарям. — Благодаря ви сърдечно за храната и компреса, но трябва да вървя.

— Не може да влизаш пак сам в тия гори, да ти кажа — отвръща Джейн, като продължава да ме гледа, продължава да ме гледа без да мига. — Туй са опасни гори, даа, опасни, така да знаеш.

— Как така опасни? — питам и леко отпълзявам по-настрани от нея.

— Тука нагоре има селища — продължава тя с такава усмивка, сякаш няма търпение да ми разкаже. — Пълни са с луди. Шумът ги побъркал. Чувала съм, че на едно място носели маски, та никой да не им вижда лицата. Пък на едно друго място никой не работел, хората само пеели по цял ден, толкоз били откачени. Пък на трето място стените на къщите били от стъкло и всички ходели без дрехи, щото в Шума бездруго няма тайни, нали тъй?

Тя леко пропълзява към мен. Усещам дъха й, който мирише по-лошо от парцала, чувствам масива на мълчанието й зад изречените думи. Как е възможно? Как изобщо е възможно мълчанието да е толкова шумно?

— Хората могат да пазят тайни и в Шума — казвам. — Хората могат да пазят всякакви тайни.

— Остави момчето на мира — вика Уилф от мястото си.

Лицето на Джейн се отпуска.

— Прощавай — казва малко раздразнено.

Аз се надигам леко и усещам топлината на храната в стомаха ми и ефекта на смрадливия парцал, с каквото и да е напоен.

Приближили сме се до кервана, достатъчно, че да виждам нови глави и тилове напред, да чувам бъбрещия Шум на мъжете, разкъсан от мълчанието на жените, застинал сред Шума като камъни сред поток.

От време на време някой от другите хора, най-често мъж, поглежда назад към нас и аз чувствам, че очите му ме търсят, искат да видя от какво тесто съм замесен.

— Трябва да я намеря — казвам.

— Твойто момиче, а? — вика Джейн.

— Да — отвръщам. — Благодаря ви за всичко, но трябва да тръгвам.

— Ами треската? Ами другите селища с лудите?

— Ще рискувам — казвам и отвързвам парцала от челото си. — Хайде, Манчи.

— Не бива да тръгваш — казва Джейн, очите й са станали още по-широки, лицето й е тревожно. — Армията…

— Остави ме аз да се тревожа за армията — надигам се, готов да скоча от каруцата. Още съм нестабилен и трябва да си поема няколко пъти дълбоко дъх, преди да предприема каквото и да било.

— Ама армията ще те хване! — казва Джейн и гласът й се извисява. — Ти си от Прентистаун…

Вдигам рязко очи.

Джейн затиска устата си с длан.

— Жено! — виква Уилф и се извръща през рамо.

— Не исках туй да кажа — прошепва ми Джейн.

Но вече е късно. Името се мята из целия керван, позната ситуация, при това не се мята самичко, а придружено с всичко, което го свързва с мен, с всичко, което хората знаят или си мислят, че знаят за мен само поради факта, че съм от Прентистаун, лицата започват да се обръщат и да се взират към последната каруца, воловете и конете един по един спират, а хората се извръщат целите, за да ме оглеждат.

Лица и Шум, насочени право към нас.

— Кого караш там отзад, Уилф? — чувам мъжки глас.

— Едно трескаво момче — отвръща Уилф. — Болно е, бълнува. Не знае какво говори.

— Сигурен ли си, а?

— Да, гос’ине — казва Уилф. — Едно болно момче.

— Дай го насам — вика една жена. — Покажи го да го видим.

— Ами ако е шпионин? — обажда се друга жена, гласът й се извисява над всички. — Ами ако води армията право към нас?

— Не искаме тука никакви шпиони! — вика друг мъж.

— Туй е Бен — отвръща Уилф. — Той е от Фарбранч. Има кошмари, щото армията от прокълнатия град е избила милите му. Аз гарантирам за него.

Цяла минута всички мълчат, но Шумът на мъжете жужи като кошер. Лицата на всички са обърнати към нас. Мъча се да изглеждам по-болен и избутвам нападението над Фарбранч напред в ума си. Не е трудно и при самата мисъл ми се завива свят от скръб.

После още един дълъг миг никой не казва нищо и тишината на тълпата е силна като крясък.

После всичко приключва.

Бавно, бавно воловете и конете потеглят пак напред, дърпат другите каруци далеч от нас, хората все още се обръщат от време на време назад, но постепенно тръгват пак по пътя. Уилф плясва воловете с поводите, но ги кара по-бавно от останалите, за да може между нас и кервана да остане малко по-голямо разстояние.

— Много извинявай — казва Джейн задъхано. — Уилф ми каза да не казвам. Каза ми, ама аз…

— Няма нищо — отвръщам, защото искам да я накарам вече да млъкне.

— Много извинявай.

Каруцата се люшва и спира. Уилф изчаква, докато керванът се отдалечи още, после скача на пътя и идва до нас.

— Никой не слуша Уилф — казва с лека усмивка. — Но когато го послушат, му вярват.

— Трябва да тръгвам — казвам.

— Дамм — отвръща той. — Ама е опасно.

— Много извинявай — повтаря Джейн.

Скачам от каруцата, Манчи е след мене. Уилф взема раницата на Виола и я отваря. Поглежда Джейн, тя разбира погледа му и започва да слага вътре плодове, хляб и сушено месо.

— Благодаря — казвам.

— Надявам се да я намериш — отвръща Уилф и затваря раницата.

— И аз се надявам.

Уилф ми кимва, връща се на мястото си отпред и плясва воловете с поводите.

— Внимавай! — вика след мене Джейн е най-високия си шепот. — Пази се от лудите!

Аз оставам минута на пътя и ги гледам как се отдалечават, все така кашлям, треската още ме гори, но се чувствам по-добре от храната и от миризмата на корените, надявам се Манчи да може да открие отново следата, а в същото време се чудя, дали изобщо ще ме пуснат в Хейвън дори и някога да стигнем до там.

29

Хиляди пъти Аарон

Кратко време, един ужасяващ кратък отрязък от време минава, докато Манчи отново попадне на следата, крачим из гората, после той излайва „Насам!“ и ние пак хукваме напред.

Казах ли ви вече, че Манчи е едно много добро куче?

Нощта пада, аз се потя много силно и кашлям тежко, краката ми са само пришки, главата ми се върти от бълнуващия Шум на температурата, но в стомаха ми има храна, в раницата ми също има храна за още няколко дни, а онова, което наистина има значение, е все още някъде пред нас.

— Надушваш ли я, Манчи? — питам, докато пазим равновесие по паднал дънер, прехвърлен над водата на един поток, който трябва да прекосим. — Жива ли е?

— Надушвам Виола — лае той и скача на другия бряг. — Виола е страх.

Думите му ме шибват и аз ускорявам крачка. Пак минава полунощ (двайсет и два дни? двайсет и един?) и батериите на фенерчето ми свършват. Изваждам фенерчето на Виола, но то е последната светлинка, с която разполагаме. Още хълмове, още по-стръмни, вървим в нощта, трудно е да се катерим нагоре, опасно е да се спускаме надолу, но вървим напред, напред, напред, Манчи души, ядем от сушеното месо на Уилф, препъваме се, аз кашлям, почиваме колкото можем по-малко, обикновено се облягам за минутка на някое дърво, после слънцето започва да изгрява над отсрещния хълм и ни се струва, че както крачим, ще стъпим право в изгрева.

Когато светлината залива всичко, забелязвам, че светът е започнал да трепти.

Спирам, подпирам се на една ела, за да запазя равновесие на стръмния хълм, по който слизаме. За секунда всичко край мен е мътно, затварям очи, но това не помага, зад затворените ми клепачи плисват размазани цветове и искри, тялото ми е като желе, тресе се от ветреца, който подухва над хълма, а когато моментът отминава, отварям очи и виждам, че всъщност не е отминал и светът наоколо си е все така странно бляскав и трептящ като в мараня, сякаш съм се събудил вътре в някакъв странен сън, а не в действителността.

— Тод? — лае тревожно Манчи, плаши се от онова, което вижда в Шума ми.

— Треската — кашлям аз. — Не трябваше да свалям мръсния парцал.

Но няма какво да се прави.

Глътвам последното болкоуспокояващо от комплекта за първа помощ и продължаваме напред.

Стигаме върха на следващия хълм и от там оглеждам другите хълмове пред нас, реката и пътя, който се вие наблизо, панорамата ми прилича на одеяло, което някой тръска, цялата трепери пред мене, аз примигвам, за да се прояснят очите ми, за да се успокои светът дотолкова, че да можем да продължим да вървим. Манчи скимти до краката ми и не се отделя от мен. За малко да се спъна в него, навеждам се да го погаля, но някакси не го достигам, затова просто се съсредоточавам в слизането, за да не се търкулна отново надолу по хълма.

Сещам се отново за ножа в канията на гърба ми, за кръвта по него, когато го извадих от тялото си, за това как моята кръв се е смесила с тази на дивака, когато Аарон ме е намушкал и как сега из мен плават кой знае какви неща.

— Чудя се дали е знаел какво прави — обръщам се към Манчи, към самия себе си или просто към нищото, в този момент тогава стигаме до подножието на хълма и аз се облягам на едно дърво, докато изчакам светът да спре да се върти. — Чудя се дали все пак не ме е убил, просто го е сторил по някакъв много бавен начин.

— Разбира се, че те убих — казва Аарон, подпрян от другата страна на дървото.

Изкрещявам и падам по гръб, далеч от него, размахвам ръце напред, опитвам да го ударя, но само тупвам на земята по задник и започвам да пълзя трескаво назад, преди да погледна отново нагоре и…

Него го няма.

Манчи стои над мен и ме гледа с наклонена на една страна глава.

— Тод?

— Аарон — казвам, сърцето ми бие неудържимо, задъхвам се и кашлям, кашлям влажно, сякаш дробовете ми се раздират на парчета.

Манчи души въздуха, души земята около лапите си.

— Следата насам — лае и пристъпва от крак на крак.

Аз се оглеждам, кашлям, светът се люлее, покрит с някакви странни петна.

Нито следа от Аарон, наоколо няма друг Шум, освен моя, нито следа от мълчанието на Виола. Затварям отново очи.

Аз съм Тод Хюит, мисля и се боря с въртенето, аз съм Тод Хюит.

Държа си очите затворени, опипом намирам манерката с водата, отпивам, откъсвам залче хляб от онзи, който Уилф ми даде, и го хапвам. Едва тогава отварям отново очи.

Нищо.

Наоколо няма нищо друго, освен гори и поредният хълм за изкачване.

И слънчева светлина, която трепти.

Утринта преваля, когато стигаме подножието на следващия хълм, където тече следващото поточе. Пълня манерките и пия студена вода от шепите си.

Чувствам се зле, няма две мнения по въпроса, кожата ме боцка и гъделичка от тръпки, понякога ме тресе и треперя, понякога се потя, понякога главата ми натежава милион килограма. Навеждам се над поточето и се наплисквам.

Сядам и виждам отражението на Аарон до моето във водата.

— Убиец — казва той и се усмихва с разкъсаното си лице.

Скачам, дращя да докопам ножа (щом го докосвам, ме пронизва болката между лопатките), но когато вдигам очи, Аарон го няма, а Манчи все така продължава да преследва спокойно рибките из водата.

— Идвам да те намеря — казвам на въздуха, на въздуха, който е започнал да се движи и да трепка още по-силно, сякаш духа вятър.

Манчи вдига глава от потока:

— Тод?

— Ще те намеря, дори това да е последното нещо, което ще сторя в тоя живот.

— Убиец — чувам пак, вятърът ми го прошепва.

Лягам за секунда на земята, дишам тежко, кашлям, но не затварям очи. Пропълзявам отново до потока и се наплисквам пак със студена вода, плискам се, докато гърдите започват да ме болят.

Вдигам се и продължаваме напред.

Студената вода помага за известно време и успяваме да превалим още няколко хълма, преди слънцето да се вдигне до пладне, сега е високо в небето и светлината не трепти толкова силно. Когато усещам, че действителността отново се разколебава и започва въртенето, спираме, за да хапнем.

— Убиец — чувам от храстите до нас, после отново от друга част на гората — Убиец — и пак от трето място — Убиец.

Не вдигам очи, продължавам кротко да си ям.

Това е просто кръвта на дивака в мен, казвам си. Просто треската и болестта говорят, това е всичко.

— Това ли е всичко? — казва Аарон от отсрещната страна на полянката. — Ако аз съм само това, защо ме преследваш така ревностно?

Облечен е в неделната си роба и по лицето му няма и следа от рани — напълно здрав е, какъвто си беше в Прентистаун, ръцете му са сключени пред гърдите, сякаш се кани да започне молитвата пред паството, застанал под лъчите на слънцето, втренчил усмихнат поглед в мен.

Един усмихнат юмрук.

— Шумът свързва всички ни в едно, млади Тод — казва, а гласът му е лъскав и извиващ се като змийче. — Ако един от нас падне, падаме всички.

— Ти не си тук — казвам през стиснатите си зъби.

— Тук, Тод — излайва Манчи.

— Така ли? — казва Аарон и изчезва в треперещата светлина.

Мозъкът ми знае, че този Аарон не е действителен, но сърцето ми не му обръща внимание и бие хиляда пъти в секунда. Едва мога да дишам и пропилявам много време, докато отново се докарам до състояние да стана на крака и да продължа да вървя напред целия следобед.

Храната помага, Бог да поживи Уилф и смахнатата му жена, но понякога не мога да вървя бързо, просто се влача и залитам. Вече почти през цялото време виждам Аарон с ъгълчето на окото си, крие се зад дърветата, обляга се на скалите, стои изправен насред гората, но аз просто извръщам глава и продължавам да се влача.

И тогава, от върха на следващия хълм, виждам в ниското реката и до нея пътя. Целият пейзаж се люлее, от което започва да ми се гади, но определено виждам долу под себе си мост, прехвърлен над речните води — пътят минава по него на отвъдния бряг, а между мене и реката няма повече хълмове.

Сещам се за другото разклонение на кръстопътя до Фарбранч — онова, по което не поехме. Зачудвам се откъде ли минава то през цялата тази пустош. Поглеждам надясно, но виждам само гори, гори докъдето поглед стига, гори и още хълмове, които се люлеят и движат така, както хълмовете никога не се люлеят. Затварям очи за минута.

Започваме да слизаме, твърде бавно, твърде бавно, следата ни води към пътя и към моста, широк дъсчен мост и високи перила. По него се е събрала вода, целият е в локви и кал.

— Той прекосил ли е реката, Манчи? — опирам ръце на коленете си и се привеждам напред да си поема дъх и да се накашлям.

Манчи души наоколо като луд, прекосява моста, връща се при мен, прекосява го пак и пак се връща.

— Миризма Уилф — лае, — миризма каруца.

— Да, нали виждам следите от копелетата в калта — отвръщам и разтривам лице с длани. — Кажи ми за Виола?

— Виола! — лае Манчи. — Насам!

Отдалечава се от пътя, като държи страната на реката и тръгва по течението й.

— Добро куче — казвам сред хриповете. — Добро куче.

Следвам го сред клонаци и храсталаци, реката тече от дясната ми страна, от дни не съм бил толкова близо до водата й.

Тогава влизаме в селището.

Заковавам се на място и се закашлям от изненада.

Селището е унищожено.

Постройките, осем или десет на брой, представляват само пепел и овъглени останки, наоколо не се чува и шепот от Шум.

За секунда решавам, че армията е минала оттук, но тогава виждам зелените растения, израсли сред пепелищата, виждам, че от въглените не се издига пушек, а вятърът свири из това свърталище на мъртвите. Оглеждам се и виждам изоставените кейчета край реката, точно до моста, за тях е вързана една стара лодка, която течението бута и тя се удря ритмично в подпорите, наоколо се носят още полупотънали лодки и други, повредени, са изтеглени на брега близо до нещо, което е било воденица, преди да се превърне в купчина овъглено дърво.

Селището е студено, отдавна е мъртво — още едно място в Новия свят, не постигнало целите на самозадоволяващото се селско стопанство.

Обръщам се и насред селището е застанал Аарон.

Лицето му пак си е такова, каквото го направи крокодилът, разкъсано, отворено, обелено, половината език виси през бузата.

Той все така се усмихва.

— Ела при нас, млади Тод — казва той. — Църквата е винаги отворена.

— Ще те убия — казвам, вятърът отнася думите ми, но аз знам, че той ме чува, защото и аз го чувам.

— Няма — казва и пристъпва напред, юмруците му са стиснати от двете страни на тялото. — Защото ти не си истински убиец, Тод Хюит, от мен да го знаеш.

— Само гледай — отвръщам, а гласът ми прозвучава странно, някак металически.

Той пак се усмихва, зъбите му лъщят мазни през разкъсаната рана, ето го, точно пред мене е, облян в трепкащата светлина. Хваща робата си с изподраните си ръце и я разтваря, така че да видя голите му гърди.

— Ето я твоята възможност, Тод Хюит, да ядеш от Дървото на познанието — гласът му откънтява дълбоко в главата ми. — Убий ме.

Вятърът ме кара да треперя, но в същото време горя и се потя, не мога да поема дъх, дробовете ми се пълнят с въздух само на една трета, главата започва да ме боли силно и усещам, че вече и храната няма да помогне, а когато обръщам поглед бързо, трябва да изчакам минута, докато люлеещата се картина се плъзне насам-натам и заеме точното място.

Стисвам зъби.

Сигурно умирам.

Но той ще умре преди мен.

Посягам назад, без да обръщам внимание на болката между лопатките, сграбчвам ножа и го измъквам от канията. Протягам го напред, насочен, стабилен. Той бляска, покрит с прясна кръв и святка на слънчевата светлина, нищо че аз съм застанал в сянка.

Усмивката на Аарон се разтяга още повече и той изпъчва гърди към мен.

Аз вдигам ножа.

— Тод? — излайва Манчи. — Нож, Тод?

— Давай, Тод — казва Аарон и аз надушвам тъмнината, която лъха от него, кълна се. — Прекрачи от невинността към греха. Ако можеш.

— Аз вече го сторих — казвам. — Аз вече убих.

— Да убиеш дивак не е същото като да убиеш човек — отвръща той и се хили широко на глупостта ми. — Диваците са демони, пратени в света да ни изкушават. Да убиеш дивак е все едно да убиеш костенурка — очите му се разтварят широко. — Ама ти и това не успя да сториш, нали?

Стисвам здраво ножа и изръмжавам, а светът се люлее.

Но ръката ми не пуска ножа.

Чува се бълбукане и от разкъсаната рана на бузата на Аарон бликва гъста слузеста кръв и аз разбирам, че той всъщност се смее.

— Тя умря много, много бавно — прошепва той.

И аз изкрещявам от болка…

И вдигам ножа още по-високо…

И се целя в сърцето му…

И той продължава да се усмихва…

И аз замахвам с ножа…

И го забивам право в гърдите на Виола.

— Не! — изкрещявам страшно, но е твърде късно.

Тя вдига поглед от ножа и ме поглежда в очите. На лицето й е изписана болка, а от нея се лее объркан Шум, точно както се лееше от дивака, който аз…

(Който аз убих)

Тя ме поглежда със сълзи на очи, отваря уста и казва:

— Убиец.

Посягам да я прегърна, но тя изчезва в трепкащата светлина.

А ножът, съвсем чист, без капка кръв по него, е все така в ръката ми.

Падам на колене, отпускам се напред и лягам на земята насред опожареното селище, дишам и кашлям, и плача, и вия, докато светът се разтапя край мен, разтапя се и омеква, докато най-после чувствам, че вече няма нищо стабилно.

Не мога да го убия.

Искам да го сторя. Искам го силно. Но не мога.

Защото това не съм аз и защото ще я изгубя.

Не мога. Не мога, не мога, не мога.

Предавам се на трепкащата светлина и също изчезвам в нея за известно време.

И отново добрият стар Манчи, най-верният приятел, ме събужда, ближе ме по лицето, плаче и скимти, а в тревожния му Шум жужи и мърмори една дума:

— Аарон — проплаква той тихо и напрегнато, Аарон.

— Остави ме, Манчи.

— Аарон — скимти той и ме ближе.

— Той не е тук наистина — казвам и се опитвам да седна. — Това е просто…

Това е просто нещо, което Манчи не може да разбере.

— Къде е той? — казвам и се изправям, явно твърде бързо, защото светът ме повлича във въртележка от розово и оранжево. В следващия миг отстъпвам назад от онова, което ме чака.

Заобиколен съм от стотина Аароновци, застанали на сто различни места. До всеки от тях има по една Виола, уплашена, гледаща ме с надежда да й помогна, и по един дивак, в чийто гърди е забит моят нож, и всички те говорят в един глас, говорят на мен с един общ рев:

— Страхливец — казват те. Всичките. — Страхливец — пак и пак.

Но аз не бих бил момче от Прентистаун, ако оставях малко Шум да ме смаже.

— Накъде, Манчи? — викам, ставам на крака и се мъча да не обръщам внимание на това как светът се плъзга и люшка.

— Насам! — лае той. — Надолу по реката.

Тръгвам след него през пожарището.

Той ме превежда край онова, което преди е било черква, аз не поглеждам към нея, когато я подминаваме, после изтичва нагоре по едно възвишение, вятърът става все по-силен, дърветата се огъват, а на мен ми се струва, че това не е само илюзия на болните ми очи, а Манчи трябва да лае по-силно, за да го разбирам.

— Аарон! — лае той и вдига нос нагоре — вятърът е от него.

От възвишението аз виждам между дърветата надолу по реката. Виждам хиляда Виоли, които ме гледат уплашено.

Виждам хиляда дивака, убити от моя нож.

Виждам хиляда Аароновци, които ме гледат в отговор и викат: „Страхливец“ с най-злата усмивка, която съществува на света.

А отвъд всички тях, в далечината, на нашия бряг на реката, досами водата, виждам Аарон, който изобщо не гледа към мен.

Виждам как коленичи за молитва.

Виждам и Виола на земята пред краката му.

— Аарон! — излайва Манчи.

— Аарон — казвам аз.

Страхливец.

30

Момче на име Тод

— Какво смяташ да правиш? — казва момчето и наднича иззад рамото ми.

Вдигам глава от реката и оставям студената вода да се стича по гърба ми. Слязъл съм, препъвайки се, от възвишението, проправил съм си път с лакти през тълпата, която ми вика „Страхливец“, добрал съм се до брега на реката и съм натопил глава направо във водата, а сега студът ме кара да треперя неудържимо, но едновременно с това успокоява света наоколо. Вече знам, че ефектът е краткотраен, знам, че треската и инфекцията от кръвта на дивака накрая ще ме победят, но в момента трябва да си прочистя ума и да помисля.

— Как ще се доближиш до тях? — пита момчето и се премества зад другото ми рамо. — Той ще чуе Шума ни.

Треперенето ме кара да кашлям, вече всичко ме кара да кашлям, непрекъснато плюя зелена слуз от дробовете, но сега задържам пак дъха си и отново потапям глава в речната вода.

Студът ме прерязва, но аз стоя под водата, слушам бълбукането на бързото течение, чувам приглушения лай на Манчи, който в луда тревога скача около краката ми. Усещам как пластирът пада от челото ми и реката го отнася.

Сещам се за това, как Манчи отлепи пластира от опашката си на друго място в същата тази река, забравям, че съм под водата и се засмивам.

Вдигам рязко глава, давя се, боря се за въздух и кашлям страшно.

Отварям очи. Светът сияе по някакъв неестествен начин, наоколо плуват всички звезди, нищо, че слънцето е високо в небето, но поне земята е спряла да се люлее и всички излишни Аароновци, Виоли и диваци са изчезнали.

— Дали ще можем да се справим сами? — пита момчето.

— Ще се наложи — казвам.

После се обръщам, за да го погледна както трябва.

Облечено е в кафява риза точно като мен, по главата му няма рани и белези, на гърба му е метната раница, в едната си ръка държи книга, а в другата — нож. Треперя от студ, мъча се да се задържа прав и няма какво друго да сторя, освен да дишам, да кашлям, да треперя още и да гледам момчето.

— Хайде, Манчи — казвам и се отправям обратно през опожареното селище към възвишението. Ходенето ми е много трудно, чувствам се така, сякаш земята всеки момент ще се изплъзне изпод краката ми, защото сега тежа повече от планина, но едновременно съм и по-лек от перце, но продължавам да крача, продължавам да крача, не изпускам възвишението от очи, достигам го, правя първите стъпки нагоре, после още стъпки, хващам се за клоните наоколо, издърпвам се, стигам върха, там се облягам на едно дърво и гледам напред.

— Наистина ли е той? — пита момчето досами ухото ми.

Аз примижавам и се взирам между дърветата, проследявам внимателно брега надолу от нас.

Да, лагерът си е още там, точно до водата, толкова е далече, че хората са само петънца на фона на други петънца. Раницата на Виола е все така на гърба ми, вадя бинокъла, вдигам го до очите си, но треперя толкова силно, че виждам всичко размазано. Достатъчно далеч са и вятърът разнася и прикрива Шума му, но ясно чувствам нейното мълчание.

Сигурен съм.

— Аарон — казва Манчи. — Виола.

Знам, че това не е видение и в треперещата далечина виждам как той коленичи, казва кратка молитва, а Виола лежи пред него на земята.

Не знам какво става. Не знам какво прави той.

Но това са те.

Цялото ходене и препъване, и кашляне, и умиране, но това наистина, наистина са те, Бог да ми е на помощ, наистина са те.

Може би не съм закъснял и по това как се повдигат гърдите ми и как се стяга гърлото ми, разбирам, че през цялото време съм си мислел, че сигурно съм твърде закъснял.

Но не съм закъснял.

Навеждам се напред и (млъквайте) започвам да плача, плача, плача, но и плачът трябва да отмине, защото сега трябва да намеря решение, да намеря решение, сега всичко зависи от мене, сега съм само аз, трябва да намеря начин, трябва да я спася, трябва да я спася…

— Как ще постъпим? — пита отново момчето, застанало е малко встрани от мен с книга в едната ръка и с нож в другата.

Слагам длани върху очите си и разтърквам силно, мъча се да мисля овладяно, мъча се да се концентрирам, мъча се да не го слушам…

— Ами ако това е жертвоприношението? — казва момчето.

Поглеждам го.

— Какво жертвоприношение?

— Жертвоприношението, което ти видя в Шума му — обяснява то. — Жертвоприношението на…

— Защо ще го прави точно тук? — питам. — Защо измина целия този път, а, само за да спре на средата на тъпата гора и да го направи точно тук?

Изражението на момчето не се променя.

— Може би се налага да го направи сега — казва, — докато тя е още жива.

Правя рязка крачка напред, но трябва да спра, защото губя равновесие.

— А от какво би могла да умре? — казвам, тонът ми е сопнат, главата пак ме заболява и започва да жужи.

— От страх — отвръща момчето и отстъпва крачка назад. — От разочарование.

Обръщам му гръб.

— Нямам намерение да те слушам.

— Как слушаш, Тод? — лае Манчи. — Виола, Тод. Насам.

Облягам се пак на дървото. Трябва да помисля. Трябва да помисля, мътните да го вземат.

— Не можем да се доближим — казвам ниско, — той ще ни чуе.

— Ако ни чуе, ще я убие — казва момчето.

— Не говоря на теб — изкашлям още слуз, от кашлицата започва да ми се вие свят, а това ме кара да кашлям още повече. — Говоря на кучето си — изкашлям с последни сили.

— Манчи — излайва Манчи и ме близва по ръката.

— Не мога и да го убия — казвам.

— Не можеш да го убиеш — казва момчето.

— Дори и да искам.

— Дори и ако той заслужава да умре.

— Значи трябва да измисля някакъв друг начин.

— Ами ако тя се страхува от тебе и не позволи да я доближиш?

Поглеждам момчето. То си е тук, до мене, с книга в едната ръка, с нож в другата и с раница на гърба.

— Трябва да си вървиш вече — казвам. — Трябва да се махаш и никога повече да не се връщаш при мен.

— Може би вече си закъснял и колкото и да мислиш, никога няма да я спасиш.

— Не ми помагаш и нямам нужда от теб — повишавам тон аз.

— Но аз съм убиец — казва то, а по ножа в ръката му има кръв.

Затварям очи и изскърцвам със зъби.

— Ти няма да се доближаваш — казвам. — Няма да се доближаваш.

— Манчи? — излайва Манчи.

Отварям очи. Момчето го няма.

— Не говоря на тебе, Манчи — казвам и го погалвам между ушите.

Тогава разбирам колко се радвам, че той е с мен, че Манчи е с мен.

— Не говоря на тебе — повтарям.

Мисля. Сред мъглата и светлинките, и блясъка на света, и болката, и жуженето, и кашлицата, и треперенето, аз мисля.

И мисля.

Галя кучето си, моето глупаво, проклето, страхотно куче, което изобщо не исках, но което остана с мен въпреки всичко и което ме последва през блатото, и което ухапа Аарон, когато ме душеше, и което намери Виола, когато се беше изгубила, и което ближе ръката ми с малкото си розово езиче, кучето, чиито очи са подути и присвити от ритниците на господин Прентис Младши, и чиято опашка е отрязана наполовина от Матю Лайл, който замахна срещу него — срещу моето куче — което се изправи срещу грамаден мъж с мачете в ръката, за да ме спаси, и което беше до мене през всички страшни часове и ме теглеше навън от мрака, когато пропадах, и което ми казваше кой съм, когато забравях дори това.

— Тод — мърмори Манчи и търка муцуна в ръката ми, и тъпче с лапи от радост.

— Имам една идея — казвам.

— Ами ако идеята не свърши работа? — казва момчето иззад близкото дърво.

Не му обръщам никакво внимание и вадя отново бинокъла. Треперя, но бързо намирам лагера на Аарон и оглеждам гората край него. Съвсем близо са до брега на реката, между тях и водата има едно чепато раздвоено дърво, изсъхнало и голо, сякаш ударено от гръм.

Ще свърши идеална работа.

Оставям бинокъла и хващам главата на Манчи с две ръце.

— Ще я спасим — казвам на кучето си. — Двамата с тебе ще я спасим.

— Спасим, Тод — лае той и неистово маха с чуканчето.

— Няма да успеете — казва момчето, все така скрито от погледа ми.

— Щом е така, най-добре е да не се доближаваш до нас, за да не пострадаш — казвам аз на празното пространство и се давя в кашлица, а после изпълвам Шума си с картини и ги пращам на кучето си, обяснявам му какво трябва да прави. — Съвсем лесно е, Манчи. Само тичаш и тичаш.

— Тичам и тичам! — лае той.

— Добро момче — галя го аз, — добро момче.

Изправям се на крака и полу-ходейки, полу-олюлявайки се, полу-препъвайки се слизам от възвишението обратно в опожареното селище. Главата ми бумти, чувам пулсирането на отровената си кръв, целият свят пулсира заедно с нея и се люшка пред очите ми. Ако примижа, въртящите се светлини не ме заслепяват чак толкова и нещата горе-долу си идват по местата.

Най-напред ми трябва една пръчка. Двамата с Манчи нагазваме из пожарището и търсим някоя с точната големина. Почти всичко е черно и овъглено, и се троши, но най-после намираме една, която върши работа.

— Тафи фтава ли, Фод? — казва Манчи и издърпва една, която е дълга наполовина колкото него — тя стърчи изпод нещо, което прилича на камара изгорени столове. Какво ли се е случило на това място?

— Идеална е — казвам и я вземам от устата му.

— Няма да се справиш — казва момчето, скрито в един тъмен ъгъл на полуизгоряла стая в близката къща. Виждам само ножа, който проблясва в мрака, нищо друго. — Няма да я спасиш.

— Ще я спася — отчупвам няколко по-дълги трески от пръчката. Овъглена е само в единия край, но на мен точно това ми трябва. — Можеш ли да я носиш? — питам Манчи и му я протягам.

Той я захапва, прихваща я няколко пъти с подхвърляне, за да я нагласи и тя приляга чудесно в зъбите му.

— Мога! — лае той.

— Супер — изправям се и малко остава да падна. — Сега трябва да запалим огън.

— Не можеш да запалиш огън — казва момчето, което вече е излязло от мрака на опожарената къща и ни чака отвън под слънчевите лъчи. — Кутийката за палене на огън вече я няма.

— Нищо не разбираш — отвръщам, без да го поглеждам. — Бен ме научи.

— Бен е мъртъв — казва момчето.

— Ра-ано една сутрин — запявам аз, ясно и високо, от усилието въртящият се свят се размазва в още по-причудливи и извратени фигури, но аз продължавам да пея. Когато слънцето изгря-ява.

— Нямаш достатъчно сили, за да запалиш огън.

— Чух девицата как моли в долината там пред мен — вдигам едно продълговато плоско парче дърво и с ножа издълбавам в него надлъжен улей с дупчица в единия край. — О, не ме предава-ай — после заоблям края на една малка пръчица. — О, никога не ме оставя-яй.

— Как можеш тъй девица да измамиш ти? — внезапно довършва момчето.

Не му обръщам никакво внимание. Пъхам заобления край на пръчицата в дупката в края на улея и започвам бързо да я въртя между дланите си, като натискам силно. Ритъмът на въртенето съвпада с туптенето в главата ми и виждам как аз и Бен сме в блатото и се състезаваме кой първи ще запали своя огън. Той винаги побеждаваше, а половината пъти аз изобщо не успявах да получа дори и малко пушек. Но това беше преди време.

Преди време.

— Хайде — казвам сам на себе си. Потя се, кашлям и ми се вие свят, но принуждавам ръцете си да продължават да въртят пръчицата. Манчи ми помага, като лае по плоското дърво с улея.

И тогава от дупчицата в края му се издига тънко стълбче пушек.

— Ха! — изкрещявам. Пазя го с една ръка от вятъра и леко започвам да духам, за да разпаля пламъчето. Със свободната ръка пъхам по мъничко сух мъх и когато първото огнено езиче започва да припуква, радостта ми е неописуема, дори не си спомням откога не съм се радвал така.

Слагам сухи съчки, за да се разгори, после слагам няколко по-големи парчета дърво и скоро пред мен гори един голям огън. Истински.

Оставям го да гори около минута. Преценявам, че вятърът духа срещу нас, така че отнася дима и Аарон няма как да го види.

И за друго разчитам на тоя вятър.

Промъквам се до брега на реката, като се подпирам по дърветата, за да не залитам, и стигам до кейчетата на селището.

— Хайде, хайде — казвам си полугласно, пазя равновесие и пристъпвам напред до водата. Кеят скърца и пука под краката ми, малко остава да се прекатуря във водата, но накрая стигам до завързаната лодка в другия му край.

— Ще потъне — казва момчето, нагазило до колене в реката пред мен.

Аз скачам в лодката и след дълго люшкане и кашляне, успявам да се закрепя прав в нея. Лодката е вехта, тясна и нестабилна. Но се държи над водата и плава.

— Изобщо нямаш представа как се управлява лодка.

Излизам от лодката, прекосявам пак кея, връщам се в селището и го обикалям, докато намирам подходящо дълго и плоско дърво, което да използвам за гребло.

Това е всичко.

Готови сме.

Момчето стои пред мен, държи моите вещи в ръцете си, раницата ми е на гърба му, на лицето му няма изражение, от него не идва никакъв Шум.

Гледам го в очите. То мълчи.

— Манчи? — викам, но той е вече до краката ми.

— Тук, Тод!

— Добро момче.

Отиваме до огъня. Вземам пръчката, която Манчи намери, и пъхам обгорелия й край в пламъците. След минута тя е нагорещена до червено, свети, тлее и пуши, пламъкът обхваща здравото дърво след обгорялото място.

— Сигурен ли си, че можеш да я носиш? — питам.

Манчи захапва обратния край на пръчката и ето ви го на, най-страхотното проклето куче в цялата вселена, нетърпеливо да занесе огъня при врага.

— Готов ли си, приятелю? — питам.

— Готов, Фод! — казва той с пълна уста, а опашницата му маха толкова бързо, че не мога дори да я видя.

— Той ще убие Манчи — казва момчето.

Аз се изправям, светът се върти и блести, тялото ми сякаш не е мое, изкашлям парченца от дробовете си, главата ми пулсира, коленете ми треперят, кръвта ми ври, но аз се изправям.

Изправям се, проклет да съм.

— Аз съм Тод Хюит — казвам на момчето. — А тебе те оставям тук.

— Никога не можеш да ме оставиш — отговаря то, но аз вече съм се обърнал към Манчи, казвам му „Тръгвай, момче“ и той хуква към възвишението, изчезва от другата му страна, горящата пръчка е в устата му, а аз броя до сто на висок глас, така че да не чувам нищо от никого, после се насилвам още веднъж да преброя до сто и това вече е достатъчно, и аз се втурвам колкото мога по-бързо към кея и лодката, влизам в нея, нагласям греблото в скута си, отрязвам въжето на лодката с ножа.

— Никога не можеш да ме оставиш — казва момчето, застанало на кея с книга в едната ръка и с нож в другата.

— Само гледай — казвам, лодката се откъсва от кея, фигурата на момчето започва да се смалява и смалява в бляскащата мътна светлина, заляла света, а аз поемам по течението.

Към Аарон.

Към Виола.

Към онова, което ме чака надолу по реката.

31

Наказанието е за грешните

В Прентистаун имаше лодки, но не си спомням някой някога да ги е използвал. При нас също тече река, същата тази, която се плиска под мен, сега и ме люшка насам-натам, но нашият бряг е каменист, течението е много бързо, а когато водата най-после се разлива и успокоява, вече се е превърнала в мочурище, пълно с крокодили. После следва гористото блато. Затова аз никога преди не съм влизал в лодка, а ако на вас управляването на лодка ви изглежда лесно, но не сте пробвали, от мен да знаете, че не сте прави — страшно е трудно.

Чист късмет си е, че тук реката е съвсем спокойна и бавна, има само малко вълнички от вятъра. Лодката се носи надолу по течението, не мога да му се противопоставя и няма никакво значение дали греба или не, затова просто насочвам цялата спестена от кашляне енергия просто да преча на лодката да се върти неконтролируемо и да върви с носа напред.

Трябват ми пет минути, докато я изправя успоредно на брега.

— Мътните да те вземат — мърморя под нос, — ш… чудо.

След известно безплодно пляскане с греблото (и след едно-две пълни завъртания на лодката, добре, де, млъквайте) успявам да му хвана цаката и вече я държа насочена горе-долу в нужната посока и когато вдигам поглед, установявам, че вече съм минал половината път до лагера на Аарон.

Преглъщам, треперя и кашлям.

Планът е следният. Може и да не е идеален, но това е всичко, което измислих със заслепения си треперещ мозък.

С горящата пръчка в уста Манчи, ще заобиколи по суша лагера, ще се приближи до реката от другата му страна, вятърът ще донесе пушека от пламъка право при Аарон и ще го накара да си мисли, че аз съм се настанил надолу по реката под него и също съм запалил лагерен огън. После Манчи ще хукне с всички сили към лагера на Аарон и ще лае като луд, уж че ме предупреждава, че е намерил Аарон и Виола. Това е лесна задача, ще трябва просто да лае името ми, а това той го може, щото бездруго непрекъснато го прави с повод и без повод.

Аарон ще се втурне да го преследва. Аарон ще се опита да го убие. Манчи ще го надбяга, щото е по-бързо от него (тичаш и тичаш, Манчи, тичаш и тичаш). През цялото време Аарон ще вижда пушека от запалената пръчка. Аарон изобщо не се страхува от мене, затова упорито ще търчи към пушека през цялото време, щото много ще му се иска да ме довърши веднъж завинаги.

Аз през това време ще плавам с лодката надолу по течението и ще стигна до лагера по вода точно когато Аарон вече няма да е там, защото ще тича след Манчи сред дърветата да ме търси, и ще спася Виола. После ще изчакам и Манчи, който ще направи пълен кръг сред дърветата и ще се върне в лагера на Аарон, ще взема и него, преди Аарон да го стигне (тичаш и тичаш).

Е, това е то, целият план.

Добре де, знам.

Знам, че ако не сработи, ще трябва да убия Аарон.

А ако се стигне до това, вече няма значение в какво ще се превърна и какво ще си мисли Виола за мен.

Няма да има никакво значение.

Просто ще се наложи да бъде сторено и аз ще трябва да го сторя.

Изваждам ножа.

Тук-таме по острието още има петна засъхнала кръв, моя кръв, кръв от дивака, но там, където няма кръв то блести, искри и трепка, трепка и блести. Върхът му е закривен леко нагоре, прилича на грозен палец, шипчетата от назъбената му страна стърчат хищно, а гладката страна пулсира като вена, пълна с кръв.

Ножът е жив.

Докато го държа, докато го използвам, ножът живее, живее, за да отнема живот, трябва да бъде контролиран, някой трябва да му заповядва да убива, но той и сам го иска, копнее да се хвърля напред, да се забива, да прерязва, да мушка и ръга, но същото трябва да искам и аз, моята воля трябва да се съедини с волята на ножа.

Аз съм този, който позволява убийството и който носи пълната отговорност.

Но когато ножът иска, убийството е лесно.

Ако се стигне дотам, ще се проваля ли?

— Не — прошепва ножът.

— Да — шепне вятърът над реката.

Капка пот пада от челото ми върху острието и ножът отново се превръща просто в нож, просто в инструмент, просто в парче метал, което държа в ръка.

Просто нож.

Слагам го на дъното на лодката.

Не съм спирал да треперя. Кашлям още слуз. Оглеждам се, не обръщам внимание на това, че светът се люлее неконтролируемо и оставям вятъра да ме разхлади. Реката започва да прави завой, лодката върви все надолу и напред.

Започва се, мисля. Няма връщане назад.

Вдигам очи и оглеждам дърветата по левия бряг.

Зъбите ми тракат.

Още не виждам пушека.

Хайде, момче, трябва да видя пушека.

Все още не го виждам.

Все още не го виждам.

Реката завива и завива.

Хайде, Манчи.

Все още не виждам пушека.

Трак-трак-трак, зъбите ми. Обвивам ръце около тялото си и…

И виждам пушека! Първо малки облачета, които се издигат над дърветата надолу по реката като малки валма памук.

Добро куче, мисля и стискам зъби, добро куче.

Лодката върви по средата на реката, така че започвам да греба колкото сили имам, за да я доближа до брега.

Треперя толкова силно, че едва държа греблото.

Реката продължава да завива.

Ето го и чепатото дърво, дървото, ударено от гръм, явява ми се отляво.

Знак, че почти съм стигнал.

Лагерът на Аарон е точно зад дървото.

Наближавам.

Кашлям, потя се и треперя, но не пускам греблото. Греба ли, греба, почти се добирам до брега. Ако по някаква причина Виола не може да ходи и да тича, ще трябва да спра лодката до лагера, да отида до нея на брега и да я нося.

Старая се да държа Шума си равен и пуст, но светът ме залива с блясъка си и ме заслепява, така че не се справям добре. Надявам се вятърът да духа достатъчно силно и Манчи да…

— Тод! Тод! Тод! — чувам в далечината. Моето куче лае името ми и примамва Аарон надалеч. — Тод! Тод! Тод!

Вятърът не ми позволява да чуя Шума на Аарон, така че изобщо не знам дали планът с примамката е сработил, но вече подминавам чепатото дърво, така че няма какво друго да правя, освен…

— Тод! Тод!

Хайде, хайде…

Чепатото дърво остава зад мен…

Клякам на дъното на лодката…

— Тод! Тод! — гласът става все по-тих, отдалечава се…

Пукане на клонки…

И тогава чувам „ТОД ХЮИТ!“, гърми като рев на лъв…

Лъв, който се отдалечава след примамката, хванал се в капана ми…

— Хайде — шепна си сам, — хайде, хайде, хайде…

Стиснатите ми юмруци треперят, в тях трепери и греблото, и…

Отминаваме завоя и…

Подминаваме дървото и…

Виждам лагера и…

Ето я.

Ето я.

Аарон го няма, а тя е сама.

Лежи на земята насред лагера.

Не помръдва.

Сърцето ми забива страшно, разкашлям се, но дори не усещам, шепна „моля те, моля те, моля те“ полугласно, греба яростно и приближавам, приближавам лодката до брега, изправям се и скачам във водата, падам веднага, но се улавям за борда на лодката в последния момент и „моля те, моля те, моля те“, изправям се и извличам лодката на пясъка достатъчно навътре, че да не я отнесе водата, пускам я и хуквам, и се препъвам, и тичам към Виола, Виола, Виола…

— Моля те — моля се и тичам, гърдите ми се стяга! — и кашлям, и ме боли, — моля те.

Стигам до нея, ето я пред мен. Очите й са затворени, а устата — полуотворена, слагам ухо на гърдите й, изключвам жуженето на Шума си и воя на вятъра, и лая на Манчи, и крясъците на Аарон, които се носят от гората зад мен.

— Моля те — шепна.

И туп, туп.

Жива е.

— Виола — шепна яростно. Пред очите ми започват да плават светещи петънца, но аз не им обръщам внимание. — Виола!

Разтърсвам я, вземам лицето й в ръцете и я разтърсвам пак, но по-леко.

— Събуди се — шепна. — Събуди се, събуди се, събуди се!

Не мога да я нося. Треперя твърде силно, не мога да пазя равновесие, много съм отслабнал.

Но ако се наложи, ще я нося, проклет да съм.

— Тод! Тод! Тод! — чувам как лае Манчи от дълбините на гората.

— Тод Хюит! — крещи Аарон, докато преследва кучето ми.

И тогава някъде под мен чувам:

— Тод?

— Виола? — казвам, а гърлото ми се стяга и от очите ми потичат сълзи.

Тя ме гледа.

— Не изглеждаш добре — казва, гласът й е слаб, а клепачите й сънено се отпускат. Забелязвам, че очите й са насинени и стомахът ми се преобръща от гняв.

— Трябва да станеш — шепна.

— Той ми даде лекарство… — отвръща тя и пак затваря очи.

— Виола? — разтърсвам я пак. — Виола, той след малко ще се върне. Трябва да се махаме.

Не чувам лай.

— Трябва да тръгваме — казвам. — Веднага!

— Много съм тежка — казва тя, а думите й се сливат неясно.

— Моля те, Виола — казвам, но всъщност вече плача. — Моля те.

Тя примигва и отваря очи.

Погледите ни се срещат.

— Ти дойде да ме спасиш — казва тя.

— Да — отвръщам и кашлям.

— Дойде да ме спасиш — повтаря тя, а лицето й се свива болезнено.

Точно в този момент Манчи изхвърча внезапно от храстите и лае името ми така, сякаш животът му зависи от това.

— ТОД! ТОД! ТОД! — вика той и снове от храстите до нас и обратно. — Аарон! Идва! Аарон!

Виола изплаква тихо, блъсва ме така, че малко остава да ме събори, скача на крака, хваща ме в последния момент преди да падна, двамата се държим един за друг и запазваме равновесие, а аз посочвам лодката.

— Ето! — казвам и се мъча да си поема дъх.

И хукваме…

През лагера…

Към лодката и към реката…

Манчи тича напред и се един скок се мята в лодката… Виола се препъва малко пред мен…

И имаме още пет…

Четири…

Три крачки…

И Аарон изскача от гората зад нас…

Шумът му е толкова силен, че няма нужда да се обръщам да го погледна…

— ТОД ХЮИТ!!

Виола се хваща за лодката, издърпва се и се претъркулва вътре…

И две крачки…

И само една…

Аз стигам лодката и започвам да бутам, напрягам всички сили, за да я плъзна обратно във водата…

И „ТОД ХЮИТ!!“

И той приближава…

И лодката не помръдва…

— АЗ ЩЕ НАКАЖА ГРЕШНИТЕ!

И идва още по-близо…

И лодката не помръдва…

И Шумът му ме удря като юмрук…

И лодката помръдва…

Стъпка и стъпка, и вече съм нагазил във водата, и лодката се движи…

И аз падам…

И нямам сили да се кача в лодката…

И падам във водата, а лодката отплава…

И Виола посяга и сграбчва ризата ми, и ме тегли, докато главата и раменете ми се надигат до борда…

— НЯМА ДА СТАНЕ! — реве Аарон…

И Виола крещи и продължава да ме тегли, докато гърдите ми се плъзват през борда вътре…

И Аарон нагазва във водата…

И ме сграбчва за краката…

— Не! — пищи Виола и ме стиска още по-силно, тегли ме с всичка сила…

И аз съм повдигнат във въздуха…

И лодката спира…

И лицето на Виола е изкривено от усилието…

Но в тази игра на теглене ще победи Аарон…

И тогава чувам „ТОД!“, излаяно с толкова зловещ глас, че в първия момент помислям, че крокодил се е надигнал от реката…

Но това е Манчи…

Манчи е…

Това е моето куче, моето куче, моето куче, което скача край Виола, усещам как лапите му стъпват по гърба ми и се отделят от мен отново, когато той се хвърля напред и се стоварва върху Аарон с вой и ръмжене, и „ТОД!“, а Аарон изкрещява от гняв…

И пуска краката ми.

Виола дърпа ли, дърпа и не ме изпуска, и аз се прекатурвам в лодката право върху нея.

Тласъкът от дърпането отпраща лодката навътре в реката.

Течението я повлича.

Главата ме пронизва, вие ми се свят, трябва да стоя на четири крака, за да пазя равновесие, но се надигам, колкото мога, надвесвам се от лодката и викам:

— Манчи!

Аарон е паднал по гръб на мекия пясък на брега, робата се е заплела в краката му. Манчи е върху лицето му, дере и хапе, лае и ръмжи. Аарон се опитва да го събори от себе си, но Манчи го захапва за носа и разтърсва глава.

И откъсва носа на Аарон от лицето му.

Аарон изревава от болка, всичко е в кръв.

— Манчи! — крещя диво аз. — Бързо, Манчи!

— Манчи! — вика и Виола.

— Хайде, момче!

И Манчи вдига глава от Аарон, чува, че го викам и се обръща да ме погледне…

И Аарон се възползва от това.

— Не! — изпищявам аз.

Аарон сграбчва Манчи за козината и кожата на врата и го вдига нагоре, като едновременно с това се изправя с едно движение.

— Манчи!

Чувам плисък и смътно разбирам, че Виола гребе и се опитва да спре лодката, опитва се да попречи на течението да ни отдалечава още нататък, а светът блести и пулсира, и…

И Аарон е хванал кучето ми.

— ВЪРНИ СЕ ВЕДНАГА ТУК! — крещи Аарон и държи Манчи за кожата във въздуха на една ръка разстояние от себе си. Манчи вече е твърде тежък, за да го държат така и затова джафка от болка, но не мога да видя добре главата му, скрита зад ръката на Аарон.

— Пусни го! — викам.

Аарон свежда лице надолу.

От дупката, където доскоро беше носът му, силно тече кръв, и макар че разкъсаната му буза е позаздравяла, през нея все така се виждат зъбите, и цялата тази зловеща физиономия повтаря, вече почти спокойно думите, които излизат сред бълбукане на кръв и гной:

— Върни се при мен, Тод Хюит.

— Тод? — жално лае Манчи.

Виола гребе яростно, за да ни държи извън течението, но е твърде слаба от това, което й е дал Аарон, и ние се отдалечаваме и отдалечаваме.

— Не — чувам я как си повтаря, — не.

— Пусни го! — пищя аз.

— Момичето или кучето, Тод — вика Аарон, вече съвсем спокоен и затова още по-страшен. — Ти избираш.

Измъквам ножа и го протягам пред себе си, но толкова силно ми се вие свят, че го изпускам на дъното на лодката и главата ми се люшва и се удря в борда.

— Тод? — вика ме Виола, продължава да гребе срещу течението, а лодката се върти ли, върти.

Аз сядам, усещам вкус на кръв, а светът се люлее толкова силно, че малко остава да падна пак.

— Ще те убия — казвам, но съвсем тихо, само на себе си.

— Последна възможност, Тод — вика Аарон, но вече не звучи толкова спокоен.

— Тод? — лае Манчи жално. — Тод?

И не…

— Ще те убия — но гласът ми е само шепот.

И не…

И нямам избор…

И лодката излиза в течението…

И аз поглеждам Виола, която продължава да гребе срещу него, а от брадичката й капят сълзи…

Тя ме поглежда в отговор…

И нямам избор…

— Не — казва тя задавено. — О, не, Тод, не…

И аз слагам длан върху ръката й, за да й кажа да спре да гребе.

Шумът на Аарон изревава червен и черен.

Течението ни поема.

— Прости ми! — викам аз, а реката ни отнася надалеч, думите ми са късчета от самия мене, гърдите ми се свиват на топка и не мога да дишам. — Прости ми, Манчи!

— Тод? — лае той объркан и уплашен, и ме гледа как го изоставям. — Тод?

— Манчи! — пищя аз.

Аарон посяга със свободната си ръка към кучето ми.

— МАНЧИ!

— Тод?

И Аарон извива ръце и се чува ПУК и изпищяване, и последното излайване пресича недовършено и разкъсва сърцето ми завинаги, завинаги.

И болката е твърде силна, твърде силна, твърде силна, ръцете ми са обхванали главата и аз се дърпам назад и устата ми е отворена в един безкраен безмълвен вой, през който изтича цялата чернота, която е вътре в мене.

И аз пропадам в нея.

И повече не знам нищо, само реката ни отнася надалеч, надалеч, надалеч.

Част шеста

32

Надолу по реката

Плисък на течаща вода.

Шум на птички.

Къде е безопасно?, пеят птичките. Къде е безопасно?

А скрита зад Шума, се носи музика.

Музика, заклевам се.

Потоци музика, звънки и странни, и познати…

И срещу чернотата застава светлина, стени от светлина, бели и жълти.

И топлина.

И мекотата на кожата ми.

А до мен — мълчанието, тегли ме към себе си по-силно от когато и да било.

Отварям очи.

Лежа в легло, завит съм, леглото е в малка квадратна стая с бели стени, има поне два прозореца, от които се лее светлина, през тях долита и плисъкът на реката отпред, и Шумът на птичките, които пърхат по дърветата (и музиката, това музика ли е?), и за минута аз не просто не знам къде съм, но не знам и кой съм, нито какво се е случило, нито защо ме боли…

Виждам Виола, която се е свила на кълбо на един стол до леглото и спи, диша през устата, а дланите й са притиснати между бедрата.

Все още съм страшно уморен и не мога да накарам устата си да помръдне, за да произнеса името й, но Шумът ми сигурно я е извикал достатъчно силно, защото клепките й потрепват, очите й се отварят и улавят погледа ми, а в следващия миг тя скача от мястото си и ръцете й се обвиват около мен, и носът ми се притиска в трапчинката под шията й.

— Боже Господи, Тод — казва тя и ме стиска толкова силно, че малко ме боли.

Слагам длан на гърба й и поемам дълбоко уханието й.

Цветя.

— Мислех, че никога няма да се завърнеш — продължава Виола и все така ме прегръща с всички сили. — Мислех, че си мъртъв.

— А не бях ли мъртъв? — изграчвам аз, като се мъча да си припомня какво се е случило.

— Беше болен — отвръща Виола, пуска ме от прегръдката си, сяда назад, коленичила на леглото. — Ужасно болен. Доктор Сноу не знаеше дали ще се събудиш отново, а когато чуеш доктор да казва такова нещо…

— Кой е доктор Сноу? — питам и оглеждам малката стаичка. — Къде сме? В Хейвън ли? И каква е тази музика?

— Намираме се в едно селище на име Карбонел Даунс — отговаря Виола. — Реката ни носеше все надолу и…

После млъква, защото вижда, че се взирам към краката си, завити с одеялото в долния край на леглото.

Манчи го няма там.

Спомням си.

Гърдите ми се свиват и спират да дишат. Гърлото ми се затваря. В Шума си го чувам как лае. „Тод?“, казва Манчи, смаян, че го изоставям. „Тод?“ с въпросителна, просто въпрос, впит в ума ми завинаги, той пита защо го оставям, без да му помогна.

— Няма го — казвам само на себе си.

Виола изглежда така, сякаш също се кани да каже нещо, но когато вдигам поглед към нея, виждам, че очите й са пълни със сълзи и тя само кимва, а това е единственият правилен отговор, отговорът, който бих искал да чуя.

Няма го.

Него го няма.

Не знам дали може да има повече думи.

— Шум ли чувам? — прокънтява един висок глас, предшестван от Шум, а вратата в долния край на леглото се отваря. В стаята влиза мъж, грамаден мъж, висок и широкоплещест, с очила, които карат очите му да изпъкват, с коса на път и крива усмивка, а Шумът му ме залива, изпълнен с такова облекчение и радост, че аз се сдържам да не побегна през прозореца над главата ми.

— Това е доктор Сноу — казва ми Виола и скача от леглото, за да стори път на мъжа.

— Много се радвам най-сетне да се запозная с теб, Тод — казва доктор Сноу, усмихва се широко, сяда на леглото и измъква някакъв инструмент от предния джоб на ризата си. Пъхва двата му издължени края в ушите си, а другия му край притиска на гърдите ми, без да иска съгласието ми. — Моля те, дишай дълбоко.

Аз не правя нищо, само лежа и го гледам.

— Проверявам дали дробовете ти вече са се изчистили — казва той, а аз най-после осъзнавам какво ми е направило такова силно впечатление у него. Той определено е първият човек, когото срещам в Новия свят с акцент, толкова близък до виолиния.

— Акцентът ми не е точно като нейния — отвръща той, чул Шума ми. — Но много прилича.

— Доктор Сноу те излекува — обажда се Виола.

Аз премълчавам, но поемам дълбоко въздух.

— Чудесно — отбелязва доктор Сноу и притиска инструмента на различни места по гърдите ми. — Хайде пак.

Вдишвам и издишвам. Установявам, че спокойно мога да вдишвам и издишвам, дълбоко, до дъното на дробовете си.

— Ти беше едно много, много болно момче — продължава докторът. — Не бях сигурен, че ще можем да се преборим. До вчера от теб не се чуваше дори Шум — после ме поглежда право в очите. — Не съм виждал тази болест много отдавна.

— Ами не знам… — отвръщам.

— А за нападение от диваци не съм чувал още по-отдавна — казва той. Аз мълча, но продължавам да дишам дълбоко.

— Доволен съм, Тод — продължава докторът, — а сега би ли си свалил ризата, ако обичаш.

Вдигам очи към него, после погледът ми се премества към Виола.

— Аз ще почакам отвън — казва тя и излиза.

Посягам назад, за да изхлузя ризата през главата си и установявам, че вече не ме боли между лопатките.

— Е, трябваше да се зашие — казва доктор Сноу и ме заобикаля. Притиска инструмента към гърба ми.

Трепвам и се дръпвам.

— Студено.

— Тя не се отдели от теб и за миг — продължава докторът, без да обръща внимание на протестите ми и проверява как се чува дъхът ми на различни места. — Дори не спеше.

— Откога съм тук?

— Днес е петата сутрин.

— Пет дни? — ахвам, докторът едва успява да каже „да“, а аз вече съм отметнал завивките и се измъквам от леглото.

— Трябва да се махаме оттук — казвам, не съм много стабилен така изправен, но въпреки това не сядам обратно.

Виола се е облегнала на касата на вратата.

— Откак сме дошли, все опитвам да им обясня как стоят нещата.

— Тук сте в безопасност — казва доктор Сноу.

— Това и преди сме го чували — обаждам се аз. Поглеждам към Виола за подкрепа, но виждам как тя се мъчи да потисне усмивката си и осъзнавам, че съм се изправил насред стаята само по чифт сериозно овехтели гащи на дупки, които изобщо не крият онова, което трябва да крият.

— Ох! — казвам аз и ръцете ми се скръстват пред слабините.

— Тук сте точно толкова в безопасност, колкото и на всяко друго място — казва доктор Сноу иззад гърба ми и ми подава чифт панталони от купчината чисто изпрани дрехи до леглото. — Във войната ние бяхме на предната линия. Знаем как да се защитаваме.

— Онова са били диваци — обръщам гръб на Виола и нахлузвам панталоните. — Това са мъже. Хиляда мъже.

— Слухове — отвръща докторът. — Дори не знам дали има общо хиляда души в Новия свят.

— От сметки нищо не разбирам — срязвам го, — обаче тези мъже имат пушки.

— И ние имаме пушки.

— И коне имат.

— Е, и ние имаме коне.

— А имате ли и мъже, които ще се присъединят към армията? — озъбвам се предизвикателно аз.

Докторът премълчава, което е достатъчно да ме успокои. Тоест, достатъчно е да ме разтревожи още повече. Закопчавам панталоните.

— Трябва да си вървим.

— Трябва да почиваш — отговаря докторът.

— Няма да киснем тука и да чакаме армията да цъфне на прага ви — извръщам се към Виола, за да я включа в това „ние“, а после към мястото, където обикновено лежеше кучето ми, за да покажа, че и то е с нас.

Настъпва миг тишина, в който Шумът ми изпълва стаята с Манчи, просто я изпълва с Манчи, който лае ли, лае и иска да ака, а после пак лае.

И умира.

Не знам дали може да има повече думи за това.

(Него го няма, няма го).

Чувствам се празен. Напълно празен.

— Никой няма да те кара насила да правиш нещо, което не искаш, Тод — казва доктор Сноу кротко, — но старейшините на селището ще искат да поговорят с теб, преди да си тръгнеш.

Стисвам устни.

— За какво?

— За всичко, което може да се окаже от помощ за нас.

— Как мога аз да ви помогна? — викам, грабвам изпраната си риза и я навличам. — Армията ще дойде и ще избие всички, които не се присъединят към нея. Точка. Това е.

— Това селище е нашият дом, Тод — отвръща докторът. — Ще го защитаваме. Нямаме друг избор.

— Е, без мене… — започвам.

— Тати? — чуваме тогава.

На вратата до Виола е застанало малко момченце.

Истинско живо момченце.

То гледа нагоре към мене, очите му са широко отворени, Шумът му е смешен, ярък, обширен и аз чувам себе си в него, и той казва кльощаво и белег и спящото момче, а всичко е смесено с безброй топли мисли, насочени към баща му, и те се фокусират в едничката дума тати, повторена пак и пак, защото тази дума означава всичко, което се сетите: детето едновременно пита за мен, разпознава татко си, казва му колко го обича, и това само с една дума, повтаряна безкрай.

— Здрасти, приятелче — казва доктор Сноу. — Джейкъб, това е Тод. Вече е буден и е с нас.

Джейкъб спира върху мен тържествен поглед, пъха пръст в устата си и кимва.

— Козичката не дава мляко — промълвява тихо.

— Тъй ли? — изправя се доктор Сноу. — Я тогава да идем да я помолим, може пък да се съгласи да ни даде малко, а?

Тати, тати, тати, казва Шумът на Джейкъб.

— Ще отида да нагледам козата — обръща се към мене докторът. После ще свикам останалите старейшини.

Аз не мога да откъсна поглед от Джейкъб. А той не може да откъсне поглед от мен.

Децата, които видях във Фарбранч, стояха надалеч, изобщо не бяха толкова близо.

Той е толкова мъничък.

И аз ли съм бил толкова мъничък?

Доктор Сноу продължава да говори:

— Ще ги доведа тук да поговорим и да видим дали не можеш да ни помогнеш с нещо — той се навежда напред, докато не среща погледа ми. — А и дали ние не можем да помогнем на теб.

Шумът му е искрен, внушава доверие. Смятам, че наистина мисли онова, което казва. Смятам също, че дълбоко греши.

— Може и да греша — отвръща той с усмивка. — А може и да не греша. Още не си видял селището ни. Ела, Джейк — хваща сина си за ръка. — В кухнята има храна. Бас ловя, че си прегладнял. Ще се върна до един час.

Пристъпвам до вратата и ги гледам как излизат от къщата. Джейкъб, все така с пръст в уста, се обръща и ме поглежда още веднъж, преди да изчезне след татко си.

— На колко години е това дете? — питам Виола, като не отделям очи от коридора зад вратата. — Дори не мога да си представя някой толкова малък.

— На четири години е — отвръща тя. — Повтори ми го към осемстотин пъти. Струва ми се малък, за да дои кози.

— Не и в Новия свят — отвръщам. Поглеждам я, тя е сложила ръце на кръста си, а очите й са сериозни.

— Ела да ядеш — казва. — Трябва да поговорим.

33

Карбонел даунс

Завежда ме в кухнята, която е чиста и светла като спалнята. Реката все така плиска отпред, птичките шумят, музиката все още…

— Каква е тази музика? — казвам и отивам до прозореца да надникна навън. От време на време ми се струва, че разпознавам мелодията, но когато се заслушам внимателно, слоеве музика се наслагват върху други слоеве, усукват се и се оплитат един в друг.

— Пускат я по високоговорители в главното селище — отвръща Виола и вади чиния със студено месо от хладилника.

Сядам на масата.

— Някакъв празник ли има?

— Не — продължава тя с тон тип „дръж се да не паднеш“. — Няма никакъв празник.

Вади хляб и някакъв оранжев плод, който никога преди не съм виждал, после ми налива и някаква червена напитка, която има вкус на горски плодове и захар.

Нахвърлям се върху яденето.

— Разкажи ми.

— Доктор Сноу е добър човек — започва тя, сякаш се налага първо да ми съобщи този факт. — Толкова е мил и кротък, и толкова се постара да те излекува, Тод, наистина.

— Хубаво. После?

— Музиката свири по цял ден и по цяла нощ — отвръща Виола и ме наблюдава как ям. — Тук в къщата е по-тихо, но в селището не можеш да си чуеш мислите.

Спирам да дъвча, устата ми е пълна с хляб.

— Като в кръчмата.

— Каква кръчма?

— Кръчмата в Прент… — млъквам. — Те откъде си мислят, че сме дошли?

— От Фарбранч.

Въздъхвам.

— Ще се постарая да не ме хванат — отхапвам от плода. — В кръчмата в родния ми град непрекъснато свиреше музика, за да заглуши Шума на мъжете вътре.

Тя кимва.

— Точно така. Питах доктор Сноу защо пускат музиката, а той отвърна: „За да могат мъжете да пазят мислите си за себе си“.

Свивам рамене.

— Е, шумотевицата става ужасна, но като се замислиш, има логика. Определено е начин да се справят с Шума.

— Мъжете да запазят мислите си, Тод — прекъсва ме Виола. — Мъжете. Да знаеш, старейшините също са само мъже, а и, както може би си забелязал, ще дойдат тук, за да искат само твоя съвет. През главата ми минава кошмарна мисъл.

— И тук ли всички жени са измрели?

— О, не, има жени — казва Виола и върти един нож за масло между пръстите си. — Те чистят и готвят, и раждат бебетата, и живеят в едно голямо общежитие извън селището, стоят си там, за да не се бъркат в мъжките работи.

Оставям вилицата с набоденото на нея парче месо.

— Докато те търсех, минах край още едно подобно място. Мъжете спяха в една постройка, а жените — в друга.

— Тод — казва Виола и вдига очи към мен. — Те не ме слушат. За нищо. Не обърнаха внимание на нито една моя дума, когато им разказах за армията. Все ме наричаха „малко момиченце“ и едва ли не ме потупваха по проклетата глава, само и само да не им се мотая в краката — тя скръства ръце. — Единствената причина, поради която искат да разговарят с теб сега, е фактът, че по пътя край реката започнаха да се точат кервани с бежанци.

— Уилф — казвам.

Очите й шарят по лицето ми, претърсват Шума ми.

— О — казва тя най-после. — Не, него не съм го виждала да минава.

— Чакай, чакай — глътвам още малко от питието. Чувствам се така, сякаш не съм пил нищо от години. — Как сме успели да изпреварим армията с толкова много дни? Как така още не са дошли да прегазят това селище?

— Плавахме в лодката ден и половина — отвръща тя и чопли с нокът нещо, забито между дъските на масата.

— Ден и половина — повтарям и размишлявам. — Сигурно сме минали километри.

— Километри и километри — потвърждава тя. — Аз спрях да греба и оставих реката просто да ни носи и носи напред. Страх ме беше да спирам в селищата, край които минавахме. Няма да повярваш какви неща… — тя поклаща глава и замълчава.

Спомням си предупрежденията на Джейн.

— Голи хора и стъклени къщи, а? — питам.

Виола ми хвърля странен поглед.

— Не — отвръща и свива устни. — Само бедност. Просто ужасна, ужасна бедност. Хората на някои места изглеждаха така, сякаш биха ни изяли в мига, в който ни докопат, така че аз се оставих на течението и все продължавахме напред, а ти се разболяваше все повече и повече, а после, на втората сутрин видях доктор Сноу и Джейкъб да ловят риба до водата, по Шума разбрах, че мъжът е лекар, а и колкото и странно да се държат с жените тук, поне е чисто.

Оглеждам чистата, твърде чистата кухня.

— Не можем да останем повече — казвам.

— Не, не можем — Виола подпира брадичка на ръцете си. — Толкова се тревожех за теб — гласът й е искрен. — Толкова се тревожех и че армията е наблизо, но никой не ми обърна внимание — тя изведнъж удря по масата от яд. — А и ми е толкова мъчно за…

Млъква. Лицето й се сгърчва и тя се извърша настрани.

— За Манчи — казвам името му за първи път, откакто той…

— Толкова съжалявам, Тод — отвръща тя, а очите й са пълни със сълзи.

— Не си виновна за нищо — изправям се бързо и избутвам рязко стола си назад.

— Той щеше да те убие — казва тя, — а после щеше да убие и Манчи просто ей така.

— Моля ти се, нека да не говорим за това — отвръщам, излизам от кухнята и се връщам в спалнята. Виола върви по петите ми — Ще се видя с тия старейшини — продължавам, вдигам от пода раницата й и започвам да пъхам вътре останалите изпрани дрехи. — А после си тръгваме. Колко е далеч от тук до Хейвън, как мислиш?

Виола ми се усмихва лекичко.

— Два дни път.

Аз рязко се изправям.

— Толкова надолу по реката ли сме слезли?

— Толкова.

Подсвирвам тихо. Два дни. Само два дни път. Два дни до Хейвън, каквото и да се крие там.

— Тод?

— Да? — отвръщам и премятам раницата през рамо.

— Благодаря ти — казва Виола.

— За какво?

— За това, че дойде да ме спасиш.

Възцарява се пълно мълчание.

— Няма нищо — отвръщам, усещам, че лицето ми пламва и обръщам поглед настрани. — Всъщност, ти добре ли си? — питам, без да я гледам. — Пострада ли, след като той те отвлече?

— Ами аз всъщност не си… — започва тя, но тогава чуваме как се затваря външната врата и напевното тати, тати, тати се понася по коридора към нас. Джейкъб се хваща за рамката на вратата и ни гледа, без да влиза в стаята.

— Тати поръча да дойда да ви викна — казва.

— Така ли? — вдигам вежди. — Трябва да се явя пред старейшините, а?

Джейкъб кима с много сериозно изражение.

— Идваме, щом е така — нагласям раницата и поглеждам Виола. — А после се махаме оттук.

— Точно така — казва Виола и от начина, по който го казва, ми става много приятно. Понечваме да последваме Джейкъб по коридора, но той ни спира на вратата.

— Само ти — казва, без да сваля очи от мен.

— Какво само аз?

Виола скръства ръце.

— Иска да каже, че само ти трябва да отидеш да говориш със старейшините.

Джейкъб повторно кима, все така сериозен. Поглеждам Виола, после пак се обръщам към него.

— Виж сега — казвам и клякам, за да го гледам в очите.

Защо не отидеш да кажеш на тати, че двамата с Виола ще дойдем след минутка? А?

Джейкъб отваря уста.

— Но той поръча…

— Изобщо не ме интересува какво е поръчал — казвам кротко. — Тръгвай.

Детето ахва и хуква навън.

— Мисля, че ми писна разни мъже да ми казват какво да правя — казвам и се изненадвам колко е слаб гласът ми и в този миг чувствам, че мога да се върна в леглото и да спя още пет дни.

— Ще имаш ли сили да стигнеш до Хейвън? — пита Виола.

— Само се опитай да ме спреш — отвръщам и тя ми се усмихва.

Отправям се към входната врата.

И за трети път днес очаквам Манчи да се втурне след нас.

Отсъствието му е толкова могъщо, че аз се чувствам така, сякаш той е още до мен, но всичкият въздух излиза от дробовете ми и трябва да спра, и да дишам дълбоко, и да преглъщам.

— Божичко — казва сам на себе си.

Последното му „Тод?“ виси в Шума ми като рана.

Да ви кажа още нещо смешно за Шума. Всичко, което някога ти се е случвало, се запечатва в него и той го повтаря вечно.

Навън виждам праха, който са вдигнали крачетата на Джейкъб, докато е тичал по една пътека между дърветата към главната част на селището. Оглеждам се наоколо. Къщата на доктор Сноу не е кой знае колко голяма, но преминава в кей, надвиснал над реката. От него започва нисък мост, който свързва пътя, идващ от центъра на Карбонел Даунс зад гърба ми, с главния път край реката, който се простира на отсрещния бряг. Този път, пътят, по който толкова дълго вървяхме с Виола, е скрит сред дърветата, подминава селището и се отправя напред, към Хейвън.

— Господи — промълвявам, — в сравнение с останалата част от Новия свят, тук е направо райско.

— Няколко хубави къщи не правят едно място райско — отвръща Виола.

Продължавам да разглеждам. Доктор Сноу има добре поддържана градина, която опира в пътя, водещ към селището. Надниквам сред дърветата и виждам няколко сгради, чувам и музиката.

Странна музика. Непрекъснато се променя, предполагам, за да не позволи на хората да свикнат с нея. Не познавам мелодията, но тук отвън се чува по-силно и мисля, че вероятно се предполага никой да не познава мелодията, но мога да се закълна, че когато се събудих, чух нещо познато…

— На средата на селището музиката е непоносима казва Виола. — Повечето от жените изобщо не си правят труда да слизат от общежитието — после се намръщва. — А това, предполагам, е и целта.

— Жената на Уилф ми разказа за селища, където всички…

Млъквам, защото мелодията се променя.

Но всъщност не се променя.

Музиката от селището си остава същата, хаотична, бъбрива, оплетена в самата себе си като маймуна.

Отвъд нея, обаче, има още нещо.

Отвъд нея има друга музика.

И тя става все по-силна.

— Чуваш ли това? — питам.

Обръщам се.

Пак се обръщам. Виола също се обръща на всички страни.

Опитваме се да осъзнаем какво чуваме.

— Може би някой е пуснал още един високоговорител на отсрещния бряг на реката — предполага тя. — За да не им хрумват на жените разни неблагоразумни мисли за бягство.

Аз, обаче, не слушам гласа й.

— Не — прошепвам. — Не, не може да бъде.

— Какво? — пита Виола с променен глас.

— Шшт — пак се заслушвам, като се мъча да укротя Шума си, за да чувам по-ясно.

— Идва от другата страна на реката — прошепва Виола.

— Шшт — повтарям аз, защото гърдите ми се повдигат все по-бързо, Шумът ми зажужава толкова силно, че става напълно неизползваем.

Защото там, отвъд плисъка на реката и Шума на птичките има…

— Песен — казва Виола съвсем тихо. — Някой пее.

Някой пее.

И той пее така:

Ра-ано една сутрин, когато слънцето изгря-ява…

И Шумът ми бликва още по-силен, когато казвам името.

— Бен.

34

Никога не ме оставяй

Изтичвам до водата, спирам и пак се заслушвам.

О, не ме предавай.

— Бен? — казвам, като се мъча да викам и да шепна едновременно.

Виола дотичва до мен.

— Твоят Бен? — казва. — Това твоят Бен ли е?

Махвам й с ръка да мълчи и слушам, и се мъча да отстраня плисъка на реката и птичките, и моя собствен Шум, и ето го, там, под всичко това…

О, никога не ме оставяй.

— На отсрещния бряг — казва Виола и хуква по моста, краката й тропат по дъските. Аз съм зад нея, задминавам я, слушам и търся, и слушам, и търся, и ето, и ето, и ето…

Той е в един листат храсталак точно до водата на другия бряг.

Бен.

Наистина е Бен.

Клекнал е сред листака, опрял длан в кората на дървото до него, гледа ме как приближавам към него, гледа как пресичам моста тичешком, как го доближавам и лицето му се отпуска, и Шумът му се разтваря широко като прегръдката му, и аз се хвърлям в ръцете му, потъвам в Шума му, скачам още от моста право в храстите, малко остава да го съборя, а сърцето ми се разбива и зейва, а Шумът ми е бляскав като безкрайната синева на небето, и…

И всичко ще бъде наред.

Всичко ще бъде наред.

Всичко ще бъде наред.

Това е Бен.

Той ме притиска силно силно и казва „Тод“, а Виола стои настрани, за да ни остави само двамата, а аз го прегръщам и го прегръщам, и това е Бен, о, Господи, който си на небесата, това е Бен, Бен, Бен.

— Аз съм — казва той и тихичко се смее, защото изкарвам всичкия въздух от дробовете му. — О, колко се радвам да те видя, Тод.

— Бен — казвам аз, отдръпвам се от него, не знам какво да правя с ръцете си, затова го сграбчвам отпред за ризата и го разтърсвам силно, защото това разтърсване значи обич. — Бен — повтарям.

Той кимва и ми се усмихва.

Около очите му, обаче, има много бръчки и аз вече виждам онова, което той ще ми каже, скоро то ще излезе напред в Шума му и просто трябва да попитам:

— Килиън?

Бен не отвръща нищо на глас, но ми го показва, показва ми как тича към фермата, която вече гори, цялата в пламъци, показва ми как тя скоро изгаря напълно заедно с неколцина от хората на Кмета, но заедно и с Килиън, показва ми как скърби, как до ден-днешен скърби.

— О, не — казвам аз и стомахът ми се свива, нищо че отдавна подозирах, че точно така е станало.

Но да подозираш не е същото като да знаеш със сигурност.

Бен кимва отново, бавно и тъжно, и тогава забелязвам, че целият е мръсен, че носът му е запушен с кървави съсиреци, че изглежда така, сякаш не е ял от седмица, но въпреки това все още си е Бен, все още чете Шума ми по-добре от всеки друг, защото неговият Шум вече ме разпитва за Манчи и аз вече му показвам какво стана при лагера на Аарон, и тогава очите ми наистина се напълват със сълзи и те потичат, а Бен ме прегръща отново и аз за първи път истински заплаквам от мъка за мъртвото си куче, за Килиън и за това, че предишният ми живот вече го няма.

— Аз го изоставих — казвам и продължавам да го повтарям, подсмърчайки и кашляйки, — аз го изоставих.

— Знам — казва Бен, а аз знам, че ме разбира, защото чувам същите думи и в неговия Шум. Аз го изоставих, мисли той.

След минутка усещам как леко ме отдръпва от прегръдката си и казва:

— Виж, Тод, нямаме много време.

— За какво нямаме време? — посмръквам аз, но виждам, че той е обърнал поглед право към Виола.

— Здрасти — казва тя, а очите й издават колко е нащрек.

— Здрасти — отвръща Бен. — Ти трябва да си момичето.

— Същата — казва Виола.

— Ти ли се грижеше за Тод?

— Грижехме се един за друг.

— Добре — казва Бен, а Шумът му става топъл и тъжен. — Добре.

— Хайде — казвам аз, хващам го за ръката и се опитвам да го поведа към моста. — Ще ти намерим нещо за ядене. Има и един лекар, който…

Но Бен не помръдва.

— Би ли наглеждала пътя за малко, трябва да поговоря с Тод — обръща се той към Виола. — Повикай ни, ако видиш, че някой идва, който и да е, независимо дали се задава по пътя или от селището.

Виола кимва, поглежда ме за миг в очите, измъква се от храстите и се връща на пътя.

— Нещата се влошават — казва Бен тихо, смъртоносно сериозно. — Трябва да стигнете до мястото, наречено Хейвън. Колкото можете по-бързо.

— Знам всичко това, Бен — отвръщам. — Ти защо мислиш, че сме…

— Преследва ви армия.

— И това го знам. А и Аарон ни преследва. Но след като ти си тук, вече можем…

— Аз не мога да дойда с вас — казва Бен.

Зяпвам.

— Какво? Разбира се, че можеш да дойдеш…

Но той клати глава отрицателно.

— Знаеш, че не мога да дойда.

— Ще измислим начин — казвам, но Шумът ми вече се върти, мисли, спомня си.

— Мъжете от Прентистаун не са добре дошли никъде в Новия свят — отвръща Бен.

Кимвам.

— Да ти кажа, с момчетата от Прентистаун положението е същото.

Той ме хваща за ръката.

— Някой сторил ли ти е зло?

Поглеждам го кротко.

— Много хора — отговарям.

Бен прехапва устна и Шумът му става още по-тъжен.

— Аз те търсех — започва той, — ден и нощ, следвах армията, заобикалях я, вървях пред нея, дебнех за слухове за едно момче и едно момиче, които пътували самички. И ето те и тебе, добре си, така си и знаех, че ще се справиш. Знаех си — той въздъхва и във въздишката му има толкова обич и тъга, че аз знам, че следващите му думи ще изрекат истината. — Но аз съм заплаха за теб навсякъде извън Прентистаун.

Ръката му замахва, за да покаже храсталаците, в които се крием, крием се като крадци.

— Трябва да изминеш останалия път сам.

— Аз не съм сам — отвръщам, без да мисля.

Бен се усмихва, но и усмивката му е тъжна.

— Не — казва, — не си сам.

Оглежда се отново и надниква през листата към къщата на доктор Сноу на отсрещния бряг.

— Болен ли беше? — пита. — Чух Шума ти вчера сутринта надолу по реката, но беше трескав и сънен. От тогава чакам скрит тук. Тревожех се, че се е случило нещо много страшно.

— Бях болен — отвръщам и срамът започва да размътва Шума ми като надигаща се мъгла.

Бен се вглежда внимателно в мен.

— Какво е станало, Тод? — пита той и нежно чете Шума ми, както само той умее. — Какво е станало?

И аз отварям Шума си за него, показвам му всичко, от самото начало, как крокодилът нападна Аарон, гонитбата из блатото, корабът на Виола, Кметът ни преследва на кон, мостът, Хилди и Там, Фарбранч и всичко, което се случи там, кръстопътя, Уилф и нещата, които пееха Тук, господин Прентис Младши и Виола, която ме спаси от него.

И дивака.

И онова, което сторих.

Не мога да погледна Бен в очите.

— Тод — казва той.

Аз не откъсвам поглед от земята.

— Тод — повтаря той. — Погледни ме.

Вдигам глава към него. Очите му са сини както винаги. Улавят погледа ми и го задържат.

— Всички грешим, Тод. Всички.

— Аз го убих казвам. Преглъщам. — Убих него. То беше той.

— Действал си, движен от онова, което си знаел тогава. Постъпил си така, както си сметнал за най-добре.

— И това е извинение, така ли?

В Шума му се надига нещо. Нещо тревожно.

— Какво има, Бен?

Той изпуска въздуха от гърдите си.

— Време е да узнаеш, Тод — казва. — Време е да узнаеш истината.

Чува се пукот на клонки и Виола дотичва.

— Конник на пътя — задъхано съобщава тя.

Заслушваме се. Удари на копита, надолу по пътя край реката, бързо приближават. Бен отстъпва още по-назад в храстите. Ние отстъпваме с него, но конникът наближава твърде бързо и става очевидно, че изобщо не се интересува от нас. Чуваме как конят прогърмява край нас и след това моста, насочил се право към Карбонел Даунс, копитата първо откънтяват по дъските, после затопуркват по земята, а след това изчезват, погълнати от музиката на високоговорителите.

— Надали носи добри новини — обажда се Виола.

— Сигурно е видял армията — отвръща Бен. — Те сигурно са на не повече от няколко часа път оттук.

— Какво!? — извиквам и отстъпвам. Виола също скача.

— Казах ти, че нямаме много време — казва Бен.

— Значи трябва да тръгваме! — казвам. — Трябва да дойдеш с нас. Ще казваме на хората, че…

— Не — отвръща той. — Не. Вие двамата трябва да отидете в Хейвън. Това е. Нямате друга възможност.

Изведнъж двамата го засипваме с въпроси.

— В Хейвън безопасно ли е? — пита Виола. — Армията заплашва ли го?

— Вярно ли е, че там имат лек срещу Шума? — питам аз.

— Има ли уреди за радиовръзка? Ще мога ли да се свържа с корабите?

— Сигурен ли си, че е безопасно? Сигурен ли си?

Бен вдига ръце, за да ни спре.

— Не знам — отвръща. — Не съм бил в Хейвън от двайсет години.

Виола се изправя като свещ.

— Двайсет години? — повтаря. — От двайсет години? — гласът й се повишава. — Откъде тогава да знаем какво ще заварим там? Откъде можем да сме сигурни, че градът изобщо още съществува?

Потърквам лицето си с длан и се замислям за празнотата в мен, която Манчи заемаше, докато беше жив, и тя ми помага да осъзная онова, за което досега бяхме избягвали да мислим.

— Не можем да сме сигурни, че съществува — казвам и това е истината. — Никога не сме били сигурни в това.

Виола издава тих неясен звук и раменете й се отпускат.

— Не — признава и тя. — Не сме били сигурни.

— Но надежда винаги има — казва Бен. — Не трябва да спирате да се надявате.

Двамата с Виола го поглеждаме особено, сигурно съществува дума, описваща начина, по който го поглеждаме, но аз не я знам. Гледаме Бен така, сякаш ни говори на чужд език, сякаш ни е съобщил, че заминава за една от луните, сякаш ни казва, че всичко до днес е било само лош сън, а сега за всички деца ще има бонбони.

— Ами, да ти кажа, нямаме много голяма надежда, Бен — обаждам се аз.

Той поклаща глава.

— Как смяташ, какво ви е движило досега? Какво ви е накарало да стигнете толкова далече?

— Страхът — отвръща Виола.

— Отчаянието — допълвам аз.

— Не — казва Бен и прегръща и двама ни. — Не, не и не. Вие сте изминали толкова път, колкото повечето хора на тази планета не са изминавали за целия си живот досега. Преодолели сте препятствия, опасности и неща, които са можели да ви убият. Надбягали сте една армия, един луд мъж и една смъртоносна болест, а и сте видели неща, които повечето хора няма да видят никога. Мислите ли, че е възможно да стигнете толкова далеч, ако не сте се надявали?

Двамата с Виола се споглеждаме.

— Разбирам какво се опитваш да кажеш, Бен… — започвам.

— Надеждата — прекъсва ме той и стисва ръката ми. — Надеждата ви е движила. Гледам в очите ви сега и ви казвам, че за вас има надежда, има надежда и за двама ви — очите му първо поглеждат мен, а после Виола. — Надеждата ви чака в края на пътя.

— Няма как да знаеш дали е така — обажда се Виола, а моят Шум се съгласява с нея против волята ми.

— Не — съгласява се Бен, — но го вярвам. Вярвам го вместо вас. Това е то надеждата.

— Бен…

— Дори и вие да не вярвате — продължава той, — повярвайте, че аз го вярвам.

— Ще вярвам по-силно, ако и ти дойдеш с нас — казвам.

— Ама той няма ли да дойде с нас? — изненадано се обажда Виола.

Бен я поглежда, отваря уста, после пак я затваря.

— Каква е истината, Бен? — питам. — Истината, която трябва да знаем?

Бен поема дълбоко дъх.

— Добре — казва.

Но в този миг от другия бряг на реката се чува високо и ясно:

— Тод?

И тогава осъзнаваме, че музиката на Карбонел Даунс се е смесила с Шума на мъже, които пресичат моста.

Много мъже.

Предполагам, че това е другата цел на музиката. Да ти пречи да чуеш кога някой те приближава изненадващо.

— Виола? — подвиква пак доктор Сноу. — Какво правите там вие двамата?

Аз се изправям и се оглеждам. Доктор Сноу пресича моста, държи за ръка малкия Джейкъб, води група мъже, които приличат на по-малко дружелюбни негови копия, всички ни пронизват с поглед и виждат Бен, виждат и как аз и Виола си говорим с него.

А после Шумът им започва да променя цвета си, защото един по един те осъзнават какво всъщност виждат.

А аз виждам, че някои носят пушки.

— Бен? — казвам тихо.

— Трябва да бягате — казва той полугласно. — Трябва да бягате веднага.

— Няма да те оставя. Не отново.

— Тод…

— Твърде късно — обажда се Виола.

Защото мъжете са вече до нас, преминали са моста и се насочват към храстите, където ние вече не се крием.

Доктор Сноу стига до нас пръв. Оглежда Бен от главата до петите.

— Това пък кой е?

А Шумът му изобщо не е дружелюбен.

35

Законът

— Това е Бен — казвам и усилвам Шума си, за да блокирам всички въпроси, които долитат от мъжете.

— А кой е Бен всъщност? — пита доктор Сноу, а очите му търсят и са нащрек. Бен е моят татко — казвам. Защото това е истината, нали така? За всичко важно той е мой татко. — Моят баща.

— Тод — обажда се Бен иззад гърба ми, Шумът му прелива от всякакви чувства, но най-силно е предупреждението.

— Твой баща? — казва един мъж с брада зад доктор Сноу, пръстите му са свити около приклада на пушката, макар и да не я повдигат.

Все още.

— Може би трябва да внимаваш кого обявяваш за свой родител, Тод — казва доктор Сноу и притегля малкия Джейкъб по-близо до себе си.

— Нали каза, че момчето било от Фарбранч — обажда се трети мъж с виолетово родилно петно под едното си око.

— Така ни каза момичето — доктор Сноу поглежда Виола. — Нали, Ви?

Виола издържа погледа му, но не отвръща нищо.

— На жена вяра не може да имаш — вика брадатият. — Това тука си е мъж от Прентистаун.

— Води армията право към нас — добавя родилното петно.

— Момчето е невинно — отвръща Бен, а когато се обръщам, виждам, че е вдигнал ръце във въздуха. — Само аз ви трябвам.

— Грешка — казва брадатият, гласът му е гневен и става все по-гневен. — Точно ти изобщо не ни трябваш.

— Не бързай, Фъргъл — казва доктор Сноу. — Нещо тук не е наред.

— Знаеш какъв е законът — казва родилното петно.

Законът.

Във Фарбранч също говореха за закона.

— Знам също, че обстоятелствата в момента не са нормални — отвръща доктор Сноу и се обръща с гръб към нас. — Трябва да им дадем възможност да обяснят.

Чувам как Бен поема дъх:

— Ами аз…

— Ти не се обаждай — пресича го брадатият.

— Каква е работата, Тод? — обръща се доктор Сноу към мен. — И вече е много важно да ни кажеш истината.

Поглеждам към Виола, после към Бен, после пак към Виола.

Коя страна от истината да разкажа?

Чувам как щраква петлето на една от пушките. Брадатият е вдигнал своята. Още двама-трима зад него са сторили същото.

— Колкото повече се бавите — вика брадатият, — толкова повече ми заприличвате на шпиони.

— Не сме шпиони — отвръщам бързо.

— Армията, за която говореше твоето момиче, е била забелязана да настъпва по пътя край реката — казва доктор Сноу. — Един от съгледвачите ни докладва, че се намира на не повече от час път.

— О, не — прошепва Виола.

— Тя не е мое момиче — казвам полугласно.

— Моля? — обажда се доктор Сноу.

— Моля? — казва и Виола.

— Тя е самостоятелна — добавям. — Не е ничия собственост.

Как само ме поглежда Виола!

— Чиято ще да е — обажда се брадата. — Имаме си една прентистаунска армия, която приближава, един прентистаунски мъж, дето се крие в храстите и едно прентистаунско момче, което живее сред нас вече седмица. Цялата работа яко смърди, ако питате мен.

— Той беше болен — отвръща доктор Сноу. — Беше в безсъзнание.

— Това ти го казваш — вика родилното петно.

Доктор Сноу се извръща към него много бавно.

— Лъжец ли ме наричаш, Дънкан? Спомни си, ако обичаш, че разговаряш с председателя на съвета на старейшините.

— А ти твърдиш, че не виждаш никакъв заговор в цялата тая история, така ли, Джаксън? — не отстъпва родилното петно, а вече е вдигнал и своята пушка. — Тука сме безпомощни като мишени. Кой знае какво са съобщили на армията си — той насочва дулото към Бен. — Но всичко това ще приключи незабавно.

— Не сме шпиони — повтарям аз. — Бягаме от армията толкова бързо, колкото трябва да бягате и вие.

Мъжете се споглеждат.

В Шума им чувам мисли за армията, за бягство от нея вместо защита на селището. Виждам как кълни гневът им, гняв, че се налага да направят избор, гняв, че не знаят кой е най-добрият начин да закрилят семействата си. Виждам и как гневът им постепенно се фокусира в една точка и тази точка не е армията, не са и те самите за това, че са неподготвени, въпреки че Виола ги е предупреждавала с дни, не е целият свят с несправедливото си устройство.

Мъжете фокусират гнева си върху Бен.

Фокусират гнева си върху Прентистаун, застанал пред тях в лицето на един-единствен самотен мъж.

Доктор Сноу коленичи и очите му се изравняват с тези на Джейкъб.

— Приятелче — казва той, — хайде сега да изтичаш обратно вкъщи, а?

Тати, тати, тати чувам в Шума на детето.

— Защо, тати? — пита той, а очите му не се откъсват от мен.

— Ами, бас ловя, че на козичката й е мъчно без тебе — казва доктор Сноу, — а то кой би искал да има тъжна козичка, как смяташ?

Джейкъб гледа баща си, после премества поглед върху мен и Бен, после оглежда и мъжете наоколо си.

— Защо всички са разстроени? — пита.

— О — отговаря доктор Сноу, — тук трябва да вземем едно решение, това е всичко. Ще се прибера веднага. Ти само тичай вкъщи да се увериш, че козичката е спокойна.

Джейкъб обмисля варианта за миг, после казва:

— Добре, тати.

Доктор Сноу го целува по главичката и разрошва косата му. Джейкъб хуква обратно по моста към дома. Когато доктор Сноу се извръща към нас, движението му е последвано от цял куп заредени пушки.

— Сам виждаш, че нещата не изглеждат много убедително, Тод — казва той и в гласа му има истинска тъга.

— Той не знае — казва Бен.

— Затваряй си устата, убиец! — виква брадатият и пушката му се обръща към Бен.

Убиец ли?

— Кажи ми истината — обръща се към мен доктор Сноу.

— Вие от Прентистаун ли идвате?

— Той ме спаси от Прентистаун — обажда се Виола. — Ако не беше той…

— Млъквай, момиче — вика брадатият.

— Сега наистина не е време жените да говорят, Ви — казва доктор Сноу.

— Но… — започва Виола, а лицето й става алено.

— Моля те — прекъсва я доктор Сноу. После се обръща към Бен — Какво си казал на армията си? Колко мъже има тук ли? Какви са укрепленията ни…

— Аз бягам от армията — отвръща Бен, а ръцете му са все така вдигнати. — Погледнете ме. Приличам ли ви на добре хранен войник? Нищо не съм им казал. Аз само бягах, търсех моя… — той замълчава и аз знам защо замълчава — моя син — довършва.

— Постъпил си така, въпреки че знаеш закона? — пита доктор Сноу.

— Знам закона — казва Бен. — Как е възможно да не знам закона?

— Какъв е този проклет ЗАКОН? — крясвам аз. — За какво говорите всички, мътните ви взели?

— Тод е невинен — продължава Бен. — Можете да претърсвате Шума му колкото си искате и няма да откриете нищо, защото ви казвам истината.

— На тях не може да се вярва — казва брадатият, пушката му е все така вдигната. — Знаеш, че не може да им се вярва.

— Нищо не знам — отвръща доктор Сноу. — Поне от десет години насам нищо не знам.

— Е, сега със сигурност знаем, че са се вдигнали като армия — обажда се родилното петно.

— Да, но аз не виждам нищо престъпно в момчето — казва доктор Сноу. — Вие виждате ли?

Шумът на десетина мъже започва да ме ръчка като множество пръчки.

Докторът се обръща към Виола:

— А момичето е виновно само за това, че изрече лъжа, с която спаси живота на приятеля си.

Виола отвръща поглед от мен, лицето й още е червено от гняв.

— Освен това си имаме по-сериозни проблеми — продължава докторът. — Приближава ни армия, която може и да знае как точно сме подготвени да я посрещнем.

— Не сме ШПИОНИ! — виквам аз.

Но доктор Сноу просто се обръща към останалите мъже.

— Отведете момчето и момичето обратно в града. Момичето да се прибере при жените, а момчето може да се бие с нас, вече е достатъчно здраво.

— Я чакай малко! — повишавам тон аз.

Доктор Сноу се обръща към Бен.

— Аз вярвам, че ти си просто мъж, който търси сина си, но законът си е закон.

— Това ли е окончателното ти решение? — пита брадатият.

— Ако старейшините са съгласни — отвръща доктор Сноу. Следва единодушно, макар и неохотно кимане с глави, кратко и отсечено. Доктор Сноу ме поглежда — Съжалявам, Тод.

— Чакай! — казвам аз, но родилното петно пристъпва към мен и ме сграбчва за ръката. — Пусни ме!

Друг мъж сграбчва Виола и тя се съпротивлява енергично като мен.

— Бен! — викам аз и обръщам очи към него. — Бен!

— Тръгвай, Тод — казва той.

— Не, Бен!

— Помни, че те обичам.

— Какво ще му направят? — питам и продължавам да се дърпам от ръцете на родилното петно. Обръщам се към доктор Сноу — Какво ще му направите?

Той не отвръща нищо, но аз виждам отговора в Шума му.

Ще направят онова, което изисква законът.

— Вървете ПО ДЯВОЛИТЕ! — виквам аз, свободната ми ръка измъква ножа, замахвам и порязвам родилното петно по ръката. Той изохква и ме пуска.

— Бягай! — виквам на Бен. — Бягай веднага!

Виждам как Виола ухапва по ръката мъжа, който я държи. Той извиква от болка и тя се отскубва от него.

— Ти също! — казвам й. — Махай се от тук!

— Не бих мръднал, ако бях на твое място — казва брадатият и аз чувам как петлетата на всички пушки наоколо щракат.

Родилното петно ругае и вдига ръка да ме удари, но моят нож вече е във въздуха.

— Само опитай — процеждам през зъби. — Хайде де!

— ДОСТАТЪЧНО! — прогърмява доктор Сноу.

И във внезапно настъпилата тишина, всички чуваме ударите на конски копита.

Туп тупур-туп тупур-туп.

Коне. Пет коня. Десет. Може би дори петнайсет.

Хвърчат по пътя, сякаш самият дявол ги гони по петите.

— Съгледвачи? — питам Бен, макар че много добре знам, че не са съгледвачи.

Той поклаща глава.

— Авангардът.

— Сигурно са въоръжени — обръщам се аз към доктор Сноу и мъжете, мисълта ми тече бързо. — Имат толкова пушки, колкото и вие.

Доктор Сноу също мисли. Виждам как бръмчи Шумът му, виждам го как преценява колко време имат, преди конете да връхлетят, колко ли неприятности още ще му причиним аз, Бен и Виола, колко ли ценно време ще трябва да ни отделят.

Виждам го как взема решение.

— Освободете ги.

— Какво? — вика брадатият, а аз виждам в Шума му как просто ръцете го сърбят да застреля някого. — Този тука е предател и убиец.

— А ние имаме цяло селище, което трябва да защитаваме — отвръща твърдо доктор Сноу. — Трябва да се погрижа за сина си. Ти също, Фъргъл.

Брадатият се намръщва и не проронва и дума повече.

Туп тупур-туп тупур-туп трещи по пътя.

Доктор Сноу се обръща към нас.

— Тръгвайте — казва. — Моля се само да не сте подписали смъртната ни присъда.

— Не сме — отвръщам — и това е чистата истина.

Доктор Сноу свива устни.

— Иска ми се да ти вярвам — после се обръща към мъжете. — Хайде! — вика. — По местата! Бързо!

Групата се разпада и се втурва обратно към Карбонел Даунс, брадатият и родилното петно се обръщат няколко пъти да ни погледнат през рамо, търсят си причина да ни застрелят, но ние не им даваме причина. Само стоим и ги гледаме как се отдалечават.

Усещам, че леко треперя.

— Мътните го взели — казва Виола и се превива надве.

— Трябва да се махаме от тук — казвам. — Армията се интересува от нас повече, отколкото от селището.

Раницата на Виола е още на раменете ми, нищо че в нея лежат само малко дрехи, манерките с вода, бинокълът и книгата на майка ми, увита в найлоновото пликче.

Всичко, което притежавам на този свят.

А това означава, че сме готови за път.

— В следващото селище ще се случи същото — казва Бен. — Не мога да дойда с вас.

— Можеш и идваш — отвръщам. — По-късно може да се разделим, но сега тръгваме заедно. Няма да оставим армията да те хване — поглеждам Виола. — Прав ли съм?

Тя се изправя с решителен вид.

— Прав си — казва.

— Значи, решено — обобщавам.

Бен мести поглед между двама ни. После челото му се набръчква.

— Оставам с вас само докато се убедя, че сте в безопасност.

— Много приказки — отговарям аз. — Губим време, в което трябва да бягаме.

36

Отговори на въпросите

По очевидни причини се държим встрани от пътя край реката, промъкваме се сред дърветата, вървим както винаги към Хейвън, под нас пукат клонки и вършини, отдалечаваме се от Карбонел Даунс толкова бързо, колкото ни държат краката.

Не минават и десет минути, когато чуваме първите изстрели.

Не поглеждаме назад. Не поглеждаме назад.

Бягаме и гърмежите заглъхват.

Бягаме.

Аз и Виола сме по-бързи от Бен и понякога трябва да спираме, за да го изчакваме.

Минаваме покрай едно малко селище, после покрай второ — все места, които явно са взели слуховете за приближаващата армия насериозно и са се спасили с бягство за разлика от Карбонел Даунс. Движим се в гората между реката и пътя, но не виждаме бежанци. Сигурно вече са стигнали в Хейвън.

Бягаме.

Нощта пада и ние продължаваме да бягаме.

— Добре ли си? — питам Бен, когато спираме край реката да напълним манерките.

— Продължаваме напред — отвръща той задъхано, — продължаваме.

Виола ме поглежда разтревожено.

— Съжалявам, но нямаме никаква храна — казвам.

Но Бен само клати глава и повтаря:

— Продължаваме.

Продължаваме.

Минава полунощ, а ние бягаме.

(Кой знае колко дни остават? А и на кого ли вече му пука?)

Докато най-после Бен казва:

— Почакайте — и спира с длани, подпряни на коленете, и диша тежко по много тревожен начин.

Оглеждам се на светлината на луните. Виола също се оглежда. После посочва:

— Там.

— Хайде, Бен — казвам и му соча малкия хълм, който Виола е избрала. — Отгоре ще виждаме околността.

Бен не казва нищо, само диша тежко, клати глава и тръгва след нас. Хълмът е покрит плътно с дървета, но на върха му има добре поддържана пътека и широка разчистена поляна.

Когато се качваме, виждаме защо пътеката е така утъпкана.

— Гробище — казвам.

— Какво е това? — пита Виола и оглежда квадратните плочи, които отбелязват гробовете. Може би сто, може би двеста гроба, подредени в прави редове, покрити с добре поддържана трева. Животът на заселниците е тежък и кратък и много от хората в Новия свят вече са изгубили битката.

— Това е място, на което закопаваме мъртъвците — казвам.

Очите й се разширяват.

— Какво ги правите?

— В космоса хората не умират ли? — питам.

— Умират — отвръща тя, — но ние ги изгаряме. Не ги слагаме в дупки — Виола скръства ръце и намръщено оглежда гробовете. — Това изобщо хигиенично ли е?

Бен все така мълчи, просто се е отпуснал до един надгробен камък, подпрял се е на него и се мъчи да си възвърне дъха. Пийвам от едната манерка и му я подавам. Оглеждам се. Под нас се вижда малък отрязък от пътя, вижда се и реката, плиска и тече от лявата ни страна. Небето е ясно, звездите блещукат, а луните вече се издигат над главите ни.

— Бен? — казвам, докато гледам нагоре в нощта.

— Да? — отвръща той като сваля манерката от устните си.

— Добре ли си?

— Да — дишането му започва да възвръща нормалния си ритъм. — Създаден съм за фермерски труд. Не за тичане.

Поглеждам още веднъж към луните, по-малката преследва по-голямата, две искрящи петна там горе, разливат достатъчно светлина, за да хвърлят телата ни сенки, греят, без да се интересуват от скърбите на човека.

Поглеждам вътре в себе си. Поглеждам дълбоко в Шума си.

И осъзнавам, че съм готов.

Това е последната ми възможност.

Готов съм.

— Мисля, че е време — казвам. Вдигам очи към Бен. — Ако в света съществува подходящ момент, то този момент е сега.

Бен облизва устни и преглъща глътката вода. Завинтва капачката.

— Знам — казва.

— Подходящ момент за какво? — пита Виола.

— Откъде да започна? — пита Бен.

Свивам рамене.

— Откъдето искаш — отвръщам. — Стига разказът да е истина.

Чувам как Шумът на Бен се подрежда, сглобява историята, избира да ми разкаже истинската версия, онова, което наистина се е случило, онова, което е било скрито толкова дълбоко, че дори не съм подозирал за съществуването му, докато съм растял.

Мълчанието на Виола е по-дълбоко от обикновено, тихо е като нощта, то също чака да чуе какво има да каже Бен.

Той поема дълбоко дъх.

— Заразата на Шума не е оръжие на диваците — казва. — Това първо. Заразата беше тук, когато кацнахме. Естествен природен феномен на планетата, нещо във въздуха, съществувало е открай време и винаги ще съществува. Слязохме от корабите и само след ден всеки вече чуваше мислите на всички останали. Представи си изненадата.

Замълчава, спомняйки си.

— Само дето не сте чували мислите на всички — обажда се Виола.

Бен кимва.

— Никой не знае защо е така. Все още никой не знае. Учените, които водехме, бяха предимно агрономи и ботаници, а лекарите не можеха да посочат причината и скоро настъпи хаос. Просто… хаос, не можете да си го представите. Хаос и объркване и Шум, Шум, Шум — Бен се почесва под брадата. — Много хора се пръснаха по отделни селища, бягаха колкото е възможно по-бързо от Хейвън, толкова бързо, колкото позволяваше строежът на пътищата. Скоро обаче всички осъзнахме, че нищо не може да се направи, така че се заехме да живеем с Шума и да се справяме възможно най-добре, открихме разни начини за това, различните селища решиха въпроса по различен начин. Така постъпихме и ние, особено когато осъзнахме, че всички домашни животни говорят, както и кучетата и котките, както и местните животни.

Бен вдига поглед към небето, после оглежда гробището край нас и реката, и пътя долу в ниското.

— Всяко живо същество на тази планета говори с другите живи същества — продължава той. — С всички. Това е то същината на Новия свят. Той е информация, информация вечна, никога незамлъкваща, заливаща те независимо дали я искаш или не. Диваците знаеха тайните на планетата, бяха еволюирали и живееха с тях, но ние не бяхме подготвени. Ни най-малко не бяхме подготвени. Толкова много информация може да подлуди човека. Твърде много информация на едно място се превръща просто в Шум. А той никога, никога не спира.

Той замълчава, но Шумът му не изчезва, той е тук, както винаги, разбира се, моят Шум също е тук и на нашия фон мълчанието на Виола изпъква още по-мощно.

— Годините течаха — продължава Бен, — а нещата в Новия свят бяха трудни и ставаха все по-трудни. Лоши реколти и болести, и никакъв напредък, и никакъв Рай. Определено никакъв Рай. И по всичките ни земи започна да се разпространява едно учение, отровно учение, учение, което се основаваше на обвинението.

— Обвинили са местните — казва Виола.

— Диваците — казвам и срамът ме удря със страшна сила.

— Обвиниха диваците — повтаря Бен. — А учението някак си се превърна в движение, а движението се превърна във война — той поклаща глава. — Местните нямаха никакъв шанс. Ние имахме пушки, а те — не, и това беше то, краят на диваците.

— Не на всички — обаждам се аз.

— Не — казва Бен, — не на всички диваци. Но те се научиха никога да не се приближават до хората, о, да, определено се научиха.

Над хълма минава повей. Когато спира, чувствам, че ние тримата сме единствените живи хора в Новия свят. Ние и духовете от гробовете.

— Но войната не е краят на историята — тихо казва Виола.

— Не — казва Бен. — Историята не е разказана дори наполовина.

Знам, че не е разказана. И знам какво ще чуя след малко.

Размислям. Не искам да знам края на историята.

Поглеждам в очите на Бен, поглеждам в Шума му.

— Войната не свърши с победата над диваците — казва той. — Не и в Прентистаун.

Бен облизва устни, чувствам колебанието в Шума му, чувствам глад и скръб, виждам, че той вече си представя предстоящата ни раздяла.

— Войната е чудовище — казва, сякаш на себе си. — Войната е злото. Започва и поглъща и расте, и расте, и расте — после обръща поглед към мен. — Във войната иначе нормални мъже също се превръщат в чудовища.

— Не са можели да понасят мълчанието — казва Виола все така тихо. — Не са можели да понасят мисълта, че жените знаят всичко за тях, а те не знаят нищо за жените.

— Някои мъже мислеха така — казва Бен. — Не всички. Не и аз, не и Килиън. В Прентистаун имаше добри мъже.

— Но достатъчно много мъже са си го мислели — казвам.

— Да — кимва Бен.

Настъпва нова пауза и истината отново започва да изплува.

Най-после. И завинаги.

Виола поклаща глава.

— Да не би да твърдиш, че… — започва тя. — Наистина ли ни казваш, че…

И ето го.

Ето го онова нещо, което лежи в центъра на всичко.

Онова нещо, което расте в главата ми още от деня, в който избягахме от блатото, нещото, което виждах в проблясъци от Шума на много мъже по пътя, най-ясно в Шума на Матю Лайл, но се бях досещал за него и по реакциите на всеки, чул името „Прентистаун“.

Ето я.

Истината.

Не я искам.

Но я изричам въпреки това.

— След като са избили всички диваци — казвам, — мъжете на Прентистаун са избили жените на Прентистаун.

Виола ахва, макар че и тя трябва да се беше досетила по-рано.

— Не всички мъже участваха — казва Бен. — Но мнозина го сториха. Оставиха се да бъдат пометени от думите на Кмета Прентис и от проповедите на Аарон, който твърдеше, че всичко скрито е зло. Избиха всички жени и всички мъже, които се опитаха да защитят жените.

— Мама — казвам.

Бен само кимва утвърдително.

Прилошава ми.

Мама е умряла, убита от мъже, които е срещала всеки ден.

Налага се да седна на един надгробен камък.

Трябва да мисля за нещо друго, просто трябва да мисля за нещо друго. Трябва да сложа още нещо в Шума си, за да оцелея.

— Коя е била Джесика? — питам, като се сещам за Шума на Матю Лайл във Фарбранч, спомням си агресията в него.

Шума му, който сега придобива смисъл, въпреки абсурда на всичко случило се.

— Някои хора усетиха какво се задава — отвръща Бен. — Джесика Елизабет беше наш Кмет и тя първа разбра накъде отиват нещата.

Джесика Елизабет, мисля аз. Ню Елизабет.

— Тя организира бягството на някои момичета и по-млади момчета отвъд блатото — продължава Бен, — но преди тя самата да успее да избяга с другите жени и с мъжете, които още бяха с ума си, хората на Кмета удариха.

— И това бил краят — казвам, макар че се чувствам онемял. — Ню Елизабет се превърнал в Прентистаун.

— Твоята майка дори не допускаше, че подобно нещо може да се случи — Бен се усмихва тъжно на спомена си. — Толкова беше изпълнена с обич, с надежда и с доброта към другите — усмивката му изчезва. — Тогава дойде моментът, в който вече беше късно за бягство, а ти беше твърде малък, за да те изпратим някакси отвъд блатото, така че тя те даде на нас, поръча ни да те пазим на всяка цена.

Вдигам очи.

— Как така сте решили, че най-безопасното за мен е да остана в Прентистаун?

Бен ме поглежда, тъгата се лее от него, Шумът му е натежал от тъга, цяло чудо е, че може да се държи на краката си.

— Защо не избягахте? — питам.

Той потърква лицето си с ръка.

— Защото ние също не допускахме, че нападение над жените наистина ще има. Най-малкото аз не го допусках, а и вече бяхме устроили фермата и се надявах, че настроението ще отшуми, както е дошло, преди да се случи нещо наистина лошо. Мислех, че става дума само за слухове и параноя, дори от страна на майка ти, така мислех до самия край — той се намръщва. — Грешал съм. Бях глупак — после отвръща поглед. — Умишлено не исках да видя истината.

Спомням си думите, с които той ме успокои, когато разказах за убийството на дивака.

Всички грешим, Тод. Всички.

— А после вече беше твърде късно — продължава Бен. — Делото беше извършено и слухът за стореното в Прентистаун се пръсна из Новия свят като пожар, тръгна от малцината, които се спасиха. Всички мъже на Прентистаун бяха обявени за престъпници. Нямахме право да напускаме града.

Ръцете на Виола са все така скръстени.

— Защо никой не е дошъл да ви изведе от там? Защото останалите от Новия свят не са дошли да ви търсят сметка?

— И как да го сторят? — отвръща Бен уморено. — Да започнат нова война, но този път срещу тежковъоръжени мъже? Или да ни затворят в някакъв гигантски затвор? Не, останалите от Новия свят провъзгласиха закона, че ако някой от мъжете на Прентистаун прекоси блатото, ще бъде незабавно екзекутиран. После ни оставиха на произвола.

— Но те е трябвало да… — казва Виола и вдига длани във въздуха, — сторят нещо. Не знам.

— Ако страшното не ти е дошло до главата — отвръща Бен, — винаги е по-лесно да си мислиш: защо да ходя да си търся белята? Между нас и останалата част от Новия свят лежеше цялото блато. Кметът обяви, че Прентистаун е в изгнание. Обречен, разбира се, на бавна смърт. Всички доброволно се съгласихме да не напускаме града, а ако някога го сторехме, Кметът щеше да ни преследва до последно и да ни убие собственоръчно.

— Някой не се ли опита? — пита Виола. — Някои от вас не се ли опитваха да избягат?

— О, опитваха — многозначително подчертава Бен. — Обичайно беше хора да изчезват.

— Но ако вие с Килиън сте били невинни… — започвам.

— Не бяхме невинни — натъртва Бен и Шумът му става горчив. Въздъхва. — Не бяхме.

— Как така? — питам и вдигам глава. Лошо ми е, продължава да ми е лошо. — Как така не сте били невинни?

— Позволили сте злото да се случи — казва Виола. — Не сте загинали заедно с останалите мъже, които са защитавали жените.

— Не се борихме — отвръща Бен — и не загинахме.

После поклаща глава.

— Съвсем не сме невинни.

— А защо не се борихте? — питам.

— Килиън искаше — бързо казва Бен. — Трябва да знаеш това. Той искаше да стори всичко по силите си, за да ги спре. Щеше да даде живота си, за да ги спре — Бен отвръща поглед. — Но аз не му позволих.

— Защо?

— Разбирам — прошепва Виола.

Поглеждам я, защото аз със сигурност не разбирам.

— Какво разбираш?

Виола не сваля очи от Бен.

— Двамата с Килиън или е трябвало да загинат, борейки се да защитят справедливостта и така да те изоставят — теб, едно беззащитно бебе, или е трябвало да станат съучастници на злото и да запазят живота ти.

Не знам какво означава „съучастник“, но се досещам.

Сторили са го заради мен. В целия този ужас. Те са го сторили заради мен.

Бен и Килиън. Килиън и Бен.

Сторили са го, за да мога да живея аз.

Не знам какво чувствам.

Трябва да е лесно човек да постъпва правилно.

А не просто да се оказва, че добрината води до същия хаос, както и всяко друго решение.

— Затова ние чакахме — продължава Бен. — Чакахме в един град-затвор. Град, пълен с най-гнусния Шум, който можете да си представите, а после мъжете започнаха да отричат собственото си минало и Кметът обяви пред всички великите си планове. Ние чакахме да настъпи денят, в който вече ще си достатъчно голям да избягаш сам, да избягаш невинен, затова се мъчехме да те опазим — прокарва длан през косата си. — Но Кметът също чакаше.

— Мен ли? — питам, макар вече да знам, че е чакал мен.

— Чакаше последното момче да стане мъж — отвръща Бен. — Когато момчетата навършваха възрастта, им казваха истината. Или поне някаква версия на истината. Тогава и те ставаха съучастници.

Спомням си Шума му във фермата, спомням си как мислеше за рождения ми ден, за това как момчето става мъж.

За това какво в действителност значи да си съучастник и как съучастничеството преминава от мъж на мъж.

Как всички чакат съучастничеството да премине върху мен.

И за всички мъже, които…

Изхвърлям мисълта от главата си.

— Това няма никакъв смисъл — казвам.

— Ти беше последният — отговаря Бен. — Ако той успееше по собствения си начин да превърне всяко момче в Прентистаун в мъж, то той ставаше Бог, сещаш ли се? Щеше да е създал всеки един от нас със собствените си ръце и да контролира всички ни напълно.

— Ако един от нас падне — казвам.

— Падаме всички — довършва Бен. — Затова той те иска. Ти си знак. Последното невинно момче в Прентистаун. Ако успее да те принуди да паднеш, то армията му ще е пълна, завършена, ще бъде негово собствено идеално дело.

— А ако не успее да ме принуди? — казвам, но ме преизпълва мисълта дали вече не съм паднал.

— Ако не успее — отвръща Бен, — ще те убие.

— Значи Кметът Прентис е луд колкото Аарон — обажда се Виола.

— Не съвсем — поправя я Бен. — Аарон е луд. Но Кметът е достатъчно опитен, за да използва лудостта за постигането на собствената си цел.

— Каква е тя? — пита Виола.

— Ами този свят — спокойно отвръща Бен. — Кметът иска целия този свят.

Отварям уста да задам още въпроси, чиито отговори не ми се иска да узнавам и тогава, сякаш нещата изобщо могат да се влошат повече, о, тогава го чуваме.

Туп тупур-туп тупур-туп. Идва откъм пътя, безмилостно, подобно на виц, който няма да стане смешен на края.

— Е, не е истина — казва Виола.

Бен вече е скочил на крака и се вслушва.

— Мисля, че е само един кон.

Вглеждаме се към късчето от пътя, което проблясва на лунната светлина.

— Бинокълът — казва Виола от дясната ми страна. Без да кажа и дума, го измъквам от раницата, включвам режима за нощно виждане и се взирам, търся източника на звука, който звънти в нощния въздух.

Тупур-туп тупур-туп.

Проследявам пътя все по-назад и по-назад, докато…

Ето го.

Ето го и него.

Кой друг може да е.

Господин Прентис Младши, жив и здрав, отвързан, отново на гърба на коня си.

— Проклятие — чувам от Виола, която е прочела Шума ми и й подавам бинокъла.

— Дейви Прентис? — ахва Бен, който също е видял конника в Шума ми.

— Същият — прибирам манерките в раницата на Виола. — Трябва да тръгваме.

Виола подава бинокъла на Бен и той сам се вглежда. Сваля го от очите си, после поглежда отново.

— Втасахме я — казва.

— Трябва да бягаме — обажда се Виола. — Както винаги. Бен се обръща към нас, бинокълът е в ръката му.

Оглежда и двама ни от главата до петите и аз виждам какво се надига в Шума му…

— Бен — започвам.

— Не — отвръща той. — Тук се разделяме.

— Бен…

— Мога да се справя с пикльото Дейви Прентис.

— Той има пушка — казвам. — Ти нямаш.

Бен се приближава до мен.

— Тод — казва.

— Не, Бен — повишавам тон. — Няма да те слушам.

Той ме поглежда право в очите и аз забелязвам, че вече не трябва да се навежда, за да го стори.

— Тод — повтаря той, — трябва да изкупя злото, което сторих, когато защитих живота ти.

— Не можеш да ме оставиш, Бен — казвам, а гласът ми се напълва със сълзи (млъквайте). — Не отново.

Той поклаща глава.

— Не мога да дойда в Хейвън с вас. Знаеш, че не мога. Аз съм враг.

— Ще обясним каква е истината.

Той продължава да клати глава.

— Конникът приближава — обажда се Виола.

Туп тупур-туп тупур-туп.

— Единственото, което ме прави мъж — казва Бен, а гласът му е твърд като камък, — е това да знам, че ти ставаш мъж.

— Аз не съм още мъж, Бен — отвръщам, а в гърлото ми е заседнала буца (млъквайте). — Дори не знам колко дни ми остават.

И тогава той ми се усмихва и по усмивката му разбирам, че е настъпил краят.

— Шестнайсет — казва. — Шестнайсет дни остават до рождения ти ден — после хваща брадичката ми и я повдига. — Но ти си мъж отдавна, Тод. Не позволявай никой да твърди друго.

— Бен…

— Тръгвайте — казва той, подава бинокъла на Виола и ме прегръща. — Никой друг баща не е бил толкова горд — прошепва тихичко в ухото ми.

— Не — казвам, а думите ми са неясни. — Не е честно.

— Не, не е честно — Бен ме отдръпва от себе си. — Но има надежда в края на пътя. Запомни го.

— Не отивай — казвам.

— Трябва. Опасността идва.

— Все по-близо — добавя Виола, която гледа през бинокъла.

Тупур-туп тупур-ТУП.

— Аз ще го спра. Ще ви спечеля време — Бен поглежда Виола. — Грижи се за Тод — казва. — Обещаваш ли ми, че ще се грижиш?

— Обещавам ти — отвръща Виола.

— Бен, моля те — шепна. — Моля те.

Той стисва раменете ми за последен път.

— Помни — казва. — Надежда.

И без дума повече се обръща и хуква надолу по хълма с гробището. Когато стига до подножието, вдига глава и вижда, че ние още стоим и гледаме след него.

— Какво чакате? — виква. — Бягайте!

37

Какъв е смисълът

Няма да кажа какво чувствам, докато бягаме надолу по противоположния склон на хълма, далеч от Бен, този път завинаги, защото как може да има живот след всичко случило се, след всичко чуто?

Животът е равен на тичане и може би когато спрем да тичаме, най-сетне ще разберем, че животът е свършил.

— Хайде, Тод — казва Виола и поглежда през рамо, — моля те, побързай.

Не отвръщам нищо.

Тичам.

Слизаме от хълма и се доближаваме до реката. Отново. Пътят е от другата ни страна. Отново.

Винаги едно и също.

Реката шуми по-силно от преди, тече много по-мощно и бързо, но на кого му пука? Какво значение има?

Животът не е справедлив.

Не е.

Не е справедлив.

Безсмислен и глупав е, в него има само страдание и болка, и хора, които искат да те наранят. Не можеш да обичаш нищо и никого, защото всичко ще ти бъде отнето, ще бъде разрушено и ти ще останеш сам-самичък, ще трябва вечно да се бориш, ще трябва вечно да бягаш, само за да останеш жив.

В живота няма нищо добро. Никъде няма нищо добро.

Какъв е ш… смисъл?

— Смисълът е — казва Виола, спира насред едни много гъсти храсталаци, обръща се и ме удря наистина силно по рамото, — че Бен те обича толкова много, че се жертва за теб и ако ти просто се ПРЕДАДЕШ — последното го изкрещява, — все едно казваш, че саможертвата му е била за нищо!

— Ох — отвръщам и разтривам рамото си. — Но защо беше необходимо да се жертва? Защо трябва да го изгубя отново?

Виола пристъпва към мен.

— Защо смяташ, че ти единствен в света си изгубил някой обичан човек? — казва с опасен шепот. — Забрави ли, че и моите родители са мъртви?

Забравих.

Забравил съм.

Не отвръщам нищо.

— Сега аз имам само теб — продължава Виола, а гласът й още е гневен. — А ти имаш само мен. И аз съм бясна, че Бен си отиде, бясна съм, че и родителите ми загинаха, бясна съм за това, че изобщо им е хрумнало да идват на тази планета, но така стоят нещата и всичко е скапано, и сега сме само двамата и не можем нищо да променим.

Пак не отвръщам нищо.

Но тя стои пред мен и аз се вглеждам в нея, вглеждам се истински, за първи път се вглеждам в нея след момента, в който я видях свита зад дънера в блатото в деня, в който я бях помислил за дивак.

Сякаш цял живот е изминал от тогава.

Все още не се изцапала много след Карбонел Даунс (вчера, това беше едва вчера), но по бузите й вече има мръсотия, отслабнала е, под очите й има сини кръгове, косата й е оплетена, дланите й са покрити с чернилка, отпред на ризата й има зелено петно от едно падане в тревата, а устната й е сцепена от онова клонче, дето я перна, докато бягахме с Бен (а вече нямаме пластири да я превържем) и ме гледа право в очите.

И ми казва, че тя е всичко, което имам на света.

А аз съм всичко, което тя има на света.

Полека-лека усещам какво точно има предвид.

Шумът ми променя цвета си.

Гласът й омеква, но съвсем малко.

— Бен го няма, Манчи го няма и моите татко и майка ги няма — казва. — Това ме влудява. Влудява ме. Но с теб сме почти в края на пътя. Почти сме стигнали. И ако ти не се предадеш, и аз няма да се предам.

— Вярваш ли, че има надежда в края на пътя? — питам.

— Не — отвръща тя простичко и поглежда встрани. — Не, не вярвам, но все пак отивам — после вдига очи към мен. — Идваш ли с мен?

Няма нужда да отговарям.

Продължаваме да тичаме.

Обаче…

— Трябва да се върнем на пътя — казвам, докато се промъквам под поредния клон.

— Ами армията? — казва Виола. — Ами конете?

— Те знаят накъде сме се запътили. Ние знаем накъде са се запътили те. Изглежда просто сме избрали един и същи път, за да стигнем до Хейвън.

— А и ще ги чуем, ако приближават — съгласява се тя. — А и по пътя се тича най-бързо.

— По пътя се тича най-бързо.

А тя вика:

— Тогава просто да хванем ш… път и да стигнем до Хейвън.

Аз се усмихвам лекичко.

— Ти каза ш… — казвам. — Наистина го каза.

И така, поемаме по ш… път толкова бързо, колкото ни позволява умората. Все същият прашен, понякога кален крайречен път с много завои, по който поехме преди много, много километри, а край нас се простира все същият Нов свят, само дървета и листа.

Ако кацнете на тази планета, без да знаете нищо за нея, наистина ще ви се стори, че сте в Рая.

Ние сме в обширна долина, равна там, където тече реката, но и от двете й страни в далечината започват да се надигат хълмове. Огряват ги само луните, никакви селища, в които да проблясват светлинки.

Няма и следа от Хейвън пред нас, но ние се намираме в най-ниската точка на долината и не виждаме много нито напред, нито назад, пътят има твърде много завои. По двата бряга на реката все така се простира гора и човек се изкушава да мисли, че Новият свят е привършил с човешкото приключение и всички са си заминали, като са оставили само пътя като знак за съществуването си.

Продължаваме напред.

Продължаваме.

Когато първите лъчи на зората се показват в противоположния край на долината, спираме, за да си налеем още вода.

Пием. Чува се само моят Шум и плисъкът на реката.

Няма удари от копита. Няма друг Шум.

— Това означава, че той е успял — казва Виола, без да ме гледа в очите. — Каквото и да е сторил, той е спрял конника.

Казвам мм и кимвам.

— А и не чухме изстрели.

Казвам мм и пак кимвам.

— Извинявай, че ти се развиках преди малко — продължава тя. — Просто исках да не спираш. Исках да продължиш.

— Знам.

Облягаме се на две дървета до реката. Пътят е зад гърба ни, на отсрещния бряг има само дървета, теренът в далечния край на долината постепенно се издига, над него е само небето, става все по-светло, все по-синьо и по-грамадно, и по-празно, докато най-сетне и звездите започват да го напускат.

— Когато заминахме със совалката — казва Виола, като гледа заедно с мен дърветата на отсрещния бряг, — на мен ми беше много мъчно за приятелите ми, които останаха на кораба. Бяха само няколко деца от семействата на другите отговорници, но все пак. Мислех, че ще съм единственият човек на моята възраст на планетата в продължение на цели седем месеца.

Пийвам малко вода.

— Аз нямах никакви приятели в Прентистаун.

Тя се извръща към мене.

— Как така никакви приятели? Трябва да си имал приятели.

— Имах няколко за известно време, с по няколко месеца по-големи от мен. Но когато момчетата станат мъже, те спират да говорят с по-малките момчета — свивам рамене. — Аз бях последното момче. На края бяхме само аз и Манчи.

Виола се взира в бледнеещите звезди.

— Какво глупаво правило.

— Така си е.

Не си казваме нищо повече, само аз и Виола стоим до реката, почиваме си, докато новата зора изгрява.

Само аз и тя.

След минутка пак се стягаме и се приготвяме за път.

— До утре трябва да стигнем в Хейвън — казвам. — Ако не спираме.

— Утре — кимва Виола. — Надявам се там да има храна.

Неин ред е да носи раницата, затова й я подавам, а слънцето се показва над долината и започва да ни се струва, че реката се влива право в него, а когато лъчите му достигат хълма на отсрещния бряг, нещо там привлича погледа ми.

Виола улавя искрата в Шума ми и се извърта мигновено.

— Какво?

Слагам длан над очите си. Малко стълбче прах се издига над далечните хълмове.

И се движи.

— Какво е това? — питам.

Виола измъква бинокъла и се вглежда.

— Не виждам добре — казва. — Дърветата са много.

— Някой пътува?

— Може би това е другият път. Разклонението на кръстопътя, по което ние не тръгнахме.

Гледаме минута-две, стълбчето прах се издига още по-високо и напредва право към Хейвън с бавната скорост на далечен облак. Странно е да го гледаме така, без да чуваме и звук.

— Ще ми се да знаехме къде е армията — казвам. — Колко далеч зад нас са.

— Може пък Карбонел Даунс да са им се опънали — Виола насочва бинокъла назад над реката, но сме застанали твърде ниско, реката твърде много лъкатуши. Виждат се само дървета. Дървета и небе, и тишина, и мълчаливото стълбче прах, което си проправя път по далечните хълмове.

— Хайде да тръгваме — казвам, — че нещо започвам да се плаша.

— Да тръгваме тогава — казва Виола тихо.

Пак сме на пътя.

Пак сме в живота, който е бяг.

Нямаме храна, затова за закуска ни служи един жълт плод, който Виола откъсва от някакво дърво и се кълне, че е яла същия в Карбонел Даунс. За обяд пак ядем такива плодове, но все пак е по-добре от нищо.

Отново си мисля за ножа на кръста си.

Бих ли могъл да ловувам, ако имахме време?

Но нямаме време.

Тичаме, минава пладне, настъпва следобедът. Светът е все така пуст и плашещ. Само аз и Виола тичаме по дъното на долината, не се виждат нито селища, нито кервани от каруци, няма звук, по-силен от плисъка на реката, а той пък става все по-мощен с всяка изминала минута, докато най-после аз вече не мога да чувам собствения си Шум, а ако искаме да говорим, трябва да повишаваме глас.

Твърде гладни сме, за да говорим. И твърде уморени. И тичаме твърде много.

Продължаваме напред.

А аз се хващам, че гледам Виола.

Стълбчето прах следва нашата посока, напредва бавно с течението на деня и най-после изчезва в далечината, а аз гледам как Виола обръща глава, докато бягаме, за да проверява дали прахът е още там. Гледам я как тича рамо до рамо с мен, примигва от болките в краката. Гледам я как разтрива стъпалата си, когато почиваме, гледам я как пие вода от манерката.

Сега, след като веднъж я видях истински, вече не мога да спра да я виждам.

Тя ме хваща.

— Какво?

— Нищо — казвам и отвръщам поглед, защото и аз не знам какво.

Реката и пътят стават все по-прави, долината става все по-стръмна и тясна. Виждаме известна част от пътя зад нас. Няма армия, нито конници. Тишината е по-страшна от вечния Шум.

Пада сумрак, слънцето залязва зад гърбовете ни, залязва и се скрива зад местата, където се намира армията, зад останките от Новия свят, зад онова, което се е случило с мъжете, които са се опълчили на армията и с онези, които са се присъединили към нея.

Зад онова, което се е случило с жените.

Виола тича пред мен.

Аз я гледам как тича.

Пада нощта и чак тогава стигаме следващото селище, то също има кейове край реката и също е изоставено. Само пет къщи покрай пътя, тази, която е най-отпред, прилича на магазин.

— Спри — казва Виола и сама спира.

— Вечеря? — казвам задъхано.

Тя кимва.

Трябва да ритна вратата шест пъти, докато се отвори и въпреки че наоколо няма никого, все още се оглеждам уплашено, в очакване на наказанието. Вътре има предимно консерви, но откриваме и сух самун хляб, няколко омекнали плода и ивици сушено месо.

— Плодовете не са на повече от ден-два — казва Виола между хапките. — Хората трябва да са тръгнали за Хейвън вчера или завчера. Слуховете за армията са страшно нещо — казвам, преглъщам сушеното месо несдъвкано, задавям се и изплювам обратно едно парче.

Нахранваме се възможно най-добре, а аз напъхвам остатъците в раницата на Виола, която сега виси на моите рамене. Когато я отварям да прибера храната, виждам книгата. Още е тук, още е увита в найлоновото пликче, все още я пронизва резката от острието на ножа.

Пипвам я през пликчето, потърквам с пръсти корицата. Толкова е мека, от нея още се долавя лекото ухание на кожа.

Книгата. Книгата на майка ми. Дошла е с нас чак до тук. Оцеляла, със собствена рана. Точно като нас.

Вдигам очи към Виола.

Тя веднага ме хваща.

— Какво? — пита.

— Нищо — пъхам книгата заедно с храната в раницата. — Да вървим.

Пак сме на пътя, пак край реката, пак вървим към Хейвън.

— Това трябва да е последната нощ — обажда се Виола. — Ако доктор Сноу е прав, утре трябва да стигнем.

— Да — отвръщам. — И светът ще се промени.

— Отново.

— Отново — съгласявам се.

Правим още няколко крачки.

— Започваш ли да чувстваш надежда? — пита Виола с особен глас.

— Не — отвръщам и заглушавам Шума си. — А ти?

Веждите й са вдигнати високо, но тя поклаща отрицателно глава.

— Не, не.

— Но отиваме въпреки това, нали?

— О, да — отвръща Виола. — След нас и потоп.

— И потоп може да ни връхлети, да ти кажа.

Слънцето залязва, луните отново се издигат, полумесеците им са по-малки от предната нощ. Небето е все така ясно, звездите все така греят, светът е все така тих, само плисъкът на реката, усилващ се, бучащ.

Настъпва полунощ.

Петнайсет дни.

Петнайсет дни до…

До какво?

Продължаваме в нощта, небето се върти бавно край нас, думите ни скоро секват, когато ефектът от вечерята започва да отслабва и умората пак ни завладява. Точно преди изгрев попадаме на две преобърнати каруци край пътя, пшеница е разпиляна навсякъде, наоколо се търкалят няколко празни кошници.

— Дори не са спрели да спасят всичкото зърно — казва Виола. — Оставили са половината.

— Място като всяко друго, можем да спрем за закуска — обръщам една от кошниците, издърпвам я встрани, край пътя над реката и сядам.

Виола взема друга кошница, наглася я и сяда до мен. По небето плъзва светлина, защото слънцето скоро ще изгрее, пътят сочи право към него, реката също, плиска и тече към зората. Отварям раницата и вадя от храната от магазина, давам половината на Виола, с останалото се заемам сам. Пием вода от манерките.

Раницата е отворена в скута ми. Вътре са останалите ни дрехи и бинокълът.

И книгата.

Чувам мълчанието й до мен, чувствам как ме притегля, усещам празнините в стомаха си, в гърдите и в главата, спомням си болката, когато тя се приближаваше твърде много, болката, която приличаше на скръб, болката, която приличаше на загуба, болката сякаш падах, падах в нищото, спомням си как ме сграбчваше и ме караше да искам да плача, наистина да плача.

Но вече…

Болката вече не е толкова силна.

Поглеждам към нея.

Тя със сигурност е видяла всичко в Шума ми. Аз съм единственият друг човек наблизо, а тя става все по-добра и по-добра в разчитането на Шума, нищо че реката плиска толкова гръмко.

Но тя просто седи на мястото си, яде тихо и чака аз да го кажа.

Чака да я помоля.

Защото точно за молбата си мисля.

Когато слънцето се вдига, изгрява денят, в който ще стигнем до Хейвън, денят, в който ще стигнем до място, пълно с повече хора, отколкото съм виждал през живота си, място с толкова Шум, че никой никога няма да може да остане сам, е, освен ако не са открили лек, а ако са го открили, ще бъде още по-лошо, защото аз ще съм единствения! Шумен.

Стигнем ли до Хейвън, ще станем част от града.

Няма да бъдем просто Тод и Виола, седнали край реката на изгрев-слънце да хапнат, единствените двама на лицето на цялата планета.

Ще станем като всички, ще бъдем всички заедно.

Това може да е последната ни възможност.

Поглеждам настрани и проговарям:

— Да те питам, нали можеш да имитираш разни гласове…

— Да? — отвръща тя тихо.

Изваждам книгата от раницата.

— Можеш да говориш с глас от Прентистаун?

38

Чух девицата как се моли

— „Мой мили Тод“ — чете Виола и имитира акцента на Бен колкото може по-добре. Справя се страхотно. — „Мой мили сине“.

Гласът на мама. Мама говори.

Скръствам ръце и забивам поглед в разпиляната по земята пшеница.

Започвам този дневник в деня на твоето раждане, в деня, в който ти вече не беше в корема ми, а за първи път те държах в прегръдките си. Навън риташ толкова силно, колкото риташе и вътре, да ти кажа право! Ти си най-красивото нещо, което се е случвало някога в цялата вселена. Със сигурност си най-красивото нещо в Новия свят, а в Ню Елизабет определено нямаш конкуренция.

Чувствам как лицето ми поаленява, но слънцето не се е издигнало достатъчно и никой не може да види това.

Иска ми се татко ти да беше тук да те види, Тод, но Новият свят и Господ на небесата решиха да го приберат след тежка болест още преди пет месеца и сега ние двамата с теб трябва да чакаме, за да го срещнем в отвъдното. Ти приличаш точно на него. Е, бебетата всъщност си приличат просто на бебета, поне отначало, но аз ти казвам, че приличаш на татко си. Ще бъдеш висок, Тод, защото татко ти беше висок. Ще бъдеш силен, защото татко ти беше силен. Ще бъдеш хубав, о, колко хубав ще бъдеш. Момичетата в Новия свят няма и да усетят откъде им е дошло.

Виола прелиства страницата, а аз не я поглеждам. Усещам, че и тя не ме гледа и не ми се иска да зърна усмивка на лицето й точно сега.

Защото се случва нещо много странно.

Думите й не са нейни думи, те излизат от устата й като лъжа, но всъщност оформят една нова истина, създават един различен свят, в който моята майка говори директно на мен, Виола говори с чужд глас, а този различен свят, поне за кратко, е само мой, той съществува само за мен.

Нека ти разкажа за мястото, в което се роди, сине. Нарича се Новият свят и представлява цяла планета, съставена само от надежда…

Виола спира за секунда, после продължава.

Ние кацнахме тук точно преди десет години, търсехме нов начин на живот, чист и простичък, и честен, и добър, и напълно различен от живота в Стария свят, живот, в който хората ще могат да живеят в безопасност и в мир и братска обич, водени от Бога.

Имаше тежки изпитания. Няма да започвам написаното с лъжа, Тод. Тук не беше лесно…

Виола свива устни, но аз не казвам нищо и продължава да чете.

И така, трудности и болести сполетяха Новия свят и Ню Елизабет. На тази планета съществува нещо, наречено Шум и мъжете се борят с него откак сме кацнали, но най-странното е, че ти ще бъдеш едно от момчетата в селището, което няма да знае какво означава да се живее без Шум и ще ми бъде много трудно да ти обясня какъв беше животът преди и защо е толкова трудно сега, но ние правим всичко възможно да се справим.

Един мъж на име Дейвид Прентис — той има син малко по-голям от тебе, Тод, и е един от най-добрите ни организатори, мисля, че беше и отговорник на кораба, ако не ме лъже паметта…

Виола замълчава на това място, но този път аз чакам тя да каже нещо. Но тя не казва нищо.

Той убеди нашия Кмет Джесика Елизабет да основем това малко селище на брега на грамадно блато, така че Шумът от останалата част от Новия свят да не може да ни достигне, освен ако ние сами не му позволим. В Ню Елизабет е Шумно като навсякъде, но поне човек чува все познати хора, все хора, на които може да се довери. Поне на повечето.

Аз обработвам няколко ниви с пшеница във ферма северно от селището. Откак татко ти почина, нашите близки приятели Бен и Килиън ми помагат, те притежават съседната ферма. Нямам търпение да те запозная с тях. Чакай, чакай, ти вече ги познаваш! Те двамата вече те погушкаха и ти казаха „здрасти“, така че кой е като тебе, от един ден си на света, а вече имаш двама приятели. Това е добро начало, сине.

Всъщност, аз съм сигурна, че ти ще се справяш много добре в живота, защото дойде при мен две седмици по-рано. Решил си, че си чакал достатъчно и вече искаш да видиш какво има да ти предложи този свят. И си бил напълно прав. Небето е толкова просторно и синьо, дърветата са така зелени, а тази планета е свят, в който животните ти говорят, наистина говорят, а ти можеш да им отговаряш, има толкова чудеса, които да извършиш, толкова неща, които те чакат, Тод, че нямам търпение, ще ми се всичко прекрасно да ти се случи точно сега, не искам да се налага да чакаш, за да видиш всички възможности, всички неща, които можеш да извършиш.

Виола поема дълбоко въздух и казва:

— Тук написаното свършва, прескочени са няколко реда, след това пише „По-късно“, сякаш са я прекъснали — после вдига очи към мен. — Добре ли си?

— Да, да — кимам аз набързо, ръцете ми са още скръстени. — Продължавай.

Става все по-светло, слънцето вече истински изгрява. Отвръщам се малко встрани от Виола.

Тя чете.

По-късно.

Извинявай, сине, спрях за малко, защото ни дойде на гости нашият приятел Аарон.

Пак пауза, Виола облизва устни.

Такъв късмет имаме, че той е сред нас, макар че трябва да призная, че напоследък говори разни неща за местното население на Новия свят, с които аз не съм напълно съгласна. Местните се наричат диваци, между другото, те също бяха една ГОЛЯМА изненада, защото са толкова плахи, че никой от анализаторите в Стария свят не ги беше предвидил и нито една от совалките за предварително разузнаване не ги беше засякла, така че изобщо не знаехме, че те живеят тук!

Диваците са прелестни същества. Различни са от нас, по-примитивни, нямат нито говорим, нито писмен език, поне не сме попадали на такъв, но аз не съм съгласна с някои от хората тук, че са повече животни, отколкото интелигенти създания. А Аарон напоследък проповядва, че Бог е начертал разделителна линия между нас и тях и…

Е, всъщност това не е най-интересното, за което да си говорим през твоя първи ден на света, нали? Аарон вярва дълбоко и отдадено, той беше опора за нас през всичките тези години и ако някой намери моя дневник и го прочете, то нека знае, че беше чест да имаме Аарон сред нас, а за мен беше привилегия, че той те благослови още в първия ти ден. Това е.

През първия ти ден на света искам още да кажа, че властта е примамлива и ти трябва да научиш това преди да си пораснал много, властта е онова, което разделя момчетата от мъжете, но по един особен, непознат за повечето хора начин.

Това е всичко, което ще кажа. Има много любопитни очи.

О, сине, на света има толкова чудни неща! Не позволявай на никого да ти казва, че това не е така. Да, животът тук, в Новия свят, беше труден и аз дори ще ти призная — защото нашето общо начало трябва да бъде честно начало — че почти бях изпаднала в отчаяние. Ситуацията в селището е сложна по начин, който не мога да обясня тук, а има и неща, които ти сам скоро ще научиш, независимо дали ти се иска или не, имаше затруднения с храната, имаше болести, беше достатъчно трудно още преди да изгубя татко ти, а когато го изгубих, почти се бях предала.

Но не се предадох. Не се предадох заради теб, мое красиво, красиво момче, не се предадох заради моя прекрасен син, който ще остави следа в този свят, моя син, който обещавам да отглеждам само с обич и надежда, и който, кълна се, ще види как светът ще премине към доброто. Кълна се.

Защото, когато те прегърнах за първи път тази сутрин и те храних от тялото си, усетих към теб такава обич, толкова силна, че приличаше на болка, толкова силна, че ми се стори, че не мога да я издържа и минута повече.

Но само ми се стори така.

И ти изпях една песен, която моята майка ми пееше, а преди това на нея я е пяла нашата майка и в песента се пее така:

Тук Виола запява.

Наистина запява.

Кожата ми настръхва, гърдите ми не могат да дишат. Сигурно е чула цялата мелодия в Шума ми, а и, разбира се, Бен също я пя, но ето я, песента излиза от нея като звън от камбана.

Гласът на Виола, който превръща света в гласа на моята майка, пее песента.

Рано една сутрин, когато слънцето изгрява,

Чух девицата как моли в долината там пред мен:

О, не ме предавай, о, никога не ме оставяй,

как можеш тъй девица да измамиш ти?

Не мога да я погледна.

Не мога да я погледна.

Обхващам глава с ръце.

Това е една тъжна песен, Тод, но и едно обещание. Никога няма да те предам и никога няма да те оставя, обещавам ти това днес, за да можеш един ден ти да обещаеш същото на други и да знаеш, че обещанието е истинно.

О, я чуй, Тод! Ти плачеш. Плачеш в кошчето, защото си се събудил от първия си сън на първия си ден, събудил си се и искаш светът да дойде при теб.

За днес оставям дневника.

Ти ме викаш, сине, и аз ще дойда…

Виола замълчава и остава само Шумът ми и плисъкът на реката.

— Има още — казва Виола след малко, тъй като аз не вдигам глава, и прелиства страниците. — Има още много — после ме поглежда. — Искаш ли да ти чета още? — очите й се връщат към книгата. — Искаш ли да ти прочета края?

Края.

Да прочете последното нещо, което мама е написала в последния ден преди…

— Не — отвръщам бързо.

Ти ме викаш, сине, и аз ще дойда.

В Шума ми, завинаги.

— Не — повтарям. — Нека спрем засега.

Поглеждам Виола и виждам, че лицето й е тъжно точно като моя Шум. Очите й са пълни със сълзи, а брадичката й трепери, съвсем леко, просто леко трепкане в слънчевата светлина на зората. Тя ме вижда, че я гледам, вижда, че Шумът ми я гледа и се обръща с лице към реката.

И тогава, онази утрин, пред новата зора, аз разбирам нещо.

Разбирам нещо важно.

Толкова важно, че когато го осъзнавам напълно, трябва да стана прав.

Знам какво си мисли тя.

Знам какво си мисли тя.

Дори и като гледам гърба й, знам какво си мисли, знам какво чувства, знам какво става в нея.

Начинът, по който е извърнала тялото си, начинът, по който държи главата и ръцете си, и книгата в скута си, начинът, по който гърбът й е леко скован от това, което чува сега в Шума ми…

Мога да я разчитам.

Аз мога да я разчитам.

Защото сега тя мисли за своите родители, които също са дошли тук с надежда, точно като мама. Чуди се дали има надежда в края на пътя или и тя е фалшива, като онази надежда, която мама е имала в последния ден преди смъртта си. Взема думите на мойта майка и ги слага в устата на своите татко и мама и ги чува как й казват, че я обичат и че им липсва, и че й желаят само най-доброто. После взема песента на мама и я вплита в своите мисли така, че песента става едно тъжно късче от самата Виола.

Изпитва и болка, но това е добра болка, но все пак боли, но е добра, но все пак боли.

Нея я боли.

Аз знам всичко това.

Знам, че то е истина.

Защото мога да я разчитам.

Мога да разчитам Шума й, нищо че тя дори няма Шум.

Познавам я.

Аз познавам Виола Ийд.

Вдигам ръце до главата си, за да задържа всички мисли.

— Виола — прошепвам, а гласът ми трепери.

— Знам — отвръща тя тихо и долепя ръце до тялото си, все така обърнала поглед встрани от мен.

А аз я гледам как седи, взряна отвъд реката, и двамата чакаме, докато зората изгрее напълно и всеки от нас знае.

Всеки от нас познава другия.

39

Водопадът

Слънцето се вдига високо в небето, река бучи страшно и когато поглеждаме, виждаме, че тя тече много бързо надолу, към края на долината, пени се и се извива в бързеи.

Виола нарушава вълшебното мълчание, възцарило се между двама ни.

— Знаеш какво е това, нали? — пита.

Вади бинокъла и гледа надолу по течението. Слънцето се е вдигнало над ръба на долината. Виола засенчва уреда с длан.

— Какво е? — питам.

Тя натиска един-два бутона и пак се вглежда.

— Какво виждаш? — питам.

Тя ми подава бинокъла.

Гледам надолу по реката, проследявам бързеите, пяната, точно до…

До края.

Няколко километра по-надолу реката свършва насред въздуха.

— Праг — казвам.

— Много по-голям е от този, който видяхме с Уилф — казва тя.

— Пътят сигурно минава някак край него — казвам. — Не трябва да се тревожим.

— Нямах това предвид.

— А какво?

— Искам да кажа — продължава тя и се мръщи на ограниченото ми мислене, — че в долната част на толкова голям праг е вероятно да има град. Искам да кажа, че ако се налага да избираш къде на една планета да изградиш първото си селище, то една долина в основата на водопад с плодородни почви и готов водоизточник със сигурност изглежда много примамливо от космоса.

Шумът ми подскача леко, но съвсем леко.

Защото кой би посмял да го помисли?

— Хейвън — казвам.

— Бас ловя, че го открихме — казва тя. — Бас ловя, че когато стигнем до водопада, ще видим Хейвън под нас.

— Ако тичаме — казвам, — ще стигнем водопада до час. Може и по-скоро.

Виола ме поглежда в очите за първи път, откак ми чете книгата на мама.

И казва:

— Ако тичаме?

После се усмихва.

Истинска усмивка.

Аз знам какво означава тя.

Грабваме си нещата и хукваме.

По-бързо от когато и да било.

Краката ми са натъртени и уморени. С нея сигурно е същото. Имам мазоли и натъртено, и сърцето ме боли от всички загуби, боли ме за всичко, което вече го няма. Нейното сърце също я боли.

Но ние тичаме.

Божичко, как само тичаме.

Защото може би (млъквайте)…

Просто може би (не си го и помисляйте)…

Може би наистина има надежда в края на пътя.

Реката става все по-широка и права, ние тичаме напред, стените на долината се приближават все повече и повече, тази от нашата страна идва толкова близо, че пътят също става със страничен наклон. Капчици и пръсти от бързеите се носят във въздуха. Дрехите ни се измокрят, лицата също, както и ръцете. Ревът на водата става гръмовен, изпълва света докрай, присъствието му е осезаемо, като присъствие на живо същество, но добро същество. Ревът сякаш те мие, сякаш отмива Шума.

А аз мисля, моля те, нека Хейвън се намира под водопада.

Моля те.

Защото виждам как Виола поглежда през рамо към мен докато тичаме, насърчава ме с кимане и с усмивка, а аз мисля как надеждата е това нещо, което все те дърпа напред, но и как едновременно с това е болезнена, опасна и рискована, как тя хвърля на света предизвикателство, а нима светът ни оставя да победим, когато го предизвикваме?

Моля те, нека Хейвън е там.

О, моля те, о, моля те, о, моля те.

Пътят най-после тръгва полека нагоре, издига се леко над нивото на водата, а реката започва да се блъска все по-бързо сред камъните, бързей след бързей. Между нас на пътя и водата вече няма гора, само хълм, който се издига все по-стръмно от дясната ни страна, а долината се затваря зад нас и напред е само реката и прагът.

— Почти стигнахме — вика Виола отпред, косата подскача на шията й докато тича, слънчевите лъчи заливат всичко.

И тогава.

И тогава, на ръба на скалата, пътят се надвесва над края и рязко свива надолу и надясно.

И тогава ние спираме.

Водопадът е огромен, широк поне половин километър. Водата реве от ръба на скалния праг, разбита на бяла пяна, капчиците се пръскат на стотици метри над стръмния пад, издигат се над него, навсякъде, дрехите ни подгизват, наоколо искрят дъги, пламнали на слънцето.

— Тод — вика Виола, но аз едва я чувам.

Но няма и нужда.

Защото знам какво иска да каже.

Под водопада долината се ширва наново, грамадна като небето, поема реката, която продължава нататък след водопада, който гърми от бяла пяна, но след това водата се избистря, потича пак спокойно и отново се превръща в река.

Река, която протича през Хейвън.

Хейвън.

Само той може да е.

Ширнал се е пред нас като чиния, пълна с вкусотии.

— Ето го — казва Виола.

Усещам как пръстите й се обвиват около моите.

Водопадът ни остава отляво, водни пръски и дъги се вдигат до небето, слънцето изгрява пред нас, долината е под краката ни.

А Хейвън е там, стои и ни чака.

На три или четири километра надолу е.

Но е там.

Там е, мътните го взели.

Оглеждам се наоколо, оглеждам мястото, където пътят рязко свива, спуска се право надолу и сече към долината, върви вдясно от нас, криволичи като цип по скалите, докато долу пак става успореден на реката.

И води право към Хейвън.

— Искам да го видя — казва Виола, пуска ръката ми и вади бинокъла. Гледа през него, изтрива капчиците от лещите и пак гледа.

— Прекрасен е — казва и това е всичко, след това вече само гледа и изтрива капчиците.

След минута мълчание ми подава бинокъла и аз за първи път поглеждам Хейвън.

Капчиците са много, дори и непрекъснато да ги изтривам, не мога да видя подробности, като хора например, но има много и различни сгради, повечето са построени около нещо, което изглежда като грамадна църква в средата на града, има и други големи постройки, има и нормални улици и пътища, които излизат от него и се вият сред дърветата до други групи сгради.

Трябва да има поне петдесет сгради.

Може би дори сто.

Това е най-голямото чудо, което съм виждал през живота си.

— Трябва да ти кажа — провиква се Виола, — че е по-малък, отколкото очаквах.

Но аз не я чувам.

Проследявам с бинокъла реката обратно назад и виждам, че пътят е блокиран, а от двете му страни се простира укрепена стена.

— Подготвят се — казвам. — Подготвят се за битка.

Виола ме поглежда разтревожено.

— Мислиш ли, че градът е достатъчно голям? Мислиш ли, че ще бъдем в безопасност?

— Зависи от това дали слуховете, че армията растяла, са верни или неверни.

Инстинктивно поглеждам зад нас, сякаш армията ни дебне и само чака да я погледна, за да се нахвърли. Поглеждам към съседния хълм вдясно. Сигурно от там се вижда добре.

— Хайде да проверим — казвам.

Връщаме се малко назад по пътя и търсим добро място за катерене. Леко ми е да се изкачвам, Шумът ми не е бил толкова ясен от дни насам. Мъчно ми е за Бен, мъчно ми е за Килиън, мъчно ми е за Манчи, мъчно ми е за всичко, което ни се случи на нас с Виола.

Но Бен беше прав.

На дъното на най-големия водопад има надежда.

А може би и болката не е толкова страшна.

Катерим се сред дърветата. Хълмът се издига над реката, стръмен е, хващаме се за храсти и лози, и камъни, докато се изкачваме достатъчно високо и поглеждаме назад към пътя, към долината зад гърба ни.

Бинокълът е в ръката ми и аз се взирам назад по течението, назад по пътя, над върховете на дърветата. Все така трябва да избърсвам капчиците.

Гледам.

— Виждаш ли ги? — пита Виола.

Гледам, реката изтънява в далечината, връщам назад, назад, назад.

— Не — отвръщам.

Гледам.

И пак.

И…

Ето ги.

В най-далечната извивка на пътя, в дъното на долината, която току-що пресякохме, най-далеч от слънцето, ето ги.

Маса, която трябва да е армията, крачи напред, толкова са далеч, че допускам, че е армията, само защото прилича на черна вода, която се излива в сухо речно легло.

В далечината е трудно да се видят подробности, не виждам отделните хора, не виждам и конете.

Просто маса, маса, която се излива по пътя.

— Колко е голяма? — пита Виола. — Нараснала ли е?

— Не знам — казвам. — Триста мъже? Четиристотин? Не знам. Много е далече и не мога…

Млъквам.

— Толкова са далече, че не мога да видя добре — усмихвам се. — На километри и километри.

— Надбягахме ги — казва Виола и на устните й също се появява усмивка. — Ние тичахме, те ни преследваха, но ние ги надбягахме.

— Трябва да се върнем в Хейвън и да предупредим ония, които отговарят — говоря бързо, Шумът ми се надига от вълнение. — Но те вече имат укрепления, подстъпът от водопада е тесен, а армията е най-малко на ден път, може и до довечера да не дойдат, а и се кълна, че не са хиляда души.

Кълна се.

(Обаче).

Виола се усмихва с най-уморената и най-щастливата усмивка, която някога съм виждал. После отново хваща ръката ми.

— Надбягахме ги.

Но после аз се сещам колко е опасна надеждата и Шумът ми посивява.

— Е, ние самите още не сме стигнали в Хейвън, а и не знаем дали там…

Но тя клати глава.

— Не, не — казва. — Надбягахме ги. Сега ще ме слушаш и ще бъдеш щастлив, Тод Хюит. През цялото време се мъчехме да надбягаме армията и знаеш ли какво стана? Надбягахме я.

Тя ме гледа, усмихва се, очаква нещо от мен.

Шумът ми жужи щастлив и топъл, и уморен, и облекчен, и малко тревожен, но мисля, че може би е права, че може би наистина победихме, че може би трябва да я прегърна сега, нищо че ще изглежда странно и сред всичко това установявам, че в края на краищата съм съгласен с нея.

— Надбягахме ги — казвам.

И тогава тя ме прегръща, обвива ръце около мен, притиска ме силно, сякаш за да запази равновесие и двамата стоим там, на мокрия хълм и дишаме.

Цветното й ухание е по-слабо, но няма значение.

Поглеждам напред, там е водопадът, Хейвън бляска под слънчевите лъчи, светлината огрява и реката преди водопада, а тя лъщи като метална змия.

И аз оставям Шума си да бълбука с малки щастливи искрички, а погледът ми се плъзва пак назад по реката и…

Не.

Всички мускули в тялото ми се наелектризират.

— Какво? — вика Виола и отскача от мен.

Обръща глава, за да проследи погледа ми.

— Какво? — повтаря.

Но после вижда.

— Не — казва. — Не е възможно.

Надолу по реката плава лодка.

Достатъчно близо, за да я видим добре и без бинокъл.

Достатъчно близо, за да видим пушката и робата.

Достатъчно близо, за да видим белезите и праведния гняв.

Гребе диво към нас, връхлита ни като съдния ден.

Аарон.

40

Жертвоприношението

— Дали ни е видял? — пита Виола, а гласът й трепери.

Насочвам бинокъла. Аарон се издига в лещите уголемен, грамаден и ужасяващ. Натискам няколко бутона, за да намаля образа. Не гледа към нас, просто гребе като машина, за да приближи лодката до брега откъм пътя.

Лицето му е разкъсано и страшно, в кръв и съсиреци, дупката в бузата, новата на мястото на носа, но все пак, под всички белези е погледът, яростен и всепоглъщащ, поглед без милост, поглед, който няма да спре, който никога, никога няма да спре.

Войната превръща мъжете в чудовища, чувам Бен.

Към нас идва чудовище.

— Мисля, че не ни е видял — казвам. — Още не.

— Можем ли да го надбягаме?

— Той има пушка — казвам. — А от тук до Хейвън се вижда като на длан.

— Далеч от пътя тогава. Между дърветата.

— Няма толкова много дървета между нас и пътя долу. Трябва да сме бързи.

— Мога да съм бърза — казва тя.

И ние скачаме и се спускаме надолу по хълма, плъзгаме се през листа и мокри лози, държим се за камъните колкото можем. Прикритието на дърветата е рехаво и ние виждаме реката, виждаме и Аарон, който гребе.

А това означава, че и той може да ни види, ако погледне в правилната посока.

— Бързо! — казва Виола.

Надолу…

И надолу…

И се плъзваме на пътя…

И се пързаляме по калта…

И когато стигаме пътя, отново го губим от поглед, той е още нагоре по реката…

Но само за секунда…

Ето го…

Течението го носи бързо…

Спуска го по реката…

Виждаме го ясно…

Той гледа право в нас.

Гърмът на водопада е кошмарен, но аз все пак чувам гласа му.

Бих го чул дори и да бях на обратната страна на планетата.

— ТОД ХЮИТ!

И той посяга към пушката.

— Бягай! — викам.

Виола хуква, а аз съм точно зад нея, бързаме към ръба на пътя, след който той се спуска надолу на зиг-заг край водопада.

Имаме още петнайсет крачки, може би двайсет, преди да изчезнем зад ръба…

Тичаме така, сякаш през последните две седмици сме си почивали…

Туп-туп по пътя…

Хвърлям поглед през рамо…

Виждам, че Аарон държи пушката с една ръка…

С другата балансира, за да не преобърне лодката…

Тя подскача по бързеите и го подмята напред-назад…

— Няма да успее — викам на Виола. — Не може да греба и да стреля едновре…

ПРАС!

Пръски кал се вдигат от пътя до краката на Виола точно пред мен…

Аз изкрещявам, Виола също изкрещява и двамата инстинктивно се навеждаме…

Тичаме по-бързо и по-бързо…

Туп туп туп…

Тичай тичай тичай тичай тичай, повтаря Шумът в изстъпление…

Не поглеждам назад…

Пет крачки…

Тичай тичай…

Три…

ПРАС!

И Виола пада…

— НЕ! — изкрещявам…

Но тя всъщност се спуска зад ръба надолу успоредно на водопада, спъва се и се изтъркулва…

— НЕ! — изкрещявам отново и скачам след нея… Препъвам се по стръмното…

Тичам след нея, докато тя се търкаля…

Не…

Не и това…

Не сега…

Не и когато…

Моля те, не…

И тя се изтъркулва до едни храсти встрани от пътя и се оплита в тях…

И спира, с лице към земята.

Аз се втурвам към нея, едва успявам сам да пазя равновесие, но коленича в храсталака, сграбчвам я и я обръщам, търся кръв, търся простреляното и само казвам:

— Не не не не не…

И съм почти заслепен от ярост и от отчаяние, и от лъжливото обещание за надежда и не не не…

И тя отваря очи…

Отваря очи, вкопчва се в мене и казва:

— Не съм простреляна, не съм простреляна.

— Не си ли? — казвам и леко треперя. — Сигурна ли си?

— Просто паднах — казва. — Кълна се, че усетих как куршумът прелетя край очите ми и после паднах. Не съм ранена.

И аз дишам тежко и тежко, и тежко.

— Слава Богу — казвам, — слава Богу.

И светът се завърта, завърта се и Шумът ми.

И тя вече е на крака, аз също се изправям в храсталаците и оглеждаме пътя под нас.

Водопадът се разбива по скалите от лявата ни страна, пътят се вие пред нас и под нас, спуска се като стълба с остри завои надолу до подножието на водопада.

Има ясна видимост за чудесни изстрели.

Никакви дървета, само ниски храсталаци.

— Ще ни улучи — казва Виола и вдига глава нагоре към ръба, още не виждаме Аарон, но той със сигурност си проправя път насам, гази през пенестата вода, ходи по нея, ако се наложи.

— ТОД ХЮИТ! — чуваме слабо зад рева на водата, слабо, но по-могъщо от вселената.

— Няма къде да се скрием — казва Виола и се оглежда наоколо и надолу. — Не и преди подножието.

Аз също се оглеждам. Спускането е твърде стръмно, пътят е твърде открит, между завоите има само хилави храсти.

Няма къде да се скрием.

— ТОД ХЮИТ!

Виола посочва нагоре:

— Можем да се доберем до онези дървета на хълма, на който бяхме.

Но е твърде стръмно, не можем да се изкачим и аз чувам как надеждата гасне в гласа й при самото изричане.

Въртя се, все още търся…

И тогава виждам.

Малка неясна пътека, едва личи, води встрани от първия голям завой на пътя право към водопада. След няколко метра изчезва, но аз проследявам с поглед нататък, за да разбера докъде води.

Точно до скалата към водата.

Право надолу, едва ли не под водопада.

Право до малка площадка, която е почти напълно скрита.

Площадка под самия водопад.

Излизам от храстите и правя няколко крачки по пътя. Пътеката изчезва.

Както и площадката.

— Какво е това? — пита Виола.

Връщам се пак до храстите.

— Ето — посочвам. — Виждаш ли я?

Тя присвива очи и гледа накъдето й соча. Водопадът хвърля малка сянка върху площадката, крие мястото, където пътеката свършва.

— От тук се вижда — казвам, — но от пътя не се вижда — поглеждам я. — Ще се скрием.

— Той ще те чуе — казва тя. — Ще ни намери.

— Не и през този рев, не ако Шумът ми е тих.

Челото й се набръчква, поглежда по пътя към Хейвън, после нагоре, където Аарон ще се появи всеки миг.

— Бяхме толкова близо — казва.

Хващам я за ръката и я дръпвам.

— Хайде. Само докато той отмине. Докато се стъмни. С малко късмет той ще си помисли, че сме се върнали към дърветата, както ти предложи.

— Ако ни намери, ще се окажем в капан.

— Ако хукнем към града, той ще ни простреля — поглеждам я в очите. — Това е възможност. Шанс.

— Тод…

— Ела с мен — казвам и я гледам колкото мога по-настойчиво, изливам от себе си колкото мога повече надежда. О, никога не ме оставяй. — Обещавам, че тази вечер ще те заведа в Хейвън — стисвам ръката й. О, не ме предавай. — Обещавам ти.

Тя ме гледа, слуша ме, после изведнъж кимва рязко и решително и ние хукваме по тясната пътечка, надолу, там където тя свършва, прескачаме едни храсти, защото пътечката трябва да продължи след тях и…

— ТОД ХЮИТ!

Той е почти до водопада…

Плъзваме се надолу по нова стръмнинка досами водата, склонът надвисва над главите ни…

Плъзваме се до ръба на скалата…

Пред нас е само водопадът…

Стигам до ръба и изведнъж трябва да отстъпя назад, блъсвам се във Виола, защото пътеката свършва в нищото…

Тя ме сграбчва за ризата и ме задържа…

И водата лети пред нас и се разбива в скалите долу…

И площадката, която води под водопада, е там…

Но за да я достигнем, трябва да прескочим известно разстояние над пустотата на водопада…

— Това не се виждаше отгоре — казвам, а Виола ме стиска за китката, за да не политна надолу.

— ТОД ХЮИТ!

Той е близо, толкова е близо…

— Сега или никога, Тод — казва тя в ухото ми…

И ме пуска…

И аз скачам…

И съм във въздуха…

И водопадът гърми над главата ми…

И падам, и стъпвам…

И се обръщам…

И тя скача след мен…

И аз я хващам, и двамата падаме назад на площадката…

И оставаме да лежим там, дишайки тежко…

И слушаме…

И за секунда чуваме само рева на водопада над нас…

И после, слабо, отвъд гърма на водата…

— Тод Хюит!

И изведнъж започва да ни се струва, че викът идва от километри.

И Виола е легнала върху мен и аз дишам тежко в лицето й, а тя диша тежко в моето.

И се гледаме право в очите.

И гърмът на водопада е твърде силен, никой не може да чуе Шума ми.

След секунда тя опира ръце от двете ми страни и се надига от мен. Оглежда се и докато се оглежда, очите й се разширяват.

Чувам я как казва само:

— Леле.

Аз се претъркулвам и също се оглеждам.

Леле.

Малката площадка е много повече от малка площадка. Тя продължава навътре, дълбоко навътре в скалата под водопада. Застанали сме в началото на тунел, едната стена на който е скала, а другата — чиста падаща вода, която реве, бяла и кристална, толкова бърза, че изглежда неподвижна.

— Хайде — казвам и се отправям навътре в скалата, обувките ми се пързалят непрекъснато. Скалата е мокра и хлъзгава и ние се притискаме плътно до скалната стена, по-далеч от гърмящата вода.

Тътенът й е колосален. Всепоглъщащ, сякаш нещо веществено, което можеш да вкусиш и докоснеш.

Толкова е силен, че Шумът изчезва безследно.

Толкова е силен, че аз потъвам в най-дълбоката тишина, която някога съм чувствал.

Крачим надолу и встрани по площадката, проправяме си път през каменни бабуни и езерца, в които расте зелен мъх. Има и коренища, висят от скалата над нас, кой знае на какво растение принадлежат.

— Това не ти ли приличат на стъпала? — вика Виола, а гласът й е едва доловим зад водопада.

— Тод Хюит! — чуваме сякаш от милион километри далеч.

— Дали ще ни намери? — пита Виола.

— Не знам — отвръщам. — Едва ли.

Скалата под водопада не е равна, затова площадката извива успоредно с нея и едновременно продължава напред. Двамата сме подгизнали, водата е студена, не е никак лесно да се хващаме за корените, за да пазим равновесие.

После изведнъж площадката се спуска още надолу и се разширява, издяланите в камъка стъпала стават ясно видими. Стълбище надолу.

Някой е бил тук преди нас.

Слизаме, водата гърми на сантиметри от нас.

Стигаме последното стъпало.

— Ау — казва Виола, аз някак усещам, че е вперила поглед нагоре.

Тунелът зейва рязко навътре, площадката се разширява много, това е пещера, заградена от едната страна от вода, скалният таван се издига високо, високо над главите ни, водата пада от него и от силата си се издува напред като живо, движещо се корабно платно, свързващо тавана и площадката под краката ни.

Но „ау“-то е за друго.

— Това е църква — казвам.

Това е църква. Някой е разместил или издялал късове от скалата така, че да оформи четири реда простички пейки с пътека по средата, която води до висок къс скала, амвон, амвон с подравнена горна част, където проповедникът стои и проповядва, а бялата стена от вода и пяна пада и гърми зад гърба му, утринното слънце свети през нея, разкъсано като куп звезди, изпълвайки помещението с проблясващи искри, отразени от всяка мокра повърхност, назад, чак до скалното дъно, където на стената е издълбана окръжност, край която се въртят две по-малки окръжности — това е Новият свят с неговите две луни, новият дом на заселниците, домът на надеждата и Божието обещание, кръговете са запълнени с неотмиваща се бяла боя и всъщност греят на камъка, гледат паството и осветяват църквата.

Църква под водопада.

— Прекрасна е — казва Виола.

— Изоставена е — казвам аз, защото след първото смайване виждам, че някои от пейките са полуразрушени, без следи от поправка, а целите стени са изписани, или издълбани с инструмент, или издраскани със същата неотмиваща се бяла боя, голяма част от написаното са пълни глупости. П.М. + М.А. и Уилс и Чилс завинаги, и Надежда всяка тука оставете и прочие, и прочие.

— Деца — казва Виола. — Промъквали са се тук, направили са пещерата свое тайно скривалище.

— Сериозно? Децата постъпват ли така?

— На кораба използвахме една затворена вентилационна шахта, все се пъхахме в нея — отвръща тя и се оглежда. — Беше изписана още по-гъсто.

Влизаме навътре, оглеждаме се със зяпнала уста. Мястото на тавана, където водата се спуска от скалата над кухината се намира на повече от десет метра над главите ни, а площадката пред църквата е по-широка от пет метра.

— Сигурно е естествена пещера — казвам. — Открили са я и тя им се е сторила като някакво чудо.

Виола скръства ръце на гърдите си.

— А после са установили, че подобна църква не е много практична.

— Твърде влажна — отвръщам. — Твърде студена.

— Бас ловя, че са я направили скоро, след като са кацнали — отвръща Виола и гледа рисунката на Новия свят на стената. — Бас ловя, че е било още през първата година. Всичко е било още ново, изпълнено с надежда — тя се завърта. — Преди нещата истински да улегнат.

Аз също бавно се завъртам. Виждам ясно какво са си мислели първите заселници. Начинът, по който слънчевите лъчи греят през водопада, облива всичко в ярка бяла светлина, гърмът на водата е толкова силен, но едновременно с това е тъй тихо, че дори и без пейките и амвона човек се чувства така, сякаш е влязъл в църква, сякаш мястото е свещено и е било свещено открай време, още преди жив човек да го е зървал.

После забелязвам, че след края на пейките няма нищо. Пътеката свършва в петдесетметровата пропаст до скалите долу, където се разбива водата.

Значи тук трябва да чакаме.

Тук е мястото, където трябва да се надяваме.

В църква под водата.

— Тод Хюит! — едва-едва долита през тунела до нас.

Виола видимо потреперва.

— Какво ще правим сега?

— Ще чакаме, докато падне нощта — казвам. — После ще се измъкнем тайно и ще се надяваме да не ни види.

Сядам на една от каменните пейки. Виола сяда до мене. Изхлузва раницата през главата си и я оставя до себе си на пода.

— Ами ако открие пътечката? — пита.

— Да се надяваме, че няма да я открие.

— Но ако все пак я открие?

Посягам зад гърба си и измъквам ножа.

Ножа.

Двамата го гледаме мълчаливо, бялата вода се отразява в острието, то вече е покрито с капчици, които го карат да свети като факла.

Ножът.

Не казваме и дума, само го гледаме как грее насред църквата.

— Тод Хюит!

Виола вдига поглед към входа, скрива лицето си с длани и аз я виждам как стиска зъби.

— Какво иска той? — избухва яростно. — Ако армията преследва теб, защо той преследва мен? Защо стреля по мен? Не разбирам.

— Лудите хора нямат нужда от обяснение за действията си — отвръщам.

Но Шумът ми си припомня жертвоприношението, което зърнах в съзнанието му там, в блатото.

Знакът, така я нарече той тогава.

Дар от Бога.

Не знам дали Виола чува това в Шума ми или сама си припомня, че го е чувала в неговия Шум, защото казва:

— Не смятам, че аз съм жертвата в жертвоприношението.

— Какво?

Тя се обръща към мен, на лицето й е изписано объркване.

— Не смятам, че съм аз — повтаря. — Когато ме отвлече, той почти през цялото време ме държеше упоена, а когато все пак се събуждах и той беше там, продължавах да виждам все нови и нови странни неща в Шума му, безсмислени неща.

— Той е луд — казвам. — По-луд от останалите.

Тя премълчава, само се взира в падащата вода.

После посяга и ме хваща за ръката.

— ТОД ХЮИТ!

Усещам как ръката й подскача, защото подскача и сърцето ми.

— Това беше по-близо — казва тя. — Той приближава.

— Няма да ни намери.

— Ще ни намери.

— Тогава ще се справим с него.

Двамата едновременно поглеждаме ножа.

— ТОД ХЮИТ!

— Намерил е пътеката — казва тя, сграбчва ръката ми и се притиска до мен.

— Още не я е намерил.

— Почти бяхме стигнали — казва тя, а гласът й е ПИСКЛИВ И прекъсва. — Почти бяхме стигнали.

— Ще стигнем.

— ТОД ХЮИТ!

Това със сигурност е по-близо.

Открил е тунела.

Стисвам ножа и поглеждам Виола, лицето й е обърнато право към входа, на него е изписан такъв страх, че гърдите ме заболяват.

Стисвам по-здраво ножа.

Ако той само я докосне…

И Шумът ми се връща обратно в началото на нашето пътешествие, във времето, когато Виола още мълчеше, във времето, когато ми каза името си, във времето, когато разговаряше с Хилди и Там, във времето, когато взе назаем акцента на Уилф, във времето, когато Аарон я грабна и ми я отне, във времето, когато се събудих в къщата на доктор Сноу, във времето, когато тя даде обещание на Бен, във времето, когато заговори с гласа на мама и накара целия свят да се промени, поне за кратко.

Всички неща, през които преминахме.

Как плака, когато изоставихме Манчи.

Как ми каза, че аз съм всичко, което тя има на света.

Как открих, че мога да я разчитам въпреки мълчанието.

Как помислих, че Аарон я е прострелял горе на скалата.

Какво почувствах в тези ужасяващи секунди, когато мислех, че я простреля.

Какво ще чувствам, ако я изгубя.

Болката и измамата, и несправедливостта.

Яростта.

И как ми се искаше простреляният да бях аз.

Поглеждам ножа в ръката си.

И осъзнавам, че тя е права.

Осъзнавам, че тя е била права през цялото време, колкото и смахнато да е всичко.

Тя не е жертвата.

Не е тя.

Ако един от нас падне, падаме всички.

— Знам какво иска той — казвам и се изправям.

— Какво? — пита Виола.

— ТОД ХЮИТ!

Той със сигурност крачи през тунела.

Няма къде да бягаме.

Той идва.

Тя също се изправя, а аз заставам между нея и входа.

— Залегни зад пейките — казвам. — Скрий се.

— Тод…

Аз отстъпвам от нея, а дланта ми е върху ръката й и остава там, докато не се отдалечавам твърде много и вече трябва да я пусна.

— Къде отиваш? — пита тя, а гласът й трепери.

Поглеждам към входа, откъдето дойдохме, към тунела под водата.

Той ще е тук всеки миг.

— ТОД ХЮИТ!

— Той ще те види! — казва тя.

Аз вдигам ножа пред мен.

Ножът, който причини толкова беди.

Ножът, който носи такава власт.

— Тод! — казва Виола. — Какво правиш?

Обръщам се към нея.

— Той няма да ти стори зло — отвръщам. — Не и когато разбере, че аз знам какво всъщност иска.

— Е, какво иска?

Аз я гледам, застанала сред пейките, бялата планета и луните греят над нея от стената, водата хвърля върху й искрящи отблясъци, гледам лицето й и израза на тялото й така, както просто стои и ме гледа в отговор, и откривам, че все още я познавам, че тя все още е Виола Ийд, и че мълчанието не значи празнина, че то никога не е значело празнина.

Поглеждам я право в очите.

— Ще го посрещна като мъж — казвам.

И въпреки че водопадът гърми и тя не може да чуе Шума ми, въпреки че не може да види мислите ми, тя също ме поглежда право в очите.

И аз виждам, че разбира.

Дръпва рамене назад и се изправя.

— Няма да се крия — казва. — Ако ти не се криеш, и аз няма да се крия.

Това ми е достатъчно.

Кимвам.

— Готова ли си? — питам.

Тя ме поглежда в отговор.

Кимва веднъж, отсечено.

Обръщам се с лице към тунела.

Затварям очи.

Поемам дълбоко въздух.

И с всяка глътка въздух в дробовете, и с всяка нотка от Шума си, аз се засилвам…

И изкрещявам с всички сили…

— ААРОН!!!!!!

Отварям очи и го чакам да дойде.

41

Ако един от нас падне

Първо виждам стъпалата му, пързалят се по стълбата, но той не бърза, крачи спокойно, защото знае, че сме тук.

Държа ножа с дясната си ръка, но лявата също е готова. Застанал съм на пътеката, приблизително в средата на църквата. Виола е малко вдясно зад мен, между пейките.

Готов съм.

Осъзнавам, че наистина съм готов.

Всичко случило се ме доведе дотук, до това място, където стоя с нож в ръка и с нещо, което трябва да спася.

Някого, когото трябва да спася.

И ако трябва да избирам между нея и него, то това въобще не е избор и армията може да върви на м… си.

Защото съм готов.

По-готов няма да бъда.

Защото знам какво иска той.

— Хайде — казвам полугласно.

Появяват се краката на Аарон, после ръцете му, едната носи пушката, другата се подпира на стената.

После лицето му.

Неговото ужасно, ужасно лице.

Наполовина откъснато е, през раната на бузата му се виждат зъбите, дупката на мястото на носа му зее, лишавайки го почти напълно от човешки вид.

Той се усмихва.

В този миг усещам страха.

— Тод Хюит — казва, сякаш ме поздравява.

Повишавам глас да надвикам водопада, като се надявам да не чуе треперенето в него:

— Можеш да оставиш пушката, Аарон.

— О, позволяваш ми, а? — отвръща той и очите му се разширяват, когато вижда Виола зад гърба ми. Не поглеждам назад, но знам, че тя също го гледа в очите и му показва всичката си смелост.

И това ми дава сили.

— Знам какво искаш — казвам. — Проумях.

— Проумя ли, млади Тод? — казва Аарон и аз усещам, че не може да се сдържи, надниква в Шума ми, поне в малкото от него, което може да чуе зад водопада.

— Тя не е жертвата — казвам.

Той не отвръща, само прави няколко крачки навътре в църквата, очите му гледат кръста на амвона и пейките.

— Аз също не съм жертвата — продължавам.

Злата му усмивка става по-широка. Ъгълчето на раната на бузата се сцепва и от него потича кръв.

— Острият ум е дяволски дар — отвръща и това навярно е неговият начин да ми каже, че съм прав.

Заставам стабилно и се въртя, следейки движението му, докато той заобикаля амвона и крачи из онази половина на църквата, която е по-близо до водата.

— Ти си — казвам. — Жертвата си ти.

И отварям Шума си колкото мога по-ярко, за да надвикам водопада и за да могат и Аарон, и Виола да видят, че казвам истината.

Защото, както Бен ми показа в Шума си още във фермата, начинът, по който момчето в Прентистаун става мъж, причината, поради която момчетата, които са станали мъже, вече не говорят с малките момчета, начинът, по който момчето, което става мъж, се превръща в съучастник в престъпленията на Прентистаун, е…

Е…

И трябва да се накарам насила да го кажа…

Е като убие друг мъж.

Със собствените си ръце.

Всички онези мъже, които изчезваха, които са се опитвали да изчезнат.

Те всъщност изобщо не са изчезвали.

Господин Ройъл, старият ми учител, който се напиваше с уиски, не се е застрелял сам. Бил е застрелян от Себ Мънди на тринайсетия му рожден ден, накарали са Себ да се изправи пред него и да дръпне спусъка, докато останалите мъже на Прентистаун са гледали. Господин Голт, чиито овце прибрахме, когато той изчезна преди две години, само се е опитал да изчезне. Кметът Прентис го заловил да бяга през блатото, а Кметът Прентис е верен на съглашението си със закона на Новия свят и екзекутирал господин Голт, но не лично, а изчакал да дойде тринайсетият рожден ден на господин Прентис Младши и накарал сина си да изтезава господин Голт до смърт, сам, със собствените си ръце.

И така нататък, и така нататък. Мъже, които познавах, са били избити от момчета, които познавах, преди самите те да се превърнат в мъже. Ако при тринайсетия рожден ден на някое от момчетата хората на Кмета разполагали с някой заловен беглец, добре. Ако не разполагали, просто си избирали някого от Прентистаун, някого, когото не харесвали особено, и после казвали на останалите, че той е изчезнал.

Давали на момчето да прекрати живота на мъжа, сам-само.

Един мъж умира, друг мъж се ражда.

Всеки е съучастник. Всеки е виновен.

Освен мен.

— О, Господи — чувам Виола.

— Но за мен сте имали други планове, нали? — казвам.

— Ти беше последният, Тод Хюит — отвръща Аарон. — Последният войник в идеалната армия на Бога.

— Смятам, че Бог няма нищо общо с армията ви — казвам. — Остави пушката. Знам какво трябва да направя.

— Но ти носител на благата вест ли си, Тод? — пита Аарон, вдига глава и невъзможната му усмивка зейва още повече. — Или си самозванец?

— Прочети ме — казвам. — Прочети ме, ако не вярваш, че мога да го сторя.

Той е застанал на амвона, гледа към мен на пътеката между пейките, посяга към Шума ми отвъд тътена на водопада, рови в него, сграбчва каквото може и аз чувам жертвоприношението и идеалното Божие дело, и мъченичеството на светеца.

— Може би, млади Тод — казва той.

И слага пушката на амвона.

Преглъщам и стисвам ножа още по-силно.

Но той гледа към Виола и се изсмива кратко.

— Не — произнася. Малките момиченца ще се опитат да се възползват, нали така?

И той спокойно хвърля пушката отвъд ръба и тя потъва във водопада.

Става толкова бързо, че дори не виждам как тя изчезва.

Но вече я няма.

Сега сме само аз и Аарон.

И ножът.

Аарон разтваря ръце и аз се сещам, че заема обичайната си поза за проповед, позата пред собствения си амвон в Прентистаун. Навежда се напред над амвона тук, вдига длани и обръща очи нагоре към бялата искряща вода.

Устните му се движат беззвучно.

Той се моли.

— Ти си луд — казвам.

Той ме поглежда.

— Аз съм благословен.

— Искаш да те убия.

— Грешка, Тод Хюит — отвръща той и прави крачка към мен по пътеката. — Омразата е ключът. Омразата е водачът. Омразата е огънят, който пречиства войника. Войникът трябва да мрази.

Прави втора крачка.

— Не искам да ме убиеш — казва. — Искам да ме убиеш предумишлено и хладнокръвно.

Правя крачка назад.

Усмивката му трепва.

— Може би момчето обещава повече, отколкото може да изпълни.

— Защо? — питам и пак отстъпвам. Виола също отстъпва, още по-назад от мен, точно под рисунката на Новия свят. — Защо правиш това? Какъв е изобщо смисълът?

— Бог ми показа моя път — отвръща той.

— Живяхме заедно цели тринайсет години — казвам, — и единственото, което аз познавах, бяха мъжете.

— Бог действа чрез мъжете — отвръща Аарон.

— Злото също — обажда се Виола.

— А! — вика Аарон. — То говори. Изкусителни, приспивни думи…

— Млъквай! — срязвам го. — Няма да разговаряш с нея.

Отстъпил съм назад отвъд последния ред пейки.

Тръгвам надясно, Аарон ме следва, без да приближава, въртим се в бавен кръг, ръцете му са разперени, ножът ми е вдигнат. Виола се държи зад гърба ми, пръските вода обливат всичко. Перспективата спрямо помещението бавно се измества пред очите ми, подът е хлъзгав, стената от вода блести бяла на слънцето.

И ревът, безспирният рев.

— Ти беше последното изпитание — казва Аарон. — Последното момче. Онова, което щеше да завърши делото ни, да завърши нас. Ако ти си в армията, това значи, че в нея няма слабо звено. Това значи, че наистина сме благословени. Ако един от нас падне, падаме всички, Тод. А ако това се случи, значи всички е трябвало да паднем — той стиска юмруци и пак обръща поглед нагоре. — Ние можем да се преродим! Можем да се заемем с този прокълнат свят и да го превърнем в…

— Аз не бих го сторил — обаждам се, а той се смръщва, защото съм го прекъснал. — Не бих избил всички.

— А, да, Тод Хюит — отвръща Аарон. — Точно затова ти си много, много специален, нали? Момчето, което не може да убива.

Хвърлям крадешком поглед към Виола, която е застанала отново малко встрани от мен. Все така се въртим в кръг.

Само че сега Виола и аз приближаваме онази половина от църквата, която е по-близо до входа.

— Но Бог изисква жертва — казва Аарон. — Бог иска своя мъченик. А кого е най-добре да убие специалното момче, ако не онзи, през когото Бог говори?

— Не мисля, че Бог ти казва каквото и да било — отвръщам. — Макар че доста ми се вярва, че и на него вече му се иска да си мъртъв.

Очите на Аарон се изпразват напълно и се наливат с лудост, а мен ме побиват ледени тръпки.

— Аз ще бъда светец — казва, а в гласа му гори пламъче.

— Такава е съдбата ми.

Стигнал е до края на пътеката и ни е последвал край последния ред пейки.

Виола и аз продължаваме да отстъпваме.

Почти сме стигнали тунела.

— Но как да мотивираме момчето? — продължава Аарон, очите му са като пусти дупки. — Как да го принудим да влезе в мъжествеността?

И Шумът му се отваря за мен, страшен като гръмотевица.

Очите ми се разширяват.

Стомахът ми се свива на топка.

Раменете ми се отпускат, защото усещам непоносима слабост.

Виждам. Това е фантазия, лъжа, но лъжите на мъжете са живи като истините им, а аз виждам всички подробности.

Той е щял да убие Бен.

Така е щял да ме принуди да убия него, Аарон. Така са щели да завършат делото. За да направят армията си идеална, за да превърнат мен в убиец, са щели да убият Бен.

И да ме накарат да гледам.

Да ме накарат да мразя толкова силно, че да убия Аарон.

Шумът ми започва да ръмжи, достатъчно силно, че да надвика водопада.

— Ти ш… боклук…

— Но Бог изпрати знак — продължава Аарон и обръща поглед към Виола, очите му са още по-широки, кръв тече от раната на бузата, дупката на мястото на носа се разтяга.

— Момичето — казва. — Момичето от небесата.

— Не смей да я гледаш! — изкрещявам. — Не смей да я гледаш никога!

Аарон се обръща пак към мен, с усмивка на лицето.

— Да, Тод, да — казва. — Това е твоят път, по този път ще поемеш. Момчето с мекото сърце, момчето, което не може да убива. За какво, обаче, би убило такова момче? Кого би защитило?

Още една стъпка назад, още една стъпка по-близо до тунела.

— И когато нейното лошо, прокълнато мълчание замърси блатото ни, аз помислих, че Бог ми е изпратил жертва, която сам да му принеса, последен пример за скритото зло, което аз да унищожа и така да се пречистя — той вирва глава. — Но после ми се разкри истинната цел на идването й — той премества поглед от Виола към мен. — Тод Хюит ще защити беззащитните.

— Тя не е беззащитна — отвръщам.

— И тогава ти побягна — очите му се разширяват от фалшиво изумление. — Побягна, вместо да изпълниш съдбата си — отново вдига поглед към тавана на църквата. — Това направи победата над тебе още по-сладка.

— Още не си победил — казвам.

— Дали? — той пак се усмихва. — Хайде, Тод. Ела при мен с омраза в сърцето.

— Ще дойда — казвам. — Ще го сторя.

Правя още една крачка назад.

— Преди беше толкова близо, Тод — казва Аарон. — В блатото, ножът ти е вдигнат, аз убивах момичето, но не. Ти се поколеба. Нарани, но не уби. После аз я откраднах от теб и ти я последва, откри я, както си знаех, че ще сториш, страдаше от раната, която ти нанесох, но това отново се оказа недостатъчно. Пожертва обичното си куче, вместо да я оставиш да пострада, остави ме да прекърша телцето му, вместо да изпълниш целта, за която си роден…

— Млъквай! — казвам.

Той протяга длани към мен.

— Ето ме, Тод — казва. — Посрещни съдбата си, изпълни целта. Стани мъж — той свежда глава ниско, но очите му са обърнати към мен и ме гледат. — Падни.

Горната ми устна оголва зъбите.

Изправям гръб.

— Аз вече съм мъж — казвам.

Шумът ми също го казва.

Той ме гледа. Сякаш гледа през мен.

После въздъхва.

Сякаш е разочарован.

— Не си още мъж — отвръща, а лицето му се изменя. — Може би и никога няма да станеш.

Но аз не отстъпвам назад.

— Жалко — казва той.

И скача към мен…

— Тод! — изпищява Виола…

— Бягай! — викам аз…

Но не отстъпвам назад…

Напротив, пристъпвам…

И схватката започва.

Аз се втурвам към него, той скача към мен, аз стискам ножа, но в последния момент се отмествам, той ме пропуска и се удря в стената…

Извърта се, ръмжи, замахва да ме удари, а аз се гмуркам под юмрука и замахвам с ножа, порязвам му ръката между китката и лакътя, но това дори не го забавя…

Замахва с другата ръка и ме удря под брадичката…

Събаря ме по гръб…

— Тод! — вика отново Виола…

Препъвам се в последната пейка и падам лошо…

Но гледам…

Аарон се обръща към Виола…

Тя е стъпила на първото стъпало…

— Бягай! — викам…

Но в ръцете си тя държи голям плосък камък и с крива гримаса и гневно изпъшкване го хвърля към Аарон, той се навежда и се опитва да го отклони с ръка, но камъкът го удря по челото и го кара да залитне далеч и от двама ни, към площадката, към предната част на църквата…

— Хайде! — вика ми Виола…

Аз се изправям на крака…

Но Аарон вече се е обърнал…

Кръв тече по лицето му…

Устата му е отворена в крясък…

Скача напред като паяк, сграбчва дясната ръка на Виола…

Тя го блъсва яростно с лявата, окървавява я от удара по лицето му…

Но той не я пуска…

Аз изкрещявам и се втурвам към тях…

Ножът е навън…

Но отново го отклонявам в последния миг…

И просто се блъсвам в Аарон…

Падаме в основата на стълбите, Виола пада по гръб, аз — върху Аарон, той ме удря по главата, надига ужасното си лице и ме захапва за оголената шия…

Аз изкрещявам и се дърпам назад, като го удрям с обърната длан, докато се отдръпвам…

Отдалечавам се от него заднишком, обратно в църквата…

Той се хвърля след мен, юмрукът му е напред…

Удря ме в окото…

Главата ми се отмята назад…

Препъвам се край пейките и пак съм в центъра на църквата…

Още един удар…

Вдигам ножа да го парирам…

Но държа острието настрани…

И той ме удря повторно…

Пропълзявам встрани по мокрите камъни…

Пак по пътеката към амвона…

И за трети път юмрукът му среща лицето ми…

Усещам как ми избива два зъба…

И почти падам…

После наистина падам…

Гърбът и главата ми се удрят в камъка на амвона…

И аз изпускам ножа.

Той изтрополява близо до ръба.

Безполезен, както винаги.

— Шумът ти те разкрива! — изкрещява Аарон. — Шумът ти те разкрива! — крачи към мен, надвесва се над мен. — От мига, в който стъпих в това свещено място, си знаех, че ще стане така! — спира до краката ми и се взира в мен, юмруците му са стиснати и кървави с моята кръв, лицето му е кърваво с неговата собствена. — Никога няма да станеш мъж, Тод Хюит! Никога!

С ъгълчето на окото си виждам как Виола трескаво се оглежда за още камъни…

— Аз вече съм мъж — казвам, но съм повален, изпуснах ножа, гласът ми изневерява, ръката ми притиска кървящата рана на шията.

— Ти отне от мен жертвата, която исках да принеса! — очите му са се превърнали в пламтящи диаманти, Шумът му фучи аленочервен и горещ, така че водата направо се изпарява от тялото му. — Ще те убия — главата му е наведена. — А ти ще умреш, знаейки, че нея съм я убил бавно!

Стисвам зъби.

Започвам да се изправям на проклетите си крака.

— Идвай, ако ще идваш — изръмжавам.

Аарон изкрещява и прави крачка към мен…

Посяга с ръце…

Лицето ми се надига да го посрещне…

И Виола го ЦАПАРДОСВА отстрани по главата с един камък, който едва е повдигнала…

Той залита…

Навежда се към пейките и се задържа да не падне…

И пак залита…

Но не пада.

Проклетият не пада.

Олюлява се, но стои на крака между мен и Виола, разгъва се бавно, с гръб към Виола е, но се извисява много над нея, от слепоочието му блика ручей кръв, но той е висок като ш… кошмар…

Той наистина е чудовище.

— Ти не си човек — казвам.

— Казах ти вече, млади Тод — отвръща той с тих и страшен глас, а Шумът му лъска с такава чиста ярост, че за малко не ме събаря обратно. — Аз съм светец.

Замахва към Виола без дори да погледне към нея, удря я по окото, събаря я по гръб, а тя извиква и пада, пада, пада, препъва се в пейките и удря глава в камъка…

И не става повече.

— Виола! — изкрещявам.

И скачам край него…

Той ме пуска да мина…

Стигам до нея…

Краката й са на една от каменните пейки…

Главата й е на каменния под…

От нея тече ручейче кръв…

— Виола! — казвам и я повдигам…

Но главата й се отпуска назад…

— ВИОЛА! — изкрещявам…

И зад себе си чувам ниско ръмжене…

Смях.

Той се смее.

— Ти бездруго щеше да я предадеш — казва. — То се виждаше.

— МЛЪКВАЙ!

— И знаеш ли защо щеше да я предадеш?

— ЩЕ ТЕ УБИЯ!

Той снишава гласа си до шепот…

Но такъв шепот, от който цялото ми тяло се разтреперва…

— Защото ти вече си паднал.

И Шумът ми пламва аленочервен.

По-червен от когато и да било.

Убийствено червен.

— Да, Тод — съска Аарон. — Да, това е пътят.

Нежно слагам Виола на земята, изправям се и се обръщам с лице към него.

И омразата ми е толкова огромна, че изпълва пещерата.

— Хайде, момче — казва той. — Пречисти се.

Аз поглеждам ножа…

Лежи в локва вода…

Близо до ръба, край амвона зад Аарон…

Там, където го изпуснах…

И го чувам как ме вика…

Вземи ме, казва той…

Вземи ме и ме използвай, казва той…

Аарон разтваря ръце.

— Убий ме — произнася. — Стани мъж.

Никога не ме пускай, казва ножът…

— Прости ми прошепвам нечуто, макар че не знам кой може да ми прости, нито пък за какво…

Прости ми…

И скачам…

Аарон не мръдва, стои с разтворени ръце, сякаш да ме прегърне…

Аз го блъсвам с рамо…

Той не се съпротивлява…

Шумът ми пищи червен…

Падаме край амвона близо до ръба…

Аз съм отгоре му…

Той все така не се съпротивлява…

Удрям го в лицето…

Пак…

И пак…

И пак…

Разбивам го съвсем…

Превръщам го в кървава пихтия…

Омразата се лее от юмруците ми…

И аз продължавам да удрям…

И удрям…

През пращене на кости…

И хрущене на хрущяли…

И едно око се пръсва под кокалчетата ми…

Удрям, докато вече не си чувствам ръцете…

И продължавам да удрям…

И кръвта му ме опръсква целия…

И нейната червенина се слива с червенината на Шума ми…

И тогава се отпускам назад, без да ставам от него, покрит с кръв…

И той се смее, той все още се смее.

И гъргори „Да“ през изпочупените си зъби, „Да…“

И червеното пак се надига в мене…

И аз не мога да го удържа…

И омразата…

И аз вдигам поглед…

Към ножа…

Само на метър от мене…

На ръба…

До амвона…

Вика ме…

Вика…

И този път знам…

Този път знам…

Ще го използвам.

И скачам към него…

Ръката ми е протегната…

Шумът ми е толкова червен, че ме заслепява…

Да, казва ножът…

Да.

Вземи ме.

Вземи властта в ръка…

Но една друга ръка е там преди мен…

Виола.

И докато падам към ножа, в мене плисва порив…

Порив в Шума ми…

Порив от това, че я виждам…

Че я виждам жива…

Порив, който се издига над червеното…

И казвам: „Виола“…

Просто „Виола“.

И тя вдига ножа.

Засилката ме завърта към ръба, аз се обръщам и се мъча да се задържа, и я виждам как вдига ножа, и я виждам как пристъпва напред, и падам на площадката пред водата, и пръстите ми се пързалят по мокрия камък, и виждам как Аарон сяда, и сега той има само едно око, и то се взира във Виола, а тя вдига ножа и го насочва напред, и аз не мога да я спра, и Аарон се мъчи да се надигне, а Виола върви към него, и аз се удрям с рамо в площадката, и малко остава да падна, и гледам, а малкото, което е останало от Шума на Аарон, излъчва гняв и страх, и казва Не…

Казва Не ти…

И Виола вдига ръка…

Вдига ножа…

И замахва надолу…

И надолу…

И надолу…

И го забива право в шията на Аарон…

Толкова силно, че върхът се показва от другата страна…

И се чува изхрущяване, изхрущяване, което никога няма да забравя…

Аарон пада от силата на удара…

И Виола пуска ножа…

Отстъпва.

Лицето й е бяло.

Чувам дишането й над гърмежа на водопада.

Повдигам се на ръце…

И двамата гледаме.

Аарон се надига.

Надига се бавно, едната му ръка дращи по ножа, който си стои в шията му. Останалото око е широко отворено, езикът му виси от устата.

Застава на колене.

И после се изправя.

Виола изплаква и отстъпва.

Отстъпва, докато застава до мен.

Чувам го как се мъчи да преглъща.

Мъчи се да диша.

Прави крачка напред, но се препъва в амвона.

Гледа към нас. Езикът му виси и се върти.

Той се мъчи да каже нещо.

Мъчи се да каже нещо на мен.

Мъчи се да произнесе дума.

Но не може.

Не може.

Шумът му представлява просто диви цветове, и картини, и неща, които никога няма да мога да изрека.

Той среща погледа ми.

И Шумът му спира.

Спира напълно.

Най-после.

Гравитацията поема тялото му и той се хлъзва встрани. Далеч от амвона.

Отвъд ръба.

И изчезва под водната стена.

Отнася ножа със себе си.

42

Последния път към Рая

Виола сяда до мен толкова бързо и рязко, сякаш пада.

Диша тежко и се взира в мястото, където изчезна Аарон. Слънчевите лъчи през водопада хвърлят вълни пречупена светлина върху лицето й, но само те се движат, а тя не помръдва.

— Виола? — казвам и клякам до нея.

— Няма го — отвръща тя.

— Да — казвам. — Няма го.

И тя просто диша.

Шумът ми пращи като разбиващ се космически кораб, пълен е с червено и бяло, и с неща, толкова разнообразни, че главата ми ще се пръсне.

Аз трябваше да го сторя.

Аз трябваше да го сторя, за да не го понесе тя.

Но вместо това…

— Аз трябваше да го сторя — казвам. — Бях готов да го сторя.

Тя ме поглежда с широко отворени очи.

— Тод?

— Аз трябваше да го убия — гласът ми се надига. Бях готов да го сторя!

И тогава нейната брадичка започва да трепери, сякаш Виола ще заплаче, но тя не плаче, а наистина трепери, после затреперват и раменете й, очите й се разширяват и в Шума ми няма никаква промяна, всичко в него си е вътре, но в този момент още нещо влиза в Шума ми и това нещо е за нея, и аз я сграбчвам, и я прегръщам, и двамата се полюляваме напред-назад заедно, защото тя може да се люлее колкото си иска.

Тя не проговаря дълго време, от гърлото й излизат само тихи стонове и аз си спомням как, когато убих дивака, хрущенето премина по цялата ми ръка, как продължавах да виждам кръвта, как го виждах да умира отново и отново.

Как още го виждам.

(Но трябваше да съм аз).

(Бях готов).

(Но сега ножът вече го няма).

— Да убиеш някого не е същото като да ти разказват за това — казвам над главата й. — Изобщо не е същото.

(Но трябваше да съм аз).

Тя още трепери и все така седим до вилнеещия, ревящ водопад, а слънцето е високо в небето и в църквата влиза по-малко светлина, и двамата сме мокри и кървави, и кървави и мокри.

И ни е студено, и треперим.

— Хайде — казвам и й помагам да стане. — Първо трябва да се подсушим, нали?

Изправям я на крака. Вземам раницата, която е още на пода между две пейки, връщам се при нея и й протягам ръка.

— Слънцето се е вдигнало — казвам. — Навън ще бъде топло.

Тя гледа ръката ми цяла минута, преди да я хване.

Но я хваща.

Заобикаляме амвона, не можем да откъснем очи от мястото, където изчезна Аарон, но кръвта му вече е отмита от водните капчици.

(Трябваше аз да го сторя).

(Но ножът вече).

Чувствам как ръката ми трепери в нейната и не знам къде свършва единият от нас и къде започва другият.

Стигаме до стъпалата и изкачваме половината, когато тя проговаря.

— Лошо ми е — казва.

— Знам — казвам.

Спираме, тя се навежда към водопада и повръща.

Силно.

Вероятно така става, когато убиеш някого наистина.

Наведена е напред, косата й е оплетена и мокра. Плюе.

Но не вдига поглед.

— Не можех да ти позволя — казва. — Той щеше да победи.

— Аз трябваше да го сторя — отвръщам.

— Знам — казва тя в косата си, във водопада. — Затова го сторих аз.

Аз издишам.

— Трябваше да ме оставиш да го сторя.

— Не — тя ме поглежда изотдолу, все така превита. — Не можех да ти позволя — изтрива си устата и кашля. — Но не е само това.

— А какво? — питам.

Тя ме поглежда в очите. Нейните са разширени, пълни с кървави жилчици от напъването при повръщането.

И са по-стари отпреди.

— Аз исках, Тод — казва, а челото й се набръчква. — Исках да го сторя. Исках да го убия — тя скрива лицето си с ръце. — О, Господи — издиша, — о, Господи, о, Господи, о, Господи.

— Спри — казвам, хващам я за ръцете и ги отдръпвам от лицето й. — Спри. Той беше зъл. Беше луд и зъл…

— Знам! — изкрещява тя. — Но продължавам да го виждам. Виждам как ножът мина през…

— Да, добре, искала си — спирам я, преди нещата да станат още по-зле. — И какво от това? Аз също исках. Но той ме накара да го искам. Той направи така, че да оцелеем или ние, или той. Точно затова беше зъл. Не е въпросът какво сме направили аз или ти, а какво е направил той, разбра ли?

Тя ме поглежда.

— Той стори точно онова, което обеща — казва тя с тих глас. — Накара ме да падна.

Изстенва, дланите й покриват устата, а очите й се наливат.

— Не — казвам властно, — не, виж каква е работата, виж какво мисля аз.

Поглеждам към водата и тунела и изобщо не знам какво мисля, но тя е пред мен и аз я гледам, и не знам какво си мисли, но не, знам какво си мисли, защото я виждам как стъпва на самия ръб и ме гледа, и ме моли да я спася.

Да я спася, както тя спаси мен.

— Ето какво мисля — казвам и гласът ми е по-силен, и мислите ми идват, мисли, които летят в Шума ми като истинен шепот. — Мисля, че всички падат — казвам. — Мисля, че, може би, всички падаме. Но не мисля, че това е най-важното.

Хващам я нежно за ръцете, за да съм сигурен, че ме слуша.

— Мисля, че най-важното е дали отново ще се изправим, след като сме паднали.

И водата тече край нас, и ние треперим от студ и от всичко останало, и тя се взира в мен и аз чакам, и се надявам.

И я виждам как прави крачка и се отдалечава от ръба.

Виждам я как се връща обратно при мен.

— Тод — казва и това не е въпрос.

Това е просто името ми.

Това е, което аз съм.

— Хайде — казвам. — Хейвън ни чака.

Хващам я за ръка, изкачваме останалите стъпала и стигаме по-плоската площадка, следваме извивката на голямата скала и се добираме до последните мокри камъни. Скокът обратно на пътечката е по-труден сега, защото сме мокри и слаби, но аз се засилвам и прескачам, а после поемам Виола, когато тя скача след мен.

И излизаме под слънцето.

Дишаме дълго, оставяме най-мокрото мокро да се изпари от нас, преди да съберем сили и да се покатерим нагоре, пълзим през храстите по пътечката и се връщаме на пътя.

Поглеждаме надолу по хълма, проследяваме зигзагообразната линия.

Той е още там. Хейвън още е там.

— Последната част от пътя — казвам.

Виола разтрива раменете си, за да се изсуши. Присвива очи и се вглежда в мен.

— Много те е удрял, знаеш ли?

Вдигам пръсти. Окото ми започва да се подува, отстрани в устата имам празнина там, където Аарон ми изби два зъба.

— Благодаря — казвам. — Не ме болеше, преди да го споменеш.

— Извинявай — тя се усмихва лекичко, слага ръка на тила си и се смръщва.

— Ти как си? — питам.

— Боли ме — отвръща. — Но ще го преживея.

— Ти си неразрушима — казвам.

Тя пак се усмихва.

И тогава във въздуха се чува един странен звук фиуЗЗТ, Виола леко ахва, изпуска просто едно тихо ох.

Гледаме се в очите секунда, под слънцето, изненадани, без да знаем от какво.

И после аз проследявам погледа й, когато тя свежда глава.

На ризата й има кръв.

Нейна кръв.

Прясна кръв.

Изтича от малка дупчица точно от дясната страна на пъпа й.

Тя докосва кръвта и поглежда пръстите си.

— Тод? — казва.

И после пада напред.

Аз я подхващам и се люшвам от тежестта й.

И поглеждам зад нея.

Горе на ръба на скалата, там, където пътят надолу започва.

Господин Прентис Младши.

На кон.

С протегната ръка.

Държи пистолет.

— Тод? — прошепва Виола на гърдите ми. — Мисля, че някой ме простреля, Тод.

Няма повече думи.

Няма думи в главата ми, няма думи в Шума ми. Господин Прентис Младши смушква коня и поема надолу към нас.

Пистолетът му е все така насочен.

Няма къде да бягаме.

И ножът не е у мен.

Светът ми се разкрива като ясен и бавен кат най-лошата болка, Виола започва да диша все по-тежко, господин Прентис Младши язди надолу по пътя, Шумът ми се надига със знанието, че с нас е свършено, че този път няма измъкване, че ако светът иска да те докопа, ще те напада, докато те докопа.

И кой съм аз, че да променя това? Кой съм аз, че да мога да променя това, да се опълча на волята на света? Кой съм аз, че да се опитвам да спра края на света, след като той тътне и връхлита?

— Мисля, че тя много те иска, Тод — ухилва се господин Прентис Младши.

Стисвам зъби.

Шумът ми се надига ален и морав.

Аз съм проклетият Тод Хюит.

Това съм, който съм, м… ви.

Поглеждам го право в очите и пращам срещу му всичкия си Шум, и изплювам дрезгаво:

— Ще съм ти благодарен, ако ме наричаш господин Хюит.

Господин Прентис Младши се свива, наистина се свива за миг, неволно дърпа юздите и кара коня да се изправи на задните си крака.

— Хайде пък сега — казва, но гласът му е несигурен.

И знае, че и двамата чуваме несигурността.

— Горе ръцете — казва. — Ще те водя при баща ми.

И тогава аз правя най-смайващото нещо.

Най-смайващото нещо, което някога съм правил.

Не му обръщам никакво внимание.

Коленича и отпускам Виола на прашния път.

— Боли, Тод — казва тя тихо.

Слагам я да седне, смъквам раницата, свалям ризата от гърба си, смачквам я на топка и я притискам върху раната.

— Натискай силно, чуваш ли ме? — казвам, а гневът ми расте като лава. — Ще се забавя само секунда.

Вдигам очи към Дейви Прентис.

— Ставай — казва той, конят му все така подскача и нервничи, но сега заради жегата, която лъха от мен. — Няма да повтарям, Тод.

Аз се изправям.

Правя крачка напред.

— Казах горе ръцете — повтаря Дейви, конят му пръхти и процвилва, и пристъпва от крак на крак.

Аз закрачвам срещу него.

По-бързо.

Докато вече тичам.

— Ще те застрелям — вика Дейви, размахва оръжието, опитва се да удържи коня, чийто Шум пищи изстрел! изстрел!

— Не, няма да ме застреляш! — изкрещявам, засилвам се право срещу главата на коня и го блъсвам с Шума си.

ЗМИЯ!

Конят се изправя на задните си крака.

— Мътните да те вземат, Тод! — вика Дейви, върти се неконтролируемо, старае се да укроти коня със свободната си ръка.

Аз скачам напред, плесвам коня по шията и отскачам назад. Конят цвили и пак се изправя.

— Мъртъв си! — крещи Дейви и прави пълен кръг, конят се върти и върти.

— Наполовина си прав — казвам.

И тогава виждам възможността си…

Конят цвили високо и тръска глава нагоре-надолу…

Аз изчаквам…

Дейви дърпа юздите…

Аз се привеждам…

Изчаквам…

— Ш… кон! — вика Дейви…

Опитва се пак да дръпне юздите…

Конят се завърта още веднъж…

Аз изчаквам…

Конят донася Дейви точно пред мен, както се е навел на седлото…

Ето я моята възможност…

Юмрукът ми е готов и изчаква…

ФРАС!

Удрям го право по лицето като с чук…

Кълна се, че усещам как носът му се чупи под удара ми…

Той извиква от болка и пада от седлото…

Изпуска пистолета в прахта…

Аз отскачам назад…

Кракът на Дейви остава закачен в стремето…

Конят пак се изправя на задни крака…

Аз пак го плесвам, колкото сила имам…

И на коня му писва…

Втурва се обратно нагоре по хълма, кракът на Дейви е още в стремето, той подскача тежко по камъните и прахта, влачи се по склона…

Пистолетът е в прахта…

Аз тръгвам към него…

— Тод? — чувам.

Няма време.

Няма никакво време.

Без да мисля, зарязвам пистолета и хуквам надолу към Виола, отпусната до храсталаците.

— Мисля, че умирам, Тод — казва тя.

— Не умираш — отвръщам, обвивам раменете й с една ръка, а другата пъхам под коленете й.

— Студено ми е.

— Не умираш, мътните те взели! — викам. — Не и днес! И аз се изправям, държа я на ръце и съм на върха на зигзагообразният път, който води в Хейвън.

По него няма да стигна достатъчно бързо Скачам право надолу. Право надолу през храстите.

— Хайде! — казвам високо, а Шумът ми се отнася нанякъде и цялата вселена се свива до краката ми.

Хайде!

Хуквам.

През храсти…

Сека пътя…

През още храсти…

Сека следващата извивка…

Надолу и надолу…

Ритам буци пръст и прескачам клони…

Препъвам се в корени…

Хайде.

— Дръж се — казвам на Виола. — Дръж се, чуваш ли ме? Виола стене всеки път, когато се приземявам по-тежко. Но това означава, че все още диша.

Надолу…

И надолу…

Хайде.

Моля те.

Прехвърлям няколко крачки без ритъм…

Но не падам…

Път и храсти…

Краката ме болят от стръмното…

Храсти и път…

Надолу…

Моля те…

— Тод?

— Дръж се!

Стигам подножието на хълма и хуквам напред.

Тя е толкова лека в ръцете ми.

Толкова лека.

Стигам до там, докъдето пътят отново се успоредява с реката, пътят към Хейвън, край него пак растат дървета, реката пак се плиска.

— Дръж се! — казвам пак, тичам по пътя, колкото мога по-бързо.

Хайде.

Моля те.

Пътят завива, завои…

Под дърветата покрай реката…

Напред зървам укреплението, което видях през бинокъла от хълма, грамадни дървени хиксове, навързани кръстато, натрупани от двете страни на пътя, но пътят е свободен.

— ПОМОЩ! — викам, когато стигам до укреплението. — ПОМОГНЕТЕ!

Тичам.

Хайде.

— Няма да мога… казва Виола без дъх.

— МОЖЕШ и още как! — викам. — Да не си ПОСМЯЛА да се предаваш!

Тичам.

Подминавам укреплението.

Там няма никого.

Пусто е.

Минавам през отвора за пътя, влизам зад укреплението. Спирам, колкото да се огледам на всички страни.

Няма никого.

— Тод?

— Почти стигнахме — казвам.

— Не мога, Тод…

И главата й се отпуска.

— НИЩО ПОДОБНО! — изкрещявам в лицето й. — СЪБУДИ СЕ веднага, Виола Ийд! Отвори си проклетите очи!

И тя се опитва. Виждам как се мъчи.

И очите й се отварят, мъничко, но се отварят.

И аз хуквам отново, колкото мога по-бързо.

И докато тичам, викам „ПОМОЩ!“.

— ПОМОЩ!

Моля ви.

— ПОМОЩ!

Дъхът й се накъсва.

— ПОМОГНЕТЕ НИ!

Моля те, не.

И не виждам НИКОГО.

Къщите, край които минавам, са затворени и празни. Пътят от черен става павиран, но все още няма жива душа.

— ПОМОЩ!

Краката ми стъпват на паважа.

Пътят води до грамадната църква в центъра на града, край нея има дървета, камбанарията грее над градския площад.

Там също няма никого.

Не.

— ПОМОЩ!

Излизам на площада, пресичам го, оглеждам се навсякъде, вслушвам се…

Не.

Не.

Празно и пусто.

Виола диша тежко в прегръдката ми.

А Хейвън е пуст.

Стигам до средата на площада.

Нито виждам, нито чувам жива душа.

Завъртам се пак.

— ПОМОЩ! — изплаквам.

Но тук няма никого.

Хейвън е напълно празен.

Тук също няма надежда.

Виола се изплъзва малко от ръцете ми и аз трябва да коленича, за да я прихвана. Ризата ми е паднала от раната й и аз я притискам с длан.

Нищо не ни остана. Раницата, бинокъла, книгата на мама — сега се сещам, че така и ги зарязах на хълма.

Аз съм всичко, което тя има на света, тя е всичко, което аз имам. Аз и Виола.

А кръвта й тече толкова силно…

— Тод? — казва тя тихо и неясно.

— Моля те — казвам, сълзите ми текат, а гласът ми прекъсва, — моля те.

Моля те, моля те, моля те, моля те, моля те…

— Е, след като молиш толкова учтиво — долита един глас през площада, съвсем леко повишен.

Вдигам очи.

Иззад църквата излиза един-единствен кон.

С един-единствен ездач.

— Не — прошепвам.

Не.

Не.

— Да, Тод — казва Кметът Прентис. — Боя се, че да.

Той почти мързеливо преминава с коня през площада, право към мен. Изглежда спокоен и невъзмутим както винаги, по дрехите му няма следи от пот, носи дори ръкавици за езда, дори ботушите му са лъснати.

Това не е възможно.

Това изобщо не е възможно.

— Как може да си тук? — питам високо. — Как…?

— Всеки глупак знае, че до Хейвън има два пътя казва той, а гласът му е кротък и копринен, почти презрителен, но не съвсем.

Прахът, който видяхме. Прахът, който видяхме да се движи към Хейвън вчера.

— Но как? — казвам и съм толкова смаян, че едва намирам думите. — Армията беше поне на ден път…

— Понякога слухът за армия е почти толкова ефективен, колкото и самата армия, момчето ми — казва той. — Условията на капитулацията бяха напълно приемливи. Едно от тях беше да се разчистят улиците, за да мога да те посрещна лично — той вдига поглед към водопада. — Макар че, разбира се, очаквах синът ми да те доведе.

Оглеждам площада и вече виждам лица, много лица, които надничат от прозорци и врати.

Виждам още четирима души на коне, които излизат иззад църквата.

Обръщам поглед към Кмета Прентис.

— О, вече съм Президент Прентис — казва той. — Най-добре ще направиш да запомниш това.

И тогава аз осъзнавам.

Не чувам Шума му.

Не чувам Шума на никого тук.

— Не — казва Кметът, — сигурен съм, че не го чуваш, но това е една интересна история, а не е това, което си…

Виола се изплъзва още малко от ръцете ми, сътресението я кара да простене болезнено.

— Моля те! — казвам. — Спаси я! Ще направя каквото поискаш! Ще се присъединя към армията! Ще…

— Всички хубави неща идват при онези, които умеят да чакат — казва Кметът, който най-после започва да изглежда малко раздразнен.

Слиза от коня с едно леко движение и започва да сваля ръкавиците си пръст по пръст.

И аз разбирам, че сме загубени.

Че всичко е загубено.

Всичко свърши.

— Като новоназначен Президент на нашата очарователна планета — казва Кметът и протяга ръка, сякаш да ми покаже планетата, — позволи ми да бъда първият, който да те приветства с „добре дошъл“ в новата ни столица.

— Тод? — прошепва Виола, а очите й са затворени.

Притискам я силно до себе си.

— Прости ми — прошепвам й. — Прости ми, моля те.

Бягът ни вкара право в капана.

Бягът ни доведе до края на света.

— Добре дошъл — казва Кметът, — в Ню Прентистаун.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6403

Издание:

Патрик Нес. Не пускай ножа

Английска. Първо издание

Студио Арт Лайн, София, 2011

Коректор: Лидия Михайлова

ISBN: 978–954–2908–04–3

Content

Патрик Нес
Не пускай ножа

Част първа

1 Дупка в шума

2 Прентистаун

3 Бен и Килиън

4 Не мисли за това

5 Онова което знаеш

6 Ножът сочи напред

Част втора

7 Това е момиче

8 Изборът на ножа

9 Когато късметът не е с теб

10 Храна и топлина

11 Книгата, в която няма отговори

11 Мостът

Част трета

13 Виола

14 От погрешната страна на дулото

15 Братя по страдание

16 Нощ без извинения

17 Среща в овощната градина

18 Фарбранч

19 Вторият избор на ножа

Част четвърта

20 Армия от мъже

21 Широкият свят

22 Уилф и морето от неща

23 Един нож е толкова добър, колкото е добър онзи, който го владее

24 Смъртта на безполезния убиец

25 Убиец

Част пета

26 Краят на всички неща

27 Напред

28 Миризма на корени

29 Хиляди пъти Аарон

30 Момче на име Тод

31 Наказанието е за грешните

Част шеста

32 Надолу по реката

33 Карбонел даунс

34 Никога не ме оставяй

35 Законът

36 Отговори на въпросите

37 Какъв е смисълът

38 Чух девицата как се моли

39 Водопадът

40 Жертвоприношението

41 Ако един от нас падне

42 Последния път към Рая

Информация за текста