Елмор Ленард

Горещо хлапе

В деня, в който стана свидетел на обира и убийството в дрогерията „Диъринг“, Карлос Уебстър беше петнадесетгодишен. Случи се през есента на 1921, в Окмългий, Оклахома.

Както каза на Бъд Мадокс, началник на полицията в Окмългий, тъкмо беше откарал един товар крави за кланицата в Тълса и когато се върна, навън вече притъмняваше. Каза и че бе оставил камиона с ремаркето от другата страна на улицата пред дрогерията, след което беше влязъл вътре, за да си вземе една фунийка сладолед. Когато идентифицира един от крадците като Емет Лонг, Бъд Мадокс му рече:

— Емет Лонг обира банки, синко. Вече не се занимава с дрогерии.

Карлос беше възпитан на трудолюбие и уважение към по-възрастните, тъй че отвърна:

— Може да греша — знаейки, че не е така.

Отведоха го в полицейския участък и му показаха снимки. Първо посочи тази на Емет Лонг, вторачен в него от бюлетина за издирване на престъпници с награда 500 долара, след което откри и втория, Джим Рей Монкс, на една от другите фотографии, правени по време на отдавнашен арест. Бъд Мадокс каза:

— Изглеждаш ми сигурен? — След което го попита кой от двамата е гръмнал индианеца. Имайки предвид Джуниър Харжо от племенната полиция, който се беше озовал в магазина, без да подозира, че е попаднал на обир.

— Емет Лонг го направи — отговори Карлос, — с колт четиридесет и пети.

— Да не бъркаш нещо?

— Армейска изработка, като този на баща ми.

— Занасям те — рече Бъд Мадокс. Двамата с бащата на Карлос, Върджил Уебстър, бяха първи приятели, ветерани от Испано-американската война и доста години бяха нещо като местните герои. В последно време обаче, момчетата, завърнали се от Франция, успяваха да им задигнат славата с разказите си за Голямата война там.

— Ако ви интересува мнението ми — рече Карлос, — мисля, че Емет Лонг беше дошъл само за пакет цигари.

Бъд Мадокс му даде знак да не избързва.

— Започни от момента, в който се озова вътре.

Е, добре, всъщност причината беше, че влезе, за да си купи една фунийка сладолед.

— Мистър Диъринг беше отзад и се занимаваше с някакви рецепти… надникна през гишето и ми извика да си взема сам. Тъй че отидох при машината за сладолед и напълних една захаросана фунийка с двойна порция праскова, а после се върнах при тезгяха с цигарите и оставих пет цента до касата. Точно там си стоях, когато видях онези двамата да влизат, облечени в костюми и с шапки. В началото дори ги взех за търговски пътници. В същия момент мистър Диъринг се обажда да ги обслужа, понеже добре познавам магазина. Емет Лонг се приближава до тезгяха…

— И си го познал веднага?

— Щом се приближи съвсем, да, сър, от снимките във вестника. Каза ми да му дам пакет „Лъки“. Направих го, а той взема петачето, което бях оставил до касата, подава ми го и казва: „Това трябва да стигне.“

— Каза ли му, че е твое?

— Не, сър.

— Или че пакет „Лъки“ струва петнайсет цента?

— Въобще не му продумах. Само че, виждате ли, мисля, че точно тогава му хрумна да обере дрогерията, с касата, дето просто си стоеше там, а наоколо нямаше никой друг, освен мен с фунийката сладолед. Мистър Диъринг така и не се появи. Другият, Джим Рей Монкс, поиска тубичка „Ънгуентин“, тъй каза, за някакъв обрив, дето го измъчвал под мишниците заради жегата. Дадох му, но и за него не платиха. И тогава Емет Лонг казва: „Я да видим какво имаш в касата.“ Рекох му, че не зная как да я отворя, понеже не работя в дрогерията. Той пък се навежда през тезгяха и посочва с пръст един от клавишите… човекът явно разбираше от каси… и казва: „Ей онзи там. Натисни го и ще се отвори.“ Натискам клавиша… мистър Диъринг сигурно чу, че касата звънна, понеже извика от задната част на магазина: „Карлос, успя ли да обслужиш хората?“ А Емет Лонг отговори на висок глас: „Карлос се справя чудесно“, използвайки името ми. И после ми нареди да извадя книжните пари и да оставя дребните.

— Колко взеха общо?

— Не повече от трийсет долара — отвърна Карлос. Известно време остана замислен, припомняйки си какво се беше случило от този момент нататък, като се започнеше от това, че Емет Лонг бе насочил поглед към фунийката му със сладолед. Моментът беше личен, нещо само между него и известния банков крадец, така че го пропусна, казвайки на Бъд Мадокс: — Сложих парите на тезгяха пред него, повечето бяха по един долар, вдигнах очи…

— И в същия момент е влязъл Джуниър Харжо — каза Бъд Мадокс, — за да се натъкне на грабеж.

— Да, сър, само дето Джуниър Харжо и представа си нямаше. Емет Лонг е при тезгяха, с гръб към него. Джим Рей Монкс пък е до машината и си взема сладолед. Никой от двамата не беше извадил оръжие, тъй че се съмнявам Джуниър веднага да е разбрал, че става дума за обир. Само че мистър Диъринг вижда Джуниър и казва, че е приготвил лекарството за майка му. А после казва на всеослушание: „Тя разправяше, че са те натоварили да направиш обиск на няколко индиански спиртоварни поради съмнение за производство на пиячка.“ После спомена нещо от сорта Джуниър да му задели един буркан и това беше всичко, което чух. Сега вече всички вадят пистолетите… Емет Лонг вади колта от вътрешността на сакото си… Предполагам, че му е било достатъчно да види само значката и служебното оръжие на Джуниър, за да го застреля. Сигурно, освен това му е било известно, че с такъв колт и един изстрел ще свърши работа, но все пак направи крачка напред и простреля Джуниър отново, както си лежеше на пода.

Настъпи мълчание.

— Опитвам се да си припомня — рече Бъд Мадокс — колко души е убил досега Емет Лонг. Май шестима, половината от тях полицаи.

— Седем — каза Карлос, — ако броите банковия чиновник, когото накарал да се вози на стъпенката на колата. Не беше ли паднал и си строшил врата?

— Точно преди малко четох бюлетина за това — кимна Бъд Мадокс. — Била е Форд „Туринг“, като щабната кола на Черния Джак Пършинг[1] във Франция.

— Заминаха от дрогерията с пакард — каза Карлос, след което продиктува на Бъд Мадокс регистрационния му номер.

А ето и онази част, която Карлос пропусна и която започваше с това, че Емет Лонг погледна фунийката му със сладолед. И попита:

— Какво е това, праскова? — Карлос отвърна, че е праскова, а Емет Лонг протегна ръка, казвайки: — Дай малко — и взе сладоледа, като го държеше настрани от себе си, защото вече започваше да се топи. Наведе се и го облиза няколко пъти, преди да отхапе една наистина сериозна хапка. — Мм, бива си го — рече той, със следа от прасковен сладолед по мустака. Сетне се вторачи в младежа, изучавайки чертите му, и отново облиза сладоледа. — Карлос, а? — Наведе глава на една страна. — Имаш си черна коса, но не ми приличаш на нито един Карлос от онези, които познавам. Как ти е другото име?

— Карлос Хънтингтън Уебстър, това са всичките.

— Доста имена за едно момче — рече Емет Лонг. — Значи си една част чернилка от страна на майка си, а? Каква е тя, мексиканка?

Карлос се поколеба, преди да отговори:

— Кубинка. Кръстен съм на баща й.

— Кубинка е същото като мексиканка — рече Емет Лонг. — В жилите ти тече кръв на чернилка, момче, въпреки че не си личи много. Извадил си късмет. — Той отново облиза сладоледената фунийка, като я държеше с върховете на пръстите му, вирнал кутре по леко изтънчен начин.

Карлос, по това време петнадесетгодишен, но висок поне колкото мъжа със сладолед по мустаците пред него, искаше да го нарече с мръсно име, да го удари в лицето колкото може по-силно, после да заобиколи тезгяха и да го повали на земята така, както би съборил някое биче, за да го дамгоса и да му отреже топките. Беше на петнадесет, но не беше глупав. Успя да се въздържи, докато сърцето му бясно блъскаше в гърдите. Почувства обаче нуждата да се опълчи срещу този човек и накрая каза:

— Баща ми е служил в морската пехота, на броненосеца Мейн, малко преди да го взривят в хаванското пристанище, петнадесети февруари 1898 година. Някак оцелял, извадили го от водата и го хвърлили в испански затвор по подозрение в шпионаж. После, когато избягал, се сражавал с доновете на страната на метежниците, бунтовниците. По-късно пак се бил срещу тях в Гуантанамо, заедно с Първи пехотен на Хънтингтън във войната в Куба, където бил ранен и срещнал майка ми, Грасиаплена Сантос.

— Явно татко ти е герой — каза Емет Лонг.

— Не съм свършил — продължи Карлос. — След войната баща ми се върнал у дома и довел жена си със себе си, тогава Оклахома все още била индианска територия. Умряла при раждането ми, тъй че никога не съм я виждал. Никога не съм виждал и майката на баща си. Тя е от племето на северните шайени и живее в Лейм Диър, Монтана. — Произнасяше думите бавно и спокойно в сравнение с онова, което чувстваше. — Та онова, което исках да те питам, е дали индианската ми кръв ме прави нещо повече от чернилка според теб? — каза той право в лицето на мъжа със сладолед по мустаците, принуждавайки го да премрежи поглед срещу него.

— Ако си говорим както трябва — рече Емет Лонг, — индианската кръв прави теб и татко ти мелези, него повече от теб. — Не изпускаше от очи Карлос. Отново надигна фунийката с вирнато кутре. Младежът си помисли, че се кани да оближе сладоледа за пореден път. Вместо това Емет Лонг хвърли фунийката през рамо, без да гледа или да го е грижа къде ще падне.

Сладоледът падна на земята точно пред краката на Джуниър Харжо в момента, в който той влизаше, със значка на жълто-кафявата си риза и револвер на кръста, а Карлос изведнъж си даде сметка, че ситуацията се е променила. Почувства вълнение, но и до известна степен облекчение. Последното го накара да добие допълнителен кураж и да каже на Емет Лонг:

— Сега вече ще трябва да си оправяш кашата.

Само дето Джуниър не вадеше револвера си трийсет и осми калибър, а гледаше към сладоледа на линолеума, докато мистър Диъринг му говореше за лекарството на майка му и за спиртоварни, а Емет Лонг вече се обръщаше с колт в ръка, простреля Джуниър Харжо, приближи се и отново стреля в него.

Нямаше и следа от мистър Диъринг. Джим Рей Монкс дойде по-близо, за да хвърли един поглед на Джуниър. Емет Лонг сложи колта върху стъклото на тезгяха, вдигна парите с две ръце и ги натъпка в джобовете на сакото си. После погледна Карлос.

— Спомена нещо. Джеронимо влизаше, а ти ми рече нещо, дето ми прозвуча обидно.

Карлос отвърна:

— Защо го уби? — Не откъсваше поглед от Джуниър на пода.

— Искам да повториш онова, което ми каза. — Чакаше.

Карлос вдигна очи и прокара опакото на ръката си през устата.

— Казах, че сега ще трябва да си оправиш кашата. Сладоледа по пода.

— Само това?

— Такива бяха думите ми.

Емет Лонг не отместваше поглед от него.

— Ако имаше пистолет, щеше да ме гръмнеш, а? Понеже те нарекох чернилка? Дявол го взел, такъв е законът на природата. Щом в жилите ти тече от тази кръв, си чернилка. Не мога да си кривя душата, нещата стоят по този начин. А и това, че си мелез… не съм сигурен дали има дума за нещо подобно. Но стига да искаш, може и да минеш незабелязано, достатъчно бял ми изглеждаш. Мамка му, наречи се Карл, и дори няма да ми направи впечатление.

Карлос и баща му живееха в голяма бяла къща, която Върджил наричаше калифорнийско бунгало. Бе встрани от пътя, сред пекановите дървета[2]. Къщата имаше широка веранда отпред и скосени прозорци по дължината на покрива и беше строена преди няколко години с пари от петролните кладенци в края на имота. Останалото беше пасбища и над хиляда акра пеканови дървета, гордостта на Върджил, земя, която беше купувал през годините след завръщането си от Куба. Можеше да зареже дърветата и да живее от чековете от петрола, без да му се налага да работи до края на живота си. Последното обаче нямаше как да стане — по време на беритбата Върджил излизаше заедно с работниците си и събираше орехите, като удряше по клоните на дърветата с тръстикови рибарски пръти. Беше оставил на Карлос да се грижи за кравите, по петдесет-шейсет глави от индийската кръстоска, които той пасеше, докато се охранеха добре, след което ги караше на пазара за добитък с ремаркето.

Казваше на баща си, че всеки път, когато ходи до Тълса, се намира по някой гешефтар, който да му предложи да купи камиона и ремаркето, или да го попита дали не иска да се хване на работа на петролните кладенци.

— Мога да изкарвам повече пари в бизнеса с петрола, отколкото с кравите — казваше той.

Върджил отговаряше:

— Всеки ден да отиваш на някоя сонда и да се връщаш, покрит от главата до петите с онази черна кал? Толкова добре ли ти звучи? Синко, не можем да похарчим и парите, които вече имаме.

Оклахома беше обявена за щат през 1907 година — по това време Карлос беше на годинка — и някъде тогава започнаха да наричат Тълса „Петролната столица на света“. Някакъв човек от петролните находища в Глен Пул се появи и попита Върджил дали иска да забогатее.

— Забелязал ли си как над водата на потока винаги се появява дъга? Нали знаеш, че това е признак за наличие на петрол в имота ти?

Върджил отвърна:

— Знам, че когато Дийп форк приижда, водата напоява пекановите ми дървета и държи гъгриците надалеч.

Все пак обаче нямаше нищо против някой допълнителен долар и реши да даде под наем 320 акра от имота на „Тексас Ойл“ за една осма дял и сто долара годишно за всеки работещ кладенец. Още с първата дупка се натъкнаха на нефтен фонтан на четвърт миля навътре в имота му и Върджил изведнъж започна да прави по деветстотин до хиляда и двеста долара на ден през следващите няколко години. „Тексас Ойл“ му предложиха да наемат земята изцяло, всичко 1800 акра, но Върджил им отказа. Гледката на плюещите нерафиниран нефт кладенци, недалеч от пекановите му дървета, някак не успяваше да го развълнува така, както вълнуваше „Тексас Ойл“.

Когато Карлос се връщаше от пазара за добитък, Върджил обикновено седеше на верандата с бутилка мексиканска бира в ръка. Сухият режим не го тревожеше — хората от петролната компания се грижеха винаги да получава дажбата си от мексиканска бира и американски бърбън. Част от сделката.

Вечерта, след като стана свидетел на грабежа и убийството, Карлос седна при баща си и му разказа цялата случка в подробности, включително и онова, което беше пропуснал да спомене пред Бъд Мадокс. Каза дори и за сладоледа по мустака на Емет Лонг. Най-много от всичко искаше да знае, дали баща му смята, че именно той е причината Джуниър Харжо да се прости с живота си.

— От онова, което ми разказа — рече Върджил, — не виждам как. Не разбирам и защо изобщо си задаваш такива въпроси, като изключим факта, че случайно си бил там. Може би смяташ, че е било възможно да предотвратиш смъртта му?

Върджил Уебстър беше на четиридесет и седем години, вдовец, откак през и шеста Грасиаплена беше умряла при раждането, принуждавайки го да потърси жена, която да се грижи за малкия. Беше открил Нарциса Рейнкроу, шестнайсетгодишна, красиво индианско момиче, свързано в роднинство с покойния Джонсън Рейнкроу — толкова страшен престъпник, че хората на реда се бяха принудили да го застрелят в съня му. Нарциса беше загубила собственото си дете по време на раждане и не беше омъжена, тъй че Върджил я нае за дойка на момчето. По времето, когато малкият Карлос вече бе изгубил интерес към гърдите й, Върджил бе успял да я оцени по достойнство. Оттогава Нарциса бе останала тяхна домашна прислужница, като между другото нощуваше в леглото му. Готвеше хубаво, беше натежала малко, но все още беше красива, слушаше разказите на Върджил, обичаше го и го уважаваше. Карлос изпитваше привързаност към нея, а и му доставяше удоволствие да си говорят за индианския начин на живот и да я разпитва за роднината й убиец, Джонсън Рейнкроу, но никога не я нарече нещо повече от Нарциса. Харесваше му идеята, че е една част кубинец; понякога си представяше как, когато порасне, ще носи панамена шапка, леко закривена по периферията в единия край.

Същата вечер на тъмната веранда той каза на баща си:

— Смяташ, че трябваше да направя нещо?

— Какво?

— Например да извикам на Джуниър, че това е обир? Ама не, трябваше да кажа нещо нахакано на Емет Лонг. Бях бесен и исках да му го върна някак.

— Задето ти е взел фунийката със сладолед?

— Заради думите му.

— Коя част точно те предизвика?

— Коя част? Онова, дето каза за чернилките.

— За теб или за майка ти?

— За двама ни. И задето нарече мен и теб мелези.

Върджил каза:

— Ще позволиш на този смешник да те тревожи? Вероятно нито може да чете, нито да пише, и точно затова му се налага да обира банки. Исусе Христе, кога ще поумнееш? — Отпи голяма глътка от мексиканската си бира и продължи: — Обаче знам какво искаш да кажеш; и как си се почувствал.

— Ти какво би направил?

— Същото като теб, нищо — рече Върджил. — Но ако се беше случило по времето, когато бях в морската пехота, щях да му натикам сладоледа в проклетия нос.

Три дни по-късно заместник-шерифите забелязаха пакарда в задния двор на една фермерска къща недалеч от Чекота. Къщата принадлежеше на жена на име Кристъл Лий Дейвидсън. Покойният й съпруг, Байрон „Скийт“ Дейвидсън, убит по време на престрелка с щатски шерифи, навремето бе член на бандата на Емет Лонг. Заместниците изчакаха шерифите да пристигнат, тъй като те бяха специалистите по залавянето на въоръжени бегълци. Шерифите се прокраднаха в имота по изгрев, хвърлиха на кучето кренвирш, влязоха на пръсти в спалнята на Кристъл и се спуснаха върху Емет Лонг, преди да е смогнал да измъкне колта изпод възглавницата. През това време Джим Рей Монкс успя да изхвърчи през прозореца и го удари на бяг през плевнята, което принуди преследвачите му да го повалят през краката с патрон две нули. Двамата бяха откарани в Окмългий, където ги заключиха, за да изчакат съдебния процес. Карлос каза на баща си:

— Еха, тези шерифи си знаят работата, а? Въоръжен убиец ли? Натикват ти пушката в ухото и те изритват от леглото.

Беше сигурен, че ще го извикат да свидетелства, и едва сдържаше търпението си, просто не можеше да чака повече. Спомена пред баща си, че докато описва хладнокръвното убийство, възнамерява да погледне Емет Лонг право в очите. Върджил го посъветва да отговаря само на въпросите, които му задават. Карлос се чудеше дали ще е подходящо да спомене сладоледа по мустаците на Емет Лонг.

— Че защо ще го правиш? — попита Върджил.

— За да покажа, че не ми е убягнало нищо.

— Знаеш ли колко пъти ми повтори онзи ден за сладоледа по мустаците му? Мисля, че бяха три или четири — рече Върджил.

— Трябваше да го видиш — възрази Карлос. — Стои си там онзи банков крадец, от когото всички се страхуват, и не му идва на ума да си обърше устата.

— На твое място бих пропуснал тази част — каза Върджил. — Застрелял е представител на закона по най-хладнокръвен начин. Това е всичко, което се иска да си спомниш.

Измина месец, а сетне втори, Карлос вече не го свърташе на едно място. Върджил отиде и се поинтересува защо цялата работа отнема толкова време. Когато се върна у дома Нарциса слагаше масата, а Карлос вече се беше настанил. Каза им, че забавянето е, защото няколко окръга се опитвали да сложат ръка върху Емет Лонг, така че въпросът бил отнесен до съдията на Източния областен съд, от когото се очаквало крайното решение. В този момент всяко окръжие излагало иска си и по всичко изглеждало, че възнамеряват да вдигнат голям шум около събитието.

— Негова чест накарал нашия прокурор да предложи сделка на Емет Лонг. Да се признае за виновен в убийство втора степен, при самозащита, тъй като жертвата била въоръжена, и да получи от десет до петдесет години. Така щяло да се сложи точка и нямало да става нужда от процес. С други думи — продължи Върджил, — твоят Емет Лонг ще бъде изпратен в Макалистър и ще си излезе след около шест години.

— Въобще не беше при самозащита — рече Карлос. — Когато го застреляха, Джуниър дори не гледаше към тях. — В гласа му се долавяше болка.

— Очевидно не си запознат със системата — отговори Върджил. — Сделката ще свърши работа, понеже Джуниър е индианец. Ако беше бял, Емет Лонг щеше да получи доживотна или направо да се натресе на електрическия стол.

Още едно важно събитие се случи по времето, когато Карлос беше на петнайсет. Беше някъде към края на октомври, в късния следобед, когато над върховете на овошките полека се спускаше здрач. Случи се така, че Карлос застреля крадец на добитък на име Уоли Таруотър.

Първата мисъл на Върджил беше, че крадецът го е отнесъл вместо Емет Лонг. Този път момчето бе готово и отсега нататък винаги щеше да бъде.

Той телефонира на гробаря, който, от своя страна, се появи с хората на шерифа. Съвсем скоро се появиха и двама щатски заместници. Позна ги по сериозните изражения, тъмните костюми и начина, по който носеха филцовите си шапки, спуснати ниско над очите. Шерифите поеха нещата в свои ръце и онзи, който се оказа по-разговорливият от двамата, обясни, че Уоли Таруотър — вече положен в катафалката — е издирван по обвинения във федерални престъпления: трафик на жива стока през щатската граница с намерение да продаде месото на касапите от другата страна. Шерифът кимна на Карлос и му каза да разправи със свои думи какво се беше случило.

Върджил забеляза как момчето леко се усмихна и понечи да избъбри нещо от рода на: „Със свои думи?“, но успя да го прекъсне:

— Не казвай нищо повече от онова, което трябва. Хората искат само да си свършат работата и да се приберат при семействата си.

Е, всичко беше започнало с това, че Нарциса бе решила, че няма да е зле да сготви задушено за вечеря — заек, или катерица например.

— Знаех си, че вече става късно — рече Карлос, — но взех двайсеткалибровата и навлязох в овошките. Пеканите вече са събрани, по-голямата част, така че се вижда надалеч през дърветата.

— Давай по-накъсо — обади се Върджил. — И тогава забелязваш онзи приятел на пасбището. Виждаш, че откарва кравите ти.

— Възседнал каубойски кон — прибави Карлос. — Личеше си, че е кравар, знаеше как да подкарва добитъка. Приближих се и известно време го наблюдавах с възхищение как събира животните, без да се изморява прекалено много. Върнах се обратно до къщата, размених двайсеткалибровата с един уинчестър, после отидох в обора и оседлах. Ей там е кобилата, жълто-кафявата. Червеникавият е неговият.

Шерифът — онзи, който говореше, — попита:

— Върнал си се да си вземеш карабината, без дори да го познаваш?

— Знаех само, че не ми е приятел и ми краде кравите. Подкарваше ги към дъното на долината, откъдето започва пътят. Та значи, пристигам със Сузи сред кравите, които все още си пасат, и полека се приближавам към него, за да му извикам: „Мога ли да ви помогна?“ — Карлос започваше да се усмихва. — А той ми казва: „Благодаря за предложението, но вече приключвам.“ Аз пък му отвръщам, че явно е така, и го подканям да слезе от коня. Той понечи да го пришпори, но аз за всеки случай пуснах един над главата му, колкото да го накарам да се завърти. Междувременно се приближих, но не прекалено, понеже още не бях сигурен дали не крие нещо под мушамата. Сега вече вижда, че съм още малък, и казва: „Прибирам едни крави, които купих от баща ти.“ Отговорих му, че тъдява аз се занимавам с кравите и че баща ми отглежда пекани. А той казва само: „Господи, стига си ми ходил по петите, момче. Хайде, прибирай се вкъщи.“ Сега вече си вдига мушамата, за да ми покаже револвера — шестица на бедрото му. А доста далеч зад него, на около двеста ярда, забелязвам ремаркето и човек, застанал до рампата.

— Успял си да го различиш — попита шерифът, който говореше — от това разстояние?

— Щом казва, че е така — намеси се Върджил, — значи е истина.

Карлос почака шерифите да го огледат, след което каза:

— Каубоят пак понечи да се отдалечи, но аз му казвам да изчака малко. Той дърпа юздите и ме поглежда. Казах му, че ще престана да му ходя по петите, ако обърне кравите. Рекох му: „Но само опитай да избягаш със стоката ми, и ще те застрелям.“

— Говорил си му по този начин? — учуди се разговорливият. — На колко си?

— Наближавам шестнайсет. На толкова е бил баща ми, когато се е записал за морски пехотинец.

Мълчаливият шериф се обади:

— Значи този Уоли Таруотър е решил да ти обърне гръб?

— Да, сър. Щом забелязах, че няма намерение да обърне кравите ми и вече приближава ремаркето, го застрелях. — Карлос снижи глас: — Исках да го раня някъде по края на жълтата мушама… Трябваше да сляза на земята, вместо да стрелям направо от седлото. Със сигурност не възнамерявах да го убия на място. В този момент виждам как другият приятел скача в камиона, без да го е грижа, че съучастникът му е паднал. Докато подкарваше, рампата се откъсна от ремаркето. Беше празно, още не бяха качили кравите. Стрелях в платнището на камиона, за да го накарам да спре, а човекът скочи навън и изчезна между дърветата.

Разговорливият шериф отново се обади:

— И цялата тази стрелба е от… колко… двеста ярда? — Той хвърли поглед към уинчестъра, подпрян на едно пеканово дърво. — Без оптика?

— Виждам, че нещо не ви се вярва това за разстоянието — рече Върджил. — Ако застанете ей там и вдигнете змия за опашката… дори и жива… момчето ми ще й откъсне главата.

— Вярвам му — каза мълчаливият шериф. Извади от жилетката си визитка и я подаде на Върджил, като я държеше между пръстите си: — Мистър Уебстър — каза той, — ще ми бъде интересно да науча къде се вижда момчето ви след шест години.

Върджил погледна визитката, след което я връчи на Карлос. За момент очите им се срещнаха:

— Ако искате, питайте него — каза баща му, наблюдавайки как младежът чете написаното върху визитката: Р. А. „Боб“ Макмеън, а до него: шерифска звезда, отпечатана със златен релеф, така че човек можеше да я усети под пръстите си. — Все му повтарям: „Ако искаш да опознаеш света, запиши се в армията. Ако ли пък ти е по душа да останеш у дома, научи се да обичаш пекановите дървета.“ — Видя как Карлос прокара палец през златната звезда върху визитката. — Единственото, което ми е споменавал досега, е, че из главата му се върти да се хване на работа на петролните полета, след като завърши гимназията. — Върджил не отделяше очи от момчето си. — Нали?

Баща му и двамата шерифи почакаха няколко секунди, преди Карлос най-сетне да вдигне глава и да го погледне:

— Съжалявам… на мен ли говореше?

По-късно, докато Върджил четеше вестник във всекидневната, Карлос слезе по стълбите. Върджил му каза:

— Следващата седмица Уил Роджърс[3] ще бъде на „Хиподрум“. Говори за текущите събития, докато се перчи с ласото си. Искаш ли да го гледаме? Забавен е.

— Предполагам — рече Карлос. А после каза на баща си, че не се чувства много добре.

Върджил свали вестника, за да огледа момчето, и каза:

— Днес отне човешки живот.

И се замисли за онзи момент в Куба, когато се бе озовал зад една преобърната волска каруца, взираше се по дължината на дулото на карабината „Краг“, притисната към бузата му, и в същото време му се искаше първият, който го приближаваше на пълна скорост — собственият му приятел, гонен от трима преследвачи — да се махне, да се разкара от линията на стрелба, и той го направи, накара коня да завие рязко, а Върджил се прицели в следващия и натисна спусъка, почувства как карабината го изрита по рамото и видя как конят се прекатури с главата напред върху ездача си. Презареди и се прицели във втория, бам, свали ездача от седлото, презареди и се прицели в третия, връхлитащ като на конно надбягване, стрелящ с револвера си със скоростта, с която успяваше да запъне петлето, храбрец, решил да го прегази, вече на двайсетина ярда от него, когато Върджил най-сетне го отнесе от седлото и с облекчение видя как конят прелетя покрай волската каруца. Беше убил трима души за по-малко от десет секунди.

Той каза на Карлос:

— Така и не ми спомена, погледна ли го, както си лежеше там?

— Приближих се, за да затворя очите му.

Върджил беше свалил ботушите на третия ездач и ги бе разменил със сандалите, които носеше още от испанския затвор „Моро“.

— Като го гледаше, неволно се замисли, а?

— Да. Зачудих се защо ли не ми повярва, че ще стрелям.

— Решил е, че си просто хлапе на кон.

— Знаел е, че като краде добитък, може да получи куршум или да попадне в затвора, но беше направил своя избор.

— Не изпита ли поне малко симпатия към него?

— Изпитах усещането, че ако ме беше послушал, нямаше да лежи мъртъв на земята.

Стаята беше тиха. Върджил попита:

— Как така не застреля другия?

— В ремаркето нямаше крави — рече Карлос, — иначе щях.

Точно тихият глас, с който синът му произнесе последното, накара Върджил да осъзнае: Божичко, това момче имало корава жилка.

През 1925 година Джак Белмонт беше на осемнайсет години и точно тогава го споходи идеята да изнудва баща си.

Беше същата година, когато в Тълса отвори врати хотел „Мейо“, шестстотин стаи с бани и течаща ледена вода от крановете. Познаваха Джак и никога не му правеха забележка, когато се отбиваше в хотела, за да си вземе по някоя бутилка с пиячка от пиколото. Така му излизаше по-скъпо, но поне не му се налагаше да се занимава директно с контрабандистите. Пристигаше със своя Форд купе и надуваше клаксона, след което изпращаше портиера да извика Сайръс. Така се казваше възрастният цветнокож, който работеше като пиколо.

Понякога Джак влизаше и се размотаваше във фоайето или в залата „Терас“, за да види как вървят нещата. И точно така откри къде неговият баща, Орис Белмонт, настанява своята приятелка, когато идваше да го навестява — в „Мейо“.

И именно приятелката на баща му щеше да бъде поводът за изнудването.

Името й беше Нанси Полис и живееше в Сапулпа, процъфтяващ град от района на Глен Пул, на десетина мили от Тълса.

Джак предполагаше, че баща му я навестява всеки път, когато отива да нагледа петролните полета, и остава при нея за през нощта. Освен това смяташе, че досега Орис струва не по-малко от десет милиона, като се вземеше предвид, че не всичко беше вложено в банката; имаше инвестиции в най-различни неща, като рафинерия, автомобилен парк, цистерни и линия за превоз с камиони. В петролния бизнес шансовете да се провалиш или да се изстреляш до небето бяха петдесет на петдесет, причината, поради която Орис Белмонт бе разпръснал парите си наоколо, както и известните колебания, които синът му изпитваше, когато се опитваше да прецени колко да поиска.

Така че избра цифра, която му звучеше добре, и влезе в кабинета на баща си в дома им — мебелиран точно според вкуса на Орис: биволски рога над камината, фотографии на мъже, позиращи пред сондажни кули, както и миниатюрни макети на сонди, пръснати навсякъде — по полиците, над огнището, дори един, с който подпираха вратата. Джак приближи голямото бюро от тиково дърво и се настани в креслото от мека кожа пред Орис.

— Не искам да отнемам от времето ти — рече Джак. — Онова, което искам от теб, е да ми отпуснеш заплата. Мисля си за десет хиляди месечно. И повече няма да те притеснявам.

Само на осемнайсет, а се осмеляваше да му говори по този начин.

Орис остави писалката в стойката и отдаде на своето добре изглеждащо, безполезно синче, което се радваше на безпрекословната обич на майка си, своето пълно внимание.

— Не твърдиш, че смяташ да работиш, нали?

— Ще идвам веднъж месечно — каза Джак, — в деня за заплата.

Орис отговори:

— Аха, разбирам — и се облегна назад в креслото си, — говорим за изнудване. Добре тогава. Значи или ти плащам повече, отколкото изкарва президента на Националната търговска банка… или какво?

— Знам всичко за малката ти приятелка — рече Джак.

Баща му отвърна:

— Така ли било?

— Нанси Полис. Знам, че когато идва да се видите, я настаняваш в „Мейо“. Знам и че винаги влизаш в хотела през входа на бръснарницата в мазето и изпиваш по едно, преди да се качиш в стаята й. Винаги от същото. Знам, че ти и приятелите ти от петролния бизнес сте накарали да сложат ледени блокове в писоарите и се обзалагате кой ще направи най-голяма дупка, докато се изпикае, но ти никога не печелиш.

— Кой ти каза всичко това?

— Едно пиколо.

— Онзи, който ти намира уиски?

Джак се поколеба.

— Не, друг. Бях му споменал да си отваря очите и да ми се обади, когато тя пристигне в хотела. Виждал съм я във фоайето и веднага я познах.

— Колко ти струва цялата тази информация?

— Два долара. И долар за името и адреса й, както се е регистрирала. Едно от момичетата в офиса е подшушнало на пиколото, че когато тя отсяда при тях, винаги ти плащаш сметката, обикновено всеки втори петък, до края на почивните дни. Известно ми е, че си се срещал с нея в годините, когато живееше в Сапулпа и дори не ти виждахме носа.

Баща му каза:

— И си сигурен във всичко това, а?

— Знам, че си й купил къща, че си я осигурил.

Клюмналите мустаци придаваха уморен вид на баща му, докато той се взираше в него. Винаги когато си помислеше за него, Джак си го представяше тъкмо по този начин. Големите мустаци, костюмът, вратовръзката, но и умореният вид, колкото и богат да беше.

— Значи, да видим сега — каза Орис, — когато дойдох да работя тук, ти беше на пет.

— Напусна ни, когато бях на четири години.

— Е, поне съм сигурен, че беше на десет, когато купих тази къща. На петнайсет през 1921, в годината, когато взе пистолета ми и стреля по онова цветнокожо момче.

Джак го изгледа изненадано.

— Всички стреляха по неграта, бунтовете бяха в разгара си. Не го убих, нали?

— Изгоря целият квартал Грийнууд…

— Негървил — отговори Джак. — А и палежите ги започнаха Рицарите на освобождението. Спомням си, че и тогава ти го казах: не съм драснал и една клечка.

— Онова, което се опитвам да си припомня — продължи баща му, — е кога те арестуваха за пръв път.

— Понеже съм бил стрелял по улични лампи.

— И по обвинение в нападение. Спипаха те, понеже напи онова малко момиче и го изнасили. Кармел Роси?

Джак заклати глава и каза, че момичето не било малко.

— Да й беше видял само циците, щеше да разбереш, че отдавна си беше пораснала. Освен това оттегли обвиненията, нали?

— Платих на баща й цяла месечна надница.

— Окачи си гащичките на храстите още преди да съм успял да я пипна с пръст. Беше моята дума срещу нейната.

— Татко й още работи за мен — рече Орис. — Строи цистерни, от големите, побират по петдесет и пет и осемдесет хиляди барела нерафиниран петрол. Какво ще кажеш да поработиш за него, ще чистиш цистерни? Ще влизаш сред изпаренията и ще изриваш с лопата утайката от дъното. Започни от там и ще ти проправим пътя към десетте хиляди на месец.

— Всичко, в което някога съм се забърквал — произнесе Джак, настанен възможно най-удобно в коженото кресло, — или не съм го започвал аз, или е било чисто недоразумение.

— А когато те спипаха с онази мексиканска марихуана? Какво не й беше ясно на полицията по въпроса?

Джак се ухили на баща си.

— Пробвал ли си?

Искаше да види какво ще отговори. Нищо. Вместо това Орис отвърна:

— Не знам какво ти има. Изглеждаш спретнато момче, всеки ден си обличаш чиста риза, сресваш си косата… Откъде се е взел този грозен нрав? Майка ти ме обвинява, че не бях край вас, и аз започвам да изпитвам вина и ти купувам разни работи, кола, каквото ти е по душа. Забъркаш ли се в неприятности, винаги те измъквам. Ето че сега в криминалния ти живот има място и за изнудване. За какво точно говорим всъщност? Аз ти плащам, или в противен случай ще кажеш на всички, че имам приятелка? Исусе Христе, знаеш ли колко приятелки има в Тълса? И всичките уредени с квартира? Дявол ме взел, държа моята в Сапулпа. Само това ли имаш срещу мен?

— Ще кажа на мама — рече Джак. — Да видим как ще ти се хареса, като научи.

Студените очи на баща му отново го фиксираха. Джак беше готов да се хвърли и да вдигне металния макет на сонда от ъгъла, в случай че Орис се спусне към него. Щеше да каже, че е било самозащита.

Ала баща му не помръдна. Каза:

— Мислиш, че майка ти не знае за нея?

Мамка му. Не беше предвидил това. И все пак Орис можеше и да блъфира.

— Добре де — рече младежът. — Тогава ще й кажа, че аз също знам, и ще се опитам да обясня на Ема как се заиграваш с онази петролна курва.

Мислеше, че последното най-сетне ще извади Орис от равновесие, че ще го накара да му се разкрещи… само идеята неговата малка Ема да чуе нещо подобно, макар през повечето време да не разбираше какво се случва около нея… Баща му остана напълно спокоен, вперил поглед в него през бюрото. Джак се изненадваше все повече и повече. Мръсникът явно нямаше намерение да се даде толкова лесно.

Когато Орис отново заговори, гласът му звучеше различно, просто произнасяше присъдата му, без да се опитва да внуши нещо повече:

— Кажеш ли на майка си, тя ще те намрази, задето си й отворил очите, и вече няма да смее да те погледне в лицето. После ще ми каже, че трябва да напуснеш къщата, а аз на свой ред няма да се поколебая и за секунда. Ще те изхвърля, без да ми мигне окото. — Но не спомена Ема. И понеже все още му беше баща, все пак реши да му даде избор: — Това ли искаш наистина?

Орис Белмонт беше друга история.

По времето, когато пристигна в Сапулпа, Оклахома, за да се присъедини към чичото на жена си, Алекс, в Глен Пул вече имаше хиляда и двеста петролни сонди. Алекс Роуни, познат из полетата като Стъб, държеше наема за разработване на минералните залежи на част от индианската земя — пръснати парчета земя от по 320 акра, — която беше купувал за по три долара акъра, преди районът да се превърне в местното чудо. По времето, когато това се случи обаче, Стъб вече беше разорен и нямаше средства да финансира нови кладенци. В деня, в който открадна цял камион с нерафиниран петрол, беше пиян и не след дълго го заловиха, затънал в калния път. Наложи му се да излежи следващите четири години в Макалистър, а когато го освободиха, се обади на Орис Белмонт. Орис пристигна в Индиана с товар от събрано набързо оборудване, тръби, обшивки, парни котли, хиляда и шестстотин долара, които беше намерил някак си, и двайсет години петрол под ноктите.

Пробиха две дупки — „Стъб 1“ и „Стъб 2“. Точно тогава късметът най-после напусна окончателно стария чичо. Вече разглобяваха втората сонда, а Стъб крачеше по платформата, тясното мостче, обикалящо кулата на височина около шейсет стъпки. Все още не беше привързал предпазния си колан за обезопасителната скоба, така че когато изгуби равновесие, се приземи на шейсет стъпки по-надолу, недалеч от дупката в земята. Последният му дъх миришеше на царевично уиски. През цялото време Орис се бе страхувал именно от това — че старецът ще падне или че нещо може да го удари по главата.

Онова обаче, което го озадачаваше най-много, бяха сухите дупки. Имаше осем хиляди акра петролни кладенци и само двайсет сухи сонди, две от които бяха негови. Последното най-накрая успя да го вбеси достатъчно, че да смени името на компанията от „Работна пчела — Петрол & Газ“ — с нарисувана земна пчела, която бяха измислили един ден — на „БПП — Петрол & Газ“, което значеше Без Повече Прашилка. След това работи близо година като сондьор, за да възстанови капитала си. Чак тогава отново започна да пробива, наричайки първата сонда „Ема 1“, по името на своето малко момиченце, което беше виждал само два пъти през изминалите четири години, и ето че от кладенеца като по чудо започна да се излива сладък нерафиниран петрол и сякаш нямаше намерение да спира.

Жената на Орис беше от Ийтън, Индиана, където се бяха запознали, докато той все още работеше на надница в полетата „Трентън“. Орис и Дорис… винаги й повтаряше, че им е било писано да бъдат заедно. По времето, когато той се ровеше из прахоляците, Дорис се готвеше да роди третото им дете, Ема — ако се броеше Орис младши, който беше починал от дифтерит, — така че бяха решили тя и малкият Джак да останат заедно с овдовялата й майка в Ийтън.

Когато „Ема 1“ се натъкна на нефт, благословено да е сърцето й, Орис изостави дъсчената барака, където дотогава живееше, и се премести в хотел „Сейнт Джеймс“ в Сапулпа. Изчака, докато и „Ема 2“ започна да прелива, и чак тогава телефонира на жена си:

— Скъпа? — каза й той. — Познай какво стана?

Дорис отговори:

— Ако дупките ти още са сухи, те напускам. Отивам си и оставям децата на мама. И без това тя ги отглежда, по цял ден ги глези. Твърди, че Ема щяла да остане нервна през целия си живот, понеже не съм знаела как да я кърмя. Не съм била достатъчно търпелива. Как мога да бъда, докато тя ми наднича през рамото. Не спира да говори на Ема, все й казва: „Засучи цицката, мъниче“, така я нарича. „Точно тъй, засучи силно, изпий млекцето докрай.“ Орис каза:

— Скъпа? Изслушай ме за минутка, става ли? Дори в този момент ние с теб ставаме от богати по-богати.

Дорис не беше свършила, но замълча, за да го изслуша. Беше селско момиче, кожа и кости през целия си живот, но пък беше жилава от многото работа; имаше хубавко лице, здрави зъби, четеше списания и винаги се отнасяше с уважение към съпруга си. Всяка събота имаха обичая тя да го бръсне и да подстригва косата и мустаците му. След това точеше бръснача на каиша и си бръснеше краката и подмишниците, докато сондьорът извиваше уста наляво и надясно, без да изпуска от очи движенията на бръснача, а в панталоните му се образуваше издутина. По това време Дорис вече беше на тридесет и четири, с десет години по-млада от него. Съботите си бяха само техни, тогава мърсуваха. В този момент настроението й все още не се беше оправило, така че му каза:

— Знаеш ли, че не си виждал Джак вече цели пет години?

— Прекарваме коледите заедно.

— Два пъти за пет години, за по два дни. Станал е нехранимайко, истински дявол в къси панталони — рече тя. — Вече съм се отказала да се занимавам с него. Ема… нея също почти не си виждал, освен на снимка, а мама направо ме подлудява. Ако още сега не ми изпратиш пари за влака, те напускам. Можеш да дойдеш да си прибереш децата, които дори не познаваш.

Ето, беше му го казала. И прибави:

— Наистина? Богати ли сме?

— По деветстотин барела на ден, от два кладенеца — отвърна Орис. — И смятаме да пробиваме и на други места. С „Ема 2“ се наложи да пробием под скалния слой, но след това потече като полудяла, едва не разкъса кулата. Наех един човек, който да строи цистерни за складиране — добави. — По-добре ли си? Как ти се струва?

Наистина се чувстваше по-добре, но все още си беше бясна, тъй че му рече:

— Джак има нужда от татко си. Някой трябва да го научи на възпитание. Не иска да чуе и една моя дума.

— Скъпа — отговори Орис, — ще се наложи да издържиш още съвсем малко. Купих къща в южния край на Тълса, където живеят всички принцове на петрола. Само още месец, в момента я ремонтират.

Тя го попита какво й има на къщата.

— Петролният магнат, който живеел там, банкрутирал. Жена му, втората, го напуснала, а той се застрелял в главата, в спалнята. Сега я пребоядисвам. А къщата… гуляли са почти през цялото време и доста неща са изпочупени. — И прибави: — Скъпа, продаваха къщата на търг, понеже човекът имал неплатени данъци. Откупих я от окръга за двадесет и пет хиляди долара, в брой.

Тя никога не беше виждала къща, която да струва двадесет и пет хиляди долара, и го попита как изглежда. Той отговори:

— Неокласически стил, на осем години е.

Тя рече:

— Не мога да различа неокласически стил от индиански вигвам.

Той й обясни, че отпред има дорийски колони, които поддържат портала, но жена му така и не успяваше да си го представи.

Орис добави, че вътре има трапезария, в която могат да седнат поне двайсет човека. В съзнанието си Дорис виждаше как по жътва около масата се настаняват всички ратаи и обядват. Той й каза, че къщата има пет спални и четири бани, веранда, стая за прислугата, гараж за три коли, голяма кухня с хладилник със седем врати, плувен басейн в задния двор…

— Щях да забравя — каза за финал, — има и площадка за ролкови кънки, на третия етаж.

От другата страна на телефона настъпи мълчание.

Орис каза:

— Скъпа…?

Дорис отвърна:

— Знаеш, че никога през живота си не съм се качвала на ролкови кънки.

В началото на лятото на 1916 семейство Белмонт вече се бяха преместили в имението си в Тълса, а Орис се опитваше да реши какво да прави с приятелката си Нанси Полис, сервитьорка в ресторант „Харви хаус“ в Сапулпа. Смяташе, че сега, след като вече живееше в Тълса, двамата трябва да престанат да се виждат; ала всеки път, когато се опитваше да повдигне въпроса, Нанси избухваше в плач и не искаше да спре — в пълно противоречие с онова, което си беше всъщност: момиче от „Харви“. Беше му станало толкова неудобно, че в крайна сметка й купи къща, която тя превърна в пансион, за да припечелва.

През една неделна утрин през септември Орис седеше с жена си в градината и закусваше, а децата лудуваха в басейна. Дорис четеше колоната с новини от местното общество и търсеше познати имена. Орис наблюдаваше как синът му Джак, десетгодишен, разговаря с малката си сестричка Ема, с четири години по-малка. Видя как Ема скочи в дълбоката част на басейна. Джак я последва, а Ема се залови за него и започна да пищи. Тъничкото й гласче се разнасяше пронизително, но в това нямаше нищо ново, Ема винаги пищеше около Джак, казвайки му да престане, след което се обръщаше и започваше да пищи за майка си. Дорис вдигна очи и каза, както обикновено:

— Какво прави пък сега на бедното дете? — Орис отговори, че, изглежда, двамата си играят.

Дорис попита:

— Сложила ли е надуваемите си крилца?

Орис отвърна, че не може да види от мястото си, но вероятно ги е сложила. Ема никога не влизаше във водата без тях. Дорис отново се зае да чете клюките за съседите си, а Орис се залови със спортната страница. Отбеляза си, че „Сейнт Люис Кардинале“ все още са на последно място в Националната лига, а проклетниците „Бруклин Робинс“ — на първо, с две и половина игри пред „Фили“. Отново хвърли поглед към басейна. Джак седеше в платнения шезлонг, сложил чифт опушени очила, прекалено големи за лицето му. Ема не се виждаше никъде. Орис извика:

— Джак, къде е сестра ти?

Дорис сведе вестника.

Всеки път, когато се замислеше за случилото се, Орис си представяше сцената, която се разигра след това, съвсем ясно: Джак се изправи на крака и загледа към басейна; сетне и Орис я забеляза под водата, малко преди синът му да се хвърли, за да я спаси.

Когато я измъкнаха, не дишаше. Орис не знаеше какво да направи. Дорис знаеше, направо се побърка, заплака и закрещя, питайки Господ защо им е отнел малкото момиченце. Понеже бе неделя, лекарят им си беше у дома — живееше съвсем наблизо, на „Мейпъл Ридж“. Пристигна почти веднага и попита:

— Колко време е минало? — И: — Защо не й правите изкуствено дишане?

Орис вече си спомняше как Джак разговаря с нея, а Ема кима, скача в басейна без спасителните крилца и започва да пищи, опитвайки да се улови за момчето. Предполагаше, че дъщеря му е останала в безсъзнание почти петнайсет минути, преди докторът да я принуди отново да започне да диша, да я качат на задната седалка на ласала и да я откарат в болницата.

Липсата на кислород в мозъка й за петнайсет минути означаваше, че дъщеря им никога повече нямаше да е същата. Не можеше да ходи. Просто седеше в инвалидната си количка и се взираше в нищото или пълзеше по площадката за ролкови кънки горе и обираше мръсотията по пода с куклите си, разхвърляше ги или ги блъскаше в земята, докато не станеха на парчета, пръснати по цялата площадка, която семейството така и не използваше.

Джак успя да разубеди майка си да не разрушава и засажда с растения плувния басейн. Понякога забелязваше как баща му се взира мълчаливо в него. Тогава десетгодишното момче казваше:

— Опитах се да я спася, нали?

Осем години по-късно зле възпитаното му синче се опитваше да го изнудва. Време беше да го предаде в ръцете на Джо Роси от парка с цистерните, бащата на Кармел, момичето, което Джак се кълнеше, че не е изнасилвал.

Джо Роси бе въглекопач в мините недалеч от Кребс, южно от Тълса. Няколко години беше работил като пазач в затвора Макалистър, преди Глен Пул да започне да процъфтява и да го привлече към заедно със семейството му в търсене на работа из петролните полета, за да слага хляб на масата. В началото мистър Белмонт го караше да копае ями в земята, големи дупки, където да складират по спешност бликащия нерафиниран нефт от новите кладенци. В следващите месеци вече се занимаваше първо с дървени, а накрая и със стоманени цистерни, високи колкото триетажни сгради, някои побиращи по осемдесет хиляди барела суров петрол, преди да го изпомпят за преработка. В този момент Джо Роси изкарваше по сто долара седмично. Работата му се състоеше в това да се грижи за петролните складове и да държи юздите на лудите глави, които работеха за него. Цистернаджиите до един пропиваха надниците си, смятаха се за най-опасните момчета в петролните райони и все си търсеха повод да се сбият с някого. Джо Роси имаше юмруци с размерите на дървени чукове и в дните за заплата ги използваше, за да им надвие — най-често, за да блъсне по главата някой многознайко, в случай че му кажеше да си го начука, или нещо от сорта. Нямаше нищо против, че се наливаха, но не търпеше нахалниците.

Мистър Белмонт му нареди да намери на момчето най-окаяната работа. Роси му отговори, че това ще да е чистенето на цистерни. И допълни:

— Това ли искаш да върши? Единственото, което може да го убие по-бързо, е да залага нитро.

— Искам да чисти цистерни — отговори мистър Белмонт и затвори телефона.

Роси каза на Норм Дилуърт — момче, което беше довел от Макалистър, след като си беше излежало присъдата — да разясни работата на Джак Белмонт и да не се отделя от него. Самият Джо Роси си нямаше достатъчно доверие, че да остане в близост със синчето на мистър Белмонт, не и след онова, което беше сторил на малката Кармел, най-малкото от седемте му деца. Бе навършила петнайсет едва миналия 16 юли, празникът на Мадоната от планината Кармел. Роси се боеше, че ако момчето започне да му отговаря, той ще му разбие главата с чук и ще го стъпче в калта.

Каза на Норм Дилуърт, не по-голям на години от Джак Белмонт:

— Това е синът на шефа. Татко му иска да му покаже как стават нещата в петролния бизнес.

Норм отговори:

— И ще чисти цистерни? Всемогъщи Христе, като нищо може да си умре там вътре.

— Мисля, че баща му едва ли ще има нещо против — рече Роси.

— Той е развалено хлапе. Познаваш много такива като него от Макалистър, само дето не са били синове на милионери.

Двамата младежи бяха дългурести и изглежда щяха да си допаднат. Пушеха и чакаха работниците от поддръжката да свалят част от стоманената облицовка в долната част на цистерната, издигаща се на поне трийсет стъпки над тях. Работниците най-после изтикаха платното с помощта на лост и го издърпаха от пътя им с камион и верига. От отвора в бурените около цистерната се изливаше гъста черна кал, а във въздуха се понесоха изпарения.

— Изгаси цигарата — каза Норм Дилуърт, като сам изгаси своята в подметката на обувката си и внимателно прибра фаса в джоба на ризата си.

Преди да хвърли своята, Джак дръпна още веднъж. Носеше син гащеризон, купен предния ден. Още в магазина, пред баща си, се бе оплакал, че гащеризонът му е прекалено широк в краката. Орис му бе взел четири чифта, по долар и десет всеки, както и чифт работни обувки за три осемдесет и пет. Норм Дилуърт пък бе облечен в работни дрехи, които никога повече нямаше да изглеждат чисти, изтъркани от пране, плюс тиранти, за да не му падат панталоните. Имаше килната на тила шапка, толкова стара, че човек не можеше да познае цвета на филца. Джак никога не би сложил шапка, освен ако не облечеше костюм. Кестенявата му коса бе сресана назад и напомадена обилно — блестяща под слънчевите лъчи.

— Чистим утаечния слой от дъното — рече Норм. — Нагазваме вътре с лопати и гребла, направени от дърво… не бива да има метал, за да не се получават искри… след което изтикваме мръсотията през отвора. Ако изкараш цял ден, може и да ти се съберат седем и петдесет. Но вътре ти се налага да дишаш изпаренията, нали разбираш? Не можеш да стоиш по повече от десет минути наведнъж. Трябва да излизаш, за да си поемеш дъх. В някои компании ти казват: „Е, работил си само половината ден“, и ти режат надницата. Ти им казваш: „Да, защото през другата половина се опитвах да дишам.“ Без значение. Винаги си приспадат времето за дишане от надницата. С изключение на мистър Роси… той плаща чисти седемдесет и пет цента на час. Ако се налага да излезеш навън, ти позволява. Нали разбираш, не ти трябва да ти прилошее вътре. Сериозно ти говоря, паднеш ли в утайката, дотам си. Не спираш да се хлъзгаш и пързаляш, давиш се и не можеш да се задържиш на крака по никой начин. Вътре калта стига горе-долу до коленете и никой не е длъжен да ти помага, нито ще си направи труда да те издърпа, понеже опита ли, и двамата сте пътници.

Джак се вторачи в черната мътилка, изтичаща към тях, докато Норм се взираше в него. След малко каза:

— Никога не съм виждал гащеризон с толкова тесни крачоли. Откъде го намери?

Джак наблюдаваше приближаващата утайка.

— Реших, че са прекалено широки за моя вкус. Накарах една от слугините да ги преправи. — После прибави: — Значи този Джо Роси играе справедливо, а? Не съм го виждал досега.

— Ей там, под навеса е — посочи Норм. — Преди да изляза от Макалистър, ми писа, че тук ме чака работа, стига да я искам. Тъй че дойдох и преди да се усетя, вече бях женен.

Сега Джак обърна очи към него — обикновен селяндур с изтъркани работнически дрехи.

— Бил си в затвора, а?

— Година и един ден за кражба на кола, още първия път.

— А сега чистиш цистерни за седемдесет и пет цента на час? И никой не те задължава да го правиш?

— Мамка му, изкарвам по четиридесет долара на седмица.

— Какво правеше с колите, които задигаше?

— Продавах ги. Запазих си един додж, с който да движа по малко контрабанда, докато почти не ме спипаха.

Джак започваше да изпитва все по-голяма симпатия към селяндура, който умееше да краде коли и да пренася уиски.

— Никога ли не си мислил да се върнеш към престъпленията?

— Донякъде ми липсва това да съм свободен и да ходя, където си поискам — рече Норм, — но познавам мистър Роси още от времето, когато работеше като шибаняк в затвора. Винаги се е държал справедливо с мен. Другото, което ми харесва в работата с него, е, че не използва електрически светлини, докато сме в цистерната. Вентилационните отвори на покрива не пропускат достатъчно слънчеви лъчи, така че слага крушки на батерии там горе. Нали разбираш, с електричеството постоянно се страхуваш от утечки. Веднъж в Семинол хората влезли в цистерната, за да си свършат работата, включили светлината и тя дала искра. Вътре имало седем души, цялата цистерна пламнала и чули как и седмината изкрещели като един, ужасен писък, от който ти се смръзва кръвта. Просто ей така — той щракна с пръсти, — мъртви. Ако там вътре прескочи искра, си пътник. Като те измъкнат навън, ще приличаш на парче бекон.

Джак попита:

— Само ние ли ще работим тук?

— Ще дойдат още хора — обясни Норм, поглеждайки към навеса, където беше офисът на Роси. Все още не се виждаше никой.

Джак заобиколи излятата утайка и провря глава в тъмното, за да огледа мрачната вътрешност на цистерната. Беше страшничко, таванът бе положен върху дълги пилони, а подът бе покрит с лепкавата утаечна маса. Младежът се закашля и побърза да измъкне глава, като прочистваше гърлото си и мигаше усилено заради сълзите в очите си.

Норм каза:

— Видя ли?

— Нямам намерение да влизам там — рече Джак. — Но ми хрумна една идея, която ми се нрави повече от това да ме изпекат жив. Мисля си за начин двамата с теб да изкараме сто хиляди долара, без дори да си изцапаме обувките. — Сега вече селяндурът го гледаше с присвити очи и леко захилен. — Точно човек като теб ми трябваше — рече Джак. — Някой, който не се бои от време на време да нарушава закона.

Норм беше престанал да се усмихва:

— Какво точно имаш предвид?

— Смятам да отвлека приятелката на моя старец. Ще му кажем, че искаме сто хиляди, или никога повече няма да я види.

Норм възкликна:

— Исусе, май не се шегуваш, а?

Джак кимна към своя форд купе, паркиран през черния път до няколко камиона, натоварени с износени метални листове.

— Мятаме се в колата и изчезваме, какво ще кажеш? И никога, докато си жив, няма да ти се налага повече да чистиш цистерни.

Норм Дилуърт обърна глава към колата, докато в същото време Джак вадеше пакета с цигари и сребърната си запалка от гащеризона, който изглеждаше все така нов. Норм отново го погледна и като видя, че пали цигара, изкрещя „Не!“, а после „Исусе, не!“ още няколко пъти, поглеждайки ту към навеса на Роси, ту към Джак, докато младият Белмонт не дръпна още няколко пъти, за да разгори хубаво цигарата, и я подхвърли. Тя описа идеална дъга по посока на потока от утайка.

Огънят избухна и се разпространи над седимента по земята — сега вече и двамата тичаха, — след което пламъците се вмъкнаха в цистерната, захапаха стръвно изпаренията и отвътре се разнесе трясъкът на експлозията, стените се изметнаха, покривът отлетя, а в небето се проточи черен петролен дим.

Орис Белмонт го видя от прозореца на офиса си във високите части на Националната търговска банка — компанията „БПП Петрол & Газ“ заемаше целия етаж. Дори и през осемте мили, които го деляха от петролните полета, експлозията го накара да се обърне във въртящия се стол и да види как в небето се издига грозно черно петно — точно там, където бяха неговите складове. Сети се как същата сутрин синът му бе излязъл от къщи, облечен в новия си работен гащеризон; спомняше си, че формата на крачолите му се бе сторила странна. За изминалите девет години в складовете не се бяха случвали сериозни злополуки, нито дори от ръката Божия, като например мълния, ударила по някоя от цистерните, не и до деня, в който Джак бе отишъл да работи там. Орис не беше сигурен как точно да оцени ситуацията. Изчака телефонът да иззвъни. Чу се гласът на Роси:

— Виждаш ли го?

— Ако цистерната беше пълна, щеше да има повече дим — каза Орис.

— Онази, където щеше да работи твоето момче, е.

Орис зачака.

— Подпали утайката — обясни Роси — и се измъкна с колата си, заедно с още един от цистернаджиите. Предполагам, са решили, че повече не искат да работят тук. Ако нямаш нищо против, предпочитам повече да не го изпращаш при мен.

Орис почувства облекчение. Така си беше. В първия истински работен ден в живота си момчето му бе оцеляло. Постепенно успя да се успокои дотам, че не му остана нищо друго, освен да си зададе въпроса: а сега какво?

Джак не срещна абсолютно никакви трудности да изкара Нанси Полис от пансиона и да я качи в колата. Жената дори не си направи труда да си сложи шапка, но поне не забрави да вземе чантата си. Тя също беше видяла дима и бе повярвала на думите на Джак, че мистър Белмонт е ранен при експлозията и е изпратил да я извикат. Че е пожелал тя с очите си да се увери, че с него всичко е наред и е жив, преди да го откарат към болницата в Тълса, където при всички случаи щяла да го очаква жена му. Не, не е ранен лошо, само няколко порязвания, които трябвало да зашият и може би да наместят крака му, в случай че е счупен, макар че едва ли щяло да се стигне дотам. Докато тримата се возеха в колата — с Нанси Полис, притисната между него и Норм Дилуърт — Джак й обясни, че работи в офиса на мистър Белмонт, а е облечен в работни дрехи, понеже тъкмо днес щели да правят инспекция на складовете.

Докато казваше последното, вече приближаваха Кийфър. Намираха се сред боровата горичка зад железопътното депо. Нанси не попита поради каква причина Орис би изчаквал идването й в дома на работник — барака от отвесни, изметнати от дъжда дъски с покрита веранда и заден двор, където някакво момиче простираше. Джак попита Норм кое е момичето. Норм отговори, че била жена му, а Джак му нареди да я вкара в къщата.

Момичето ги наблюдаваше, като се опитваше да отмахне с пръст русата коса, която вятърът духаше в очите й.

Веднага щом влязоха, Нанси попита:

— Къде е Орис?

Джак й отговори, че ще дойде след малко. Мистър Белмонт решил да изчака идването на доктора, когото извикали, за да прегледа цистернаджиите за контузии. Вече усещаше, че Нанси става подозрителна и нервна — очите й шареха из къщата. Не че имаше кой знае какво за гледане — мивка и водна помпа, стар хладилник и стара печка, маса, покрита с мушама, с пръснати по нея списания, три обикновени стола и двойно легло в дъното.

Когато се преместиха в Тълса, Джак беше едва десетгодишен. Някъде по това време баща му започна да го взема със себе си при посещенията си до нефтените находища и да му обяснява досадните подробности около работата на сондите, как тръбата в началото има накрайник, който наричали рибешка опашка, с чиято помощ пробивали дупката, а големите помпи — те пък наричани кални прасета — изкарвали нечистотията на повърхността. Винаги се отбиваха и до „Харви хаус“ в Сапулпа, за да хапнат пиле по кралски, любимото на Джак, а до тях винаги се приближаваше едно и също момиче с голяма бяла престилка и вдигната и нагласена коса. Понякога Джак слушаше как двамата си говорят тихо, сякаш си разменяха важни тайни. Едва когато му посочиха Нанси Полис в хотел „Мейо“, Джак си даде сметка, че това е сервитьорката от „Харви хаус“. Сега вече преваляща трийсетте.

Норм влезе в къщата, следван от русото момиче, понесло празния кош за пране, и каза на Джак:

— Това е жена ми, Хайди.

Последното напълно изненада Джак, понеже, вече отблизо, си личеше, че момичето си го бива, макар да беше с разчорлена коса и без грим. Да му се не види… истинска, неподправена красавица, на около двайсет години. Чудеше се как ли се е задоволила със селяк като Норм Дилуърт. Имаше присъствие в нея, което му напомняше за богатите момичета в Тълса, поне докато не каза:

— Ще пийте ли чай? — Което моментално я изпрати обратно във фермата или сондажните райони. Обаче си беше хубавица, това не можеше да се отрече.

Нанси Полис, която вече бе седнала на масата и пушеше цигара, каза:

— Искам да знам къде е Орис.

Джак все още гледаше Хайди.

— Да ти се намира друго?

— Имам един буркан — отговори Норм.

Джак се обърна към масата и списанията върху нея: „Добро домакинство“, „Светът на пуйката“, „Домашен журнал за дамите“, както и едно ново издание на „Живот на открито“, и каза на Нанси:

— Спокойно де. — Вдигна „Живот на открито“ и започна да го прелиства.

Норм отиде при шкафа до мивката, извади буркан с капачка на винт, пълен на една трета с чисто уиски, и каза на Хайди:

— Скъпа, ще донесеш ли чашите?

— Имаме само две — отвърна тя, като гледаше Джак. — Някой ще трябва да пие направо от буркана.

Джак се усмихна, също загледан в нея. Вдигна по-високо „Живот на открито“ и попита Норм:

— Ходиш ли на лов?

— Всеки пък, когато ми се удаде възможност.

— И оставяш това момиче тук съвсем само?

Намигна й и тя му намигна в отговор.

— На нея й харесва тук — отговори Норм, — особено след онова място, където живееше преди.

Нанси каза:

— За мен не, благодаря. — Наблюдаваше как Норм сипва в двете изящни чашки за сладко.

— Не е за теб, а за мен и Джак — отвърна Норм, подавайки едната на Джак.

Нанси бе седнала странично на масата, с кръстосани крака, така че се виждаше малко от едното й коляно и тъмния чорап. Погледна Джак, после протегна цигарата си и я изтръска върху покрития с линолеум под.

— Не си ли малък за това? — попита тя.

— Ако Сухият режим означава, че никой не може да пие — отговори Джак, — тогава на всеки е разрешено да нарушава закона и да пие колкото му се иска, нали така?

— Пряко подчинен ли си на Орис Белмонт?

— Аз съм първият му асистент.

— Е, лесно ли се работи с него?

Джак вдигна чашата, която му беше дал Норм, и отпи голяма глътка, чувствайки как алкохола го затопля приятно. Нанси не откъсваше поглед от него. Той каза:

— Нямам намерение да разправям лоши работи за мистър Белмонт. Чувал съм някои неща, но не съм сигурен дали са верни.

— Като например?

— Отнася се твърдо с някои служители в кантората. Казват, че със сладките момиченца бил дори два пъти по-… твърд. — Намигна на Нанси. Дявол го взел, не можеше да се сдържи.

Чу как Норм се разсмя, погледна и видя, че Хайди също се усмихва широко към него. Виждаше как зърната й изпъкват през тънката материя на памучната рокля. Тя явно си го знаеше, защото не спираше да му се усмихва като котка, ако котката можеше да има цици. Той отново се бърна към Нанси, която в същия момент дърпаше от цигарата си, без да отделя очи от него. Не се усмихваше. Той отпи нова глътка уиски и този път течността се плъзна по-леко в гърлото му. Ставаше му все по-хубаво. Нямаше къде да отиде… нищо нямаше да навреди, ако й кажеше.

— Скъпа, ще трябва да останеш известно време.

Тя държеше цигарата, подпряла лакът на масата.

— Нищо не се е случило с Орис, нали?

— Казах ти, че е ранен, за да те изкарам от къщата.

— И какво сега, ще ме държиш заради откуп?

— Скоро ще разберем колко те харесва твоят мистър Белмонт.

— А ако не плати, тогава какво, ще ме убиеш?

— Ще плати.

— В такъв случай ще се наложи да ме убиеш.

— Защо? Изчезнахме. Никой не знае къде сме.

— Само че аз знам кой си.

Това го накара да се замисли. Отвърна:

— Не работя за Орис Белмонт. Само така ти казах.

— Известно ми е — рече Нанси, — ти си разглезеното му синче. Веднага щом твоят бавноразвиващ се приятел те нарече Джак, бях сигурна кой си. Ти си Джак Белмонт. Помня те отпреди осем или девет години, когато още работех в „Харви хаус“. Все искаше да си ходиш у дома, не спираше да хленчиш и да дърпаш татко си за ръкава. И тогава си беше разглезено дете, а сега си какво… похитител? Научих, че с изнудването си ударил на камък.

Да му се не види. Обмисли идеята да я застреля. Мина му през ума, понеже си знаеше, че Норм трябва да има оръжие някъде в къщата, щом ходеше на лов.

Нанси каза:

— Знаеш ли, побиват ме тръпки от теб. Винаги когато си поискаш, можеш да получиш пари от баща си, ще ти ги даде на секундата. Само че не, предпочиташ да ги откраднеш. Милостиви боже, ако искаш да бъдеш истински престъпник, по-добре се заеми с обири на банки.

По-късно през деня Джо Роси телефонира отново на шефа си. Каза:

— Искаш ли да вкараш момчето си в правия път? Ако бях на твое място, щях да накарам да го арестуват за унищожаване на фирмена собственост.

Орис Белмонт не каза и дума. Просто стоеше и се взираше през прозореца към чернилката в небето.

— Ако искаш — продължи Роси, — с удоволствие ще се обадя в полицията. Няма нужда да се замесваш.

Орис помълча няколко секунди, преди да отговори:

— Не, аз ще им се обадя.

Време беше да вземе нещата в ръце.

13 юни 1927 година. Карлос Хънтингтън Уебстър, вече висок близо шест стъпки, беше в Оклахома Сити, облечен в тъмносин костюм, без жилетка и с панамена шапка, чиято периферия бе подвита съвсем леко над очите. Живееше в хотел, всеки ден се возеше на трамвай и бе положил клетва като щатски шериф. Това беше горе-долу по времето, когато Чарлз Линдберг получаваше овациите си в Ню Йорк — над Самотния орел[4] се изсипваха тонове хартиени лентички, задето съвсем сам бе прелетял Атлантика.

Емет Лонг пък, освободен от Макалистър, се бе завърнал в Чекота при Кристъл Дейвидсън. През изминалите шест години, откакто шерифите го бяха измъкнали по гащи от леглото, костюмът му бе висял и го бе очаквал, където го беше оставил — в килера. Първото, което направи известният престъпник, след като слезе от Кристъл, бе да телефонира тук-там, за да събере наново старата банда.

След края на обучението Карлос получи отпуск, който прекара у дома, при стария си баща, разказвайки му всичко, което можеше да бъде разказано:

Каква е стаята му в хотел „Хъкинс“.

Какво беше ял в грил „Плаза“.

Как беше ходил да гледа оркестър на име „Сините дяволи на Уолтър Пейдж“, съставен изцяло от чернокожи.

Как, когато стреляш с пистолет, трябва да пренесеш тежестта си напред, с единия крак пред другия, тъй че, ако те ударят, да продължиш да стреляш, докато падаш.

Както и още нещо.

Сега всички го наричаха Карл вместо Карлос. В началото не отговаряше, когато се обръщаха така към него, впускаше се в спорове, а на два пъти дори и в юмручни схватки.

— Помниш ли Боб Макмеън?

— Р. А. „Боб“ Макмеън? — отвърна Върджил. — По-тихият.

— Сега ми е шеф, когато докладвам в Тълса. Той казва: „Зная, че са те кръстили на дядо ти, но го използваш не като име, а като повод да се скараш с някого.“

Върджил кимаше бавно:

— Откакто онзи малоумник Емет Лонг те нарече чернилка. Зная какво има предвид Боб. Същото е като: „Аз съм Карлос Уебстър, нещо против ли имаш?“ Когато беше малък, понякога те наричах Карл. Не възразяваше, дори ти харесваше.

— Боб Макмеън казва: „Какво не му е наред на «Карл»? В края на краищата е умалително от Карлос.“

— Ето на — рече Върджил. — Защо просто не го опиташ за известно време?

— Приех го за име през последния месец или някъде там. „Здравейте, аз съм заместник щатски шериф Карл Уебстър.“

— Усещаш ли някаква разлика?

— Да, но не мога да го обясня.

Телефонното обаждане от Макмеън прекъсна отпуска на Карл. Бандата на Емет Лонг се беше завърнала и отново обираше банки.

През следващите шест месеца шерифите всячески се опитваха да предвидят следващите ходове на бандата. Обраха банките в Шоуни, Семинол и Боулегс, движейки се на юг. Може би следващата щеше да бъде в Ейда. Не, оказа се Коулгейт.

Един от свидетелите твърдеше, че се намирал в бръснарницата, докато бръснели Емет Лонг… само дето свидетелят не подозирал, че се намирал в присъствието му и разбрал чак по-късно, след като обрали банката.

— Двамата с бръснаря си говореха, а онзи, Емет Лонг, спомена, че смята скоро да се ожени. По случайност бръснарят е пастор в Христовата църква и му предложи да проведе церемонията. Емет Лонг отвърна, че може и да си спомни за него, когато му дойде времето, и предложи на преподобния банкнота от пет долара за бръсненето. А след това той и момчетата му обраха банката.

Коулгейт също се намираше по линията, водеща на юг, но след това бандата обърна отново на север. Отмъкнаха шест хиляди от Първа национална в Окмългий, но изгубиха човек. Джим Рей Монкс бе застрелян на улицата, докато излизаше от банката с патравите си крака. Преди да научи, че умира, той им каза:

— Емет е обиден, че никога не сте определяли повече от петстотин за главата му. Сега е тръгнал да докаже, че струва много повече.

След Окмългий дойде ред на Сапулпа, бандата явно харесваше банките в петролни градове: удариха три или четири подред и отново изчезнаха без следа. От време на време се чуваха разкази, че са забелязвали по някой от бандата, но Емет Лонг никога не беше сред тях.

— Залагам каквото поискаш — заяви Карл, застанал пред картата на стената в кабинета на Боб Макмеън, — че се крие в Чекота, в дома на Кристъл Дейвидсън.

— Там, където го хванахме преди седем години? — отвърна Макмеън и кимна. — Тогава Кристъл беше още момиче, нали?

— Чувам, че Емет се заигравал с нея — рече Карл — още докато била женена за Скийт, само дето Скийт нямал смелост да се изправи срещу него.

— Чул си, а?

— Сър, в почивния си ден отидох с колата до Макалистър, за да видя дали не мога да науча нещо повече за Емет.

— И затворниците са разговаряли с теб?

— Един да, крийк[5], който е бил в бандата му. В момента излежава трийсет години, задето е убил жена си и любовника й. Каза, че по време на престрелката Скийт Дейвидсън не е бил улучен от шериф, а от самия Емет. Искал да премахне Скийтър от пътя си, за да има Кристъл само за себе си.

— Какво те накара да се сетиш за нея?

— Хрумна ми, след като онзи бръснар в Коулгейт потвърди, че Емет възнамерява да се жени. Помислих си, че трябва да е говорил за Кристъл. След като толкова хлътнал по нея, че чак убил съпруга й… Това ми подсказа, че се крие при нея.

Боб Макмеън рече:

— Е, говорихме с много хора и наблюдаваме много от местата, където се е подвизавал. Спомням си, че Кристъл Дейвидсън също беше в списъка. Няма да навреди, ако провериш.

— Направих го — отвърна Карл. — Разпитвали са я и полицията в Чекота държи мястото под око. Но се съмнявам, че вършат нещо повече от това, да минават от време на време с колата покрай къщата, за да се уверят, че гащите на Емет не висят на простора.

— Шериф си от шест месеца — каза Боб Макмеън — и вече знаеш всичко.

Карл не отговори. Шефът му остана загледан в него.

След няколко секунди Макмеън каза:

— Спомням си, когато свали с един изстрел от коня онзи крадец на добитък. — И прибави след още секунда мълчане, но без да отделя очи от Карл: — Нещо май си намислил, някаква схема, която възнамеряваш да изпиташ?

— Разрових наоколо и научих това-онова за Кристъл Дейвидсън — рече Карл, — къде е живяла и всичко останало. Мисля, че ще успея да я накарам да се разприказва.

Боб Макмеън попита:

— Откога стана толкова сигурен в себе си?

Шерифската служба заемаше целия втори етаж на Щатската съдебна палата на авеню „Саут Боулдър“ 8 Тълса. Срещата в кабинета на Боб Макмеън бе първият път, когато името на Джак Белмонт изскочи по време на разговор: Боб Макмеън и Карл Уебстър бяха единодушни, че някъде между банковите обири в Коулгейт и Сапулпа Джак е излязъл от затвора и се бе присъединил към бандата на Емет Лонг.

Различното при обира на банката в Сапулпа беше, че Емет Лонг бе влязъл и направил опит да осребри чек на свое име за десет хиляди долара — чек с клеймото на „БПП Петрол & Газ“, носещ подписа на Орис Белмонт, президентът на компанията. Джак Белмонт застанал на гишето заедно с Емет и казал:

— Това е подписът на татко ми. Давам ви думата си, че чекът е валиден.

В показанията си служителят на гишето твърдеше, че веднага разпознал Джак Белмонт, понеже баща му често го водел със себе си още от съвсем малък, но подписът изобщо не съвпадал с онзи, който пазели за сравнение. Нямало никакво значение, защото по това време Емет Лонг и Джак Белмонт, както и още един член на бандата, когото по-късно бяха идентифицирали като Норм Дилуърт, вече били извадили револверите си, а служителите на гишетата побързали да изпразнят съдържанието на чекмеджетата си — сума на стойност около дванайсет хиляди долара.

Боб Макмеън попита Карл дали е чувал как Джак Белмонт, заедно с един от работниците, подпалил една от цистерните на баща си. Другият, Норм Дилуърт, бил бивш затворник. Бащата не се беше поколебал да посочи сина си като отговорен за случилото се в съда. Джо Роси на свой ред бе посочил Норм като съучастник и двете момчета бяха осъдени за палеж, като всеки бе получил по две години без право на обжалване.

Карл отговори, че е чел за случилото се във вестниците и вече е говорил с полицията в Тълса за предишните арести на Джак.

— Освен това се срещах с него в Макалистър — рече той, — докато се опитвах да изровя нещо за Емет Лонг.

После му разказа как двамата бяха седнали в кабинета на капитана, недалеч от ротондата, висока поне четири етажа, разположена там, където се срещат източното и западното крило.

— Чуваш плясък на криле — обясни Карл, — вдигаш очи и виждаш как някъде горе лети гълъб.

Разказа му и как Джак седнал от другата страна на бюрото, някак мързеливо, сякаш не давал и пукната пара, с кръстосани крака като момиче.

— Запуши цигарата, която му дадох, и просто се загледа в мен. Дори не пожела да потвърди, че познава Емет Лонг, но трябва да са се срещнали там. Емет вече беше на свобода, когато освободиха Джак — веднага след като разговарях с него. Така че сигурно отдавна са били взели решение да се съберат и да ударят няколко банки заедно. Просто чувам как Джак е обяснявал на Емет, че е изнамерил нов начин за обири чрез чекове.

Макмеън каза:

— Аз пък се обзалагам, че Емет след това го е накарал да подвие опашка.

— Все пак първо е опитал номера с чека — сви рамене Карл. — Разговарям аз с него, а Джак си седи там, едната му ръка е на гърдите, а другата — плътно притисната до тялото — е стиснала цигарата между върховете на пръстите. От време на време обръщаше глава, за да дръпне от цигарата и повдигаше брадичка така, сякаш искаше да ми демонстрира профила си.

— Спомена, че си бил кръстосал краката като момиче — рече Макмеън. — Мислиш ли, че е женчо?

— В началото ми мина през ума. Казах му: „Някои хора тъдява може и да те вземат на подбив за нещо такова.“ Само че е имал приятелки и дори са му отправяли обвинение в изнасилване, макар че така и не са го осъдили. Отвърна ми, че нямал намерение да се пуска на никой от затворниците. Бил в затвора заедно с едно свое приятелче, Норм Дилуърт, който бил вътре за още едно кръгче, и Норм, твърдеше Джак, му бил показал как да се справя. Чувал съм, че този Дилуърт бил слаб като вейка, но жилав. Не — поклати глава Карл, — Джак Белмонт ми разиграваше представление, просто искаше да ми демонстрира, че е спокоен като петдесетфунтов леден блок. Попита ме какъв съм, въпреки че вече му бях показал звездата. Отговорих му, че съм заместник щатски шериф. Нарече ме евтин глупак и поиска да узнае дали някога съм застрелвал човек.

— Каза ли му?

— Отвърнах, да, само един. Сви рамене, все едно не беше нищо особено. Рекох му, че когато следващия път срещна Емет Лонг, той ще ми бъде вторият.

Боб Макмеън също не беше впечатлен.

— Колко пъти да ти повтарям, заместниците ми не се хвалят и не предполагат. Каква муха ти е била влязла, та да казваш такива неща?

— Заради начина, по който ме гледаше — рече Карл. — Начина, по който пушеше цигарата. Разни дреболии в отношението му към мен.

Боб Макмеън поклати глава, след което отново каза:

— Заместниците ми не се хвалят. Ясно ли се изразих?

Карл кимна.

Но вече си беше наумил, че след всичко, което беше свършил досега, Джак Белмонт може би щеше да бъде третият.

Шерифите оставиха Карл на четвърт миля от къщата, обърнаха колата и отпратиха към Чекота; щяха да го чакат в кафе „Шейди гроув“. Карл носеше работни дрехи и ботуши с подвити върхове, своя колт „Спешъл“, трийсет и осми калибър, скрит под старото черно увиснало сако на Върджил, както и значката си, мушната в джоба.

Докато вървеше към чифлика, имаше възможност да огледа мястото по-добре. 160-те акра изглеждаха запуснати и унили, в задния двор се виждаше прашен форд купе, изоставен и без гуми. Карл очакваше Кристъл Дейвидсън да бъде горе-долу в същото състояние като имота си, живееща тук като отшелница. Докато се изкачваше по стълбите на верандата, къщата изведнъж оживя — някъде вътре от радиото се разнасяше гласът на Чичо Дейв Мейкън[6]; в същия момент забеляза, че през мрежата на вратата към него се взира Кристъл Лий Дейвидсън — облечена в копринена нощница, която едва достигаше до коленете й, боса, но с руж, който придаваше цвят на лицето й, с накъдрена като на филмова звезда коса…

„Тъпако, разбира се, че не се е запуснала, чакала е човекът да дойде и да се ожени за нея.“ Карл се усмихна, без следа от зъл умисъл.

— Госпожица Дейвидсън? Казвам се Карл Уебстър. — Не отделяше очи от лицето й, за да не си помисли, че се опитва да надникне под нощницата, което си беше лесна работа. — Вярвам, че името на майка ви е Ейта Трудел? По едно време е работела като прислужница в хотел „Джорджиън“ в Хенриета и е членувала в Източна звезда[7]?

Последното й направи достатъчно впечатление, че да каже:

— Да…?

— Моята майка също. Нарциса Уебстър?

Кристъл поклати глава.

— Баща ви е работил в каменовъглената мина в Спелтър, бил е бригадир в Литъл Джем. Изгубил е живота си по време на експлозията през 16-та. Баща ми също е бил долу, полагал е релси. — Карл замълча. — Тогава бях на десет.

Кристъл каза:

— Тъкмо бях навършила петнайсет. — Ръката й бе отпусната върху мрежата на вратата. Понечи да отвори, но се поколеба. — Защо ме търсите?

— Нека само ви кажа какво стана — рече Карл. — Спрял съм в „Шейди гроув“ за чаша кафе. Дамата до мен на плота казва, че работи в кафене, където сервирали много по-добро кафе. „Пюрити“, в Хенриета.

Кристъл попита:

— Как й е името?

— Така и не ми каза.

— Аз също работех в „Пюрити“.

— Зная, но това не е всичко — продължаваше Карл. — Как стана дума за вас… Дамата споменава, че мъжът й е миньор в Спелтър. Казвам й, че баща ми е умрял там през 16-та. Тя пък казва, че и едно от другите момичета в „Пюрити“ изгубило баща си там през тази година, по време на инцидента. Споменава и че познавала майката на момичето от Източна звезда, аз пък казвам, че моята майка също е членувала там. Сервитьорката зад плота се преструва, че не ни слуша, но сега се обръща към нас и казва: „Момичето, за което говорите, живее нагоре по пътя.“

— Обзалагам се, че зная за коя говориш — каза Кристъл. — Има навити и залепени къдри като онова „бууп-ууп-а-дууп“[8] момиче, нали?

— Май че да.

— Какво друго каза?

— Че сте вдовица, изгубили сте съпруга си.

— А да ти е казала, че го застреляха щатски шерифи?

— Не го спомена.

— Всички така си мислят. Да е споменавала други имена?

Всички така си мислят. Карл пропусна думите покрай ушите си и продължи:

— Не, имаше клиенти и отиде да ги обслужи.

— В Чекота ли живееш?

Отговори й, че живее в Хенриета и е дошъл на посещение при старата си баба, която била на смъртен одър. Тя попита:

— Как ти беше името? — Той й отговори и тя каза: — Е, тогава влез, Карл, изпий чаша чай с лед. — Вече звучеше така, сякаш нямаше нищо против малко компания.

Във всекидневната нямаше кой знае какво, като се изключеха едно парцалено чердже на пода и неудобните черни мебели, столове и кушетка, чиито тръстикови седалки вече бяха на път да се продънят от години употреба. В кухнята свиреше радио. Той приближи масата, върху която бяха оставени списания: „Истинска изповед“, „Фотоигра“, „Свобода“, „Западна история“, както и едно на име „Пиперливо“.

Гласът й отново достигна до него:

— Харесваш ли Гид Танер[9]?

Карл беше разпознал музиката по радиото.

— Да, харесвам го — каза той, докато разглеждаше снимките в „Пиперливо“, в които момичета вършеха къщна работа, облечени само по бельо, а едно от тях — по комбинезон без ръкави, качено на стълба и с бърсалка за прах от пера.

— Гид Танер и неговите „Скилет Ликърс“ — разнесе се отново гласът на Кристъл. — Знаеш ли кой ми допада също? Онзи Ал Джолсън[10], наистина звучи като негър в песента за майката. Само че искаш ли да знаеш кой ми е най-любим?

— Джими Роджърс[11]? — отговори Карл, загледан в снимките на Джоан Крофърд и Елиса Ланди, вече във „Фотоигра“.

— Джими не е зле… Колко бучки захар?

— Три ще стигнат. Ами тогава Чичо Дейв Мейкън? Преди малко го бяха пуснали.

— „Отведи ме обратно в стария ми дом в Каролина“. Не ми харесва как полупее, полуизговаря думите. Щом си певец, трябва да пееш. Не, любими са ми „Мейбъл Картър“ и „Картър фемили“. Чистата самота в тези гласове направо ме разкъсва на парчета.

— Сигурно защото така се чувствате — предположи Карл, — след като живеете тук и така нататък.

Тя влезе и му подаде студеното питие.

— Не му мисли много.

— Стоите си съвсем сама тук и четете списания…

— Миличък — прекъсна го Кристъл. — Не си чак толкова сладък, колкото си мислиш. Изпий си чая с лед и чупка.

— Симпатизирам ви — рече Карл. — Единствената причина, поради която съм тук, е понеже се питах дали двамата не се познаваме от по-рано от погребенията, както и това, че майките ни са членували в един и същ клуб. Нищо повече. — Усмихна се съвсем леко. — Исках да видя как изглеждаш.

Кристъл отвърна:

— Добре де, сладък си, но не ставай нахален.

Остави го с ледения му чай и влезе в спалнята.

Карл взе със себе си „Фотоигра“, прекоси помещението и седна на един от столовете, обърнати към масата със списанията и отворената врата. Започна да прелиства страниците. Минута по-късно тя подаде глава:

— Бил си в „Пюрити“, нали?

— Много пъти.

Тя отново пристъпи така, че да я огледа от главата до петите, облечена в тънка прасковена нощничка, увиснала леко между белите й бедра. Каза:

— Чувал ли си за времето, когато се появи Красавецът Флойд[12]?

— Докато си работила там?

— Малко след това, не много. Когато слухът, че Красавецът Флойд се е появил в „Пюрити“, се разнесе, целият град на практика се скри в миша дупка. Никой не смееше да излезе от дома си. — Тя застана с ръце на ханша, леко отпусната. — Веднъж съм се срещала с него. В Оклахома Сити.

— Разговаряхте ли?

— Да, нали разбираш… за разни неща… — Изглеждаше така, сякаш се опитваше да си припомни за какво точно, но вместо това каза: — Коя е най-известната личност, която си срещал досега?

Неочакван въпрос, но се замисли само няколко кратки секунди, преди да й отговори:

— Предполагам, че е Емет Лонг.

— А…? — Все едно името не й говореше много. Карл обаче веднага долови, че е застанала нащрек.

— Случи се в една дрогерия, бях още дете — продължи той. — Влезе за пакет „Лъки“. Бях се отбил да си взема прасковен сладолед, любимият ми. Знаеш ли какво направи Емет Лонг? Поиска да му дам малко… известният банков обирджия.

— Даде ли му?

— Да, и знаеш ли какво още? Задържа го, не искаше да ми върне фунийката.

— Изяде ли го?

— Облиза го няколко пъти и го хвърли. — Карл не спомена за следата от сладолед по мустаците на банковия крадец; запази го за себе си. — Да, взе ми сладоледа, ограби магазина и уби един полицай. Можеш ли да повярваш?

Стори му се, че тя кимна, вече замислено. Карл реши, че е време да си разкрие картите.

— Каза, че според хората щатските шерифи са застреляли съпруга ти… Скийт. Но на теб ти е известна истината, нали?

Сега вече беше приковал вниманието й, взираше се в него като хипнотизирана.

— И съм готов да се обзаложа, че го е направил самият Емет Лонг. На кой друг би му стискало? На бас, че ти е казал, че ако някога го напуснеш, ще те издири и ще те убие. Понеже не може да живее без теб. Не мога да си представя друга причина, поради която би останала с него през всички тези години. Имаш ли да кажеш нещо по въпроса?

Кристъл се наежи.

— Ако си вестникар…

— Така ли си помисли?

— Навъртат се наоколо. Веднъж щом се озоват в къщата, нямат търпение да си тръгнат. Ти изобщо не ми приличаш на такъв.

Карл каза:

— Миличка, аз съм заместник щатски шериф. Тук съм, за да арестувам Емет Лонг… или да го застрелям, едно от двете.

Първоначално изпитваше опасения, че е възможно да се е привързала към престъпника, но не беше така. Щом й показа звездата си, Кристъл седна и задиша по-спокойно. Съвсем скоро успя да се вземе в ръце напълно и стана разговорлива. Емет беше телефонирал тъкмо същата сутрин и щеше да се появи. Какво можела да направи? Карл попита по кое време го очаква. Тя отговори: по тъмно. По пътя щяла да мине кола и да натисне клаксона два пъти; ако когато отново преминела по пътя, входната врата била отворена, Емет щял да скочи в движение, а колата да си продължи.

Карл заяви, че ще остане и ще почете за Джоан Крофърд. Даде й указания да го представи като семеен приятел, който се е отбил случайно, но без да му дава подробности. Попита дали Емет й е донесъл списанията. Тя обясни, че списанията й били нещо като награда. После той попита от чисто любопитство дали Емет може да чете. Кристъл отвърна, че не е сигурна, но й се струвало, че само гледа картинките. Как го беше нарекъл Върджил преди години? Смешник. Карл каза:

— Ще ти бъде от полза, ако внимаваш какво се случва. Така по-късно ще можеш да разкажеш в подробности на пресата и да си видиш името във вестниците. Ще бъдеш звезда. Обзалагам се, че дори ще отпечатат снимката ти.

— Не бях мислила за това — рече Кристъл. — Наистина ли мислиш, че е възможно?

Чуха как колата изсвири два пъти, докато ги подминаваше.

Готов?

Карл беше готов, седнал в стола, обърнат към масата със списанията, където беше и единствената запалена лампа в стаята. Кристъл стоеше права и пушеше цигара. Беше изпушила три или четири, след като изпи цяла чаша за сок с джин, за да се успокои. Светлината откъм кухнята зад нея прозираше през кимоното, което бе облякла. Не изглеждаше никак зле тази Кристъл.

Но не и Емет Лонг. Не и начинът, по който влезе със списанията под мишница и почти незабавно попита:

— Какво има?

— Нищо — отговори тя. — Ем, запознай се с Карл, познаваме се отдавна. — Емет вече се взираше в него, а Кристъл започна да обяснява, че Карл бил помощник-сервитьор в „Пюрити“ горе-долу по същото време, когато и тя работела там. — А и майките ни членуват в Източна звезда.

— Емет? — обади се Карл и гласът му прозвуча като на търговски пътник. — Радвам се да се запознаем.

Взираше се в лицето, което си спомняше отпреди седем години. Същият смъртоносен поглед, изпод периферията на шапката. Проследи как Емет Лонг отнесе списанията до масичката, хвърли ги върху старите и обърна очи към Кристъл. Сложи ръце на масата, леко прегърбен, сякаш си даваше време за… какво… да отпочине? Вероятно да реши как да се отърве от помощник-сервитьора, за да отведе Кристъл в леглото. Карл си представи как Емет го прави, все още с шапка на главата. А после си припомни думите на баща си: „Знаеш ли защо ме улучи онзи маузер, когато бях на мушката на испанския снайперист? Мислех, вместо да внимавам и да си върша работата.“

Карл се запита какво чака всъщност. Той каза:

— Емет, извади пистолета си и го остави ей там на масата.

Кристъл Лий Дейвидсън умееше да разказва тази история. Беше я декламирала достатъчно пъти пред шерифите и различните представители на закона. Същият следобед отново говореше за случилото се, но този път пред репортерите от вестника… а онзи от Оклахоман, вестникът на Оклахома Сити, не спираше да я прекъсва и да задава въпроси, които доста се различаваха от онези, които й бяха задавали шерифите.

Говореше за заместник щатски шериф Уебстър като за „Карл“, а онзи от Оклахоман рече:

— Аха, значи вие двамата вече сте минали на малки имена, а? Нали не възразяваш, само се шегувам? Посещавал ли те е тук в хотела?

Кристъл бе отседнала за няколко дни в „Джорджиън“ в Хенриета. Останалите репортери в стаята моментално се развикаха на онзи от Оклахоман да млъкне, дяволите го взели, нетърпеливи Кристъл да започне да разказва как пистолетите са започнали да стрелят.

— Както вече ви казах — рече Кристъл, — бях на вратата на кухнята. Емет стои вляво от мен, Карл право срещу него, но е седнал, протегнал крака в каубойските си ботуши. Не можех да повярвам, че е толкова спокоен.

— Ти какво носеше, скъпа?

Отново човекът от Оклахоман; някои от другите репортери измърмориха ядовито.

— Бях облякла червено-розовото кимоно, което Ем ми купи от „Кърс“ в Оклахома Сити. Искаше да го нося винаги когато идва.

— А нещо под него?

Кристъл рече:

— Не ти влиза в работата.

Човекът от Оклахоман възрази, че читателите на вестника му имали право да знаят всички детайли от облеклото на приятелката на престъпника. Този път останалите репортери останаха мълчаливи, сякаш и те не биха имали нищо против да чуят подробностите с ушите си, докато Кристъл не каза:

— Ако всезнайкото си отвори човката още веднъж, аз съм дотук, а всички вие можете да си ходите. — После рече: — А сега, докъде бях стигнала?

— Емет се обляга на масата.

— По-скоро се приведе над нея — обясни тя. — Погледна ме, сякаш се канеше да каже нещо, и точно тогава Карл заяви: „Емет, изкарай пистолета и го сложи ей там на масата.“

Репортерите записаха думите в бележниците си, отново вдигнаха очи и зачакаха търпеливо, докато Кристъл отпиваше от чая си с лед.

— Вече споменах ли ви, че Емет беше обърнал гръб на Карл? Сега го видях как обърна глава през рамо и му каза: „Не те ли познавам отнякъде?“ Може би си мислеше за Макалистър, и че Карл е бивш затворник, решил да изкара парите от наградата за главата му. Ем го попита: „Срещали ли сме се, или не?“, а Карл отвръща: „Мога да ти кажа, но се съмнявам, че ще си спомниш.“ А после… после Карл произнесе: „Мистър, аз съм заместник щатски шериф. Ще ти повторя само още веднъж: сложи пистолета на масата.“

Един от репортерите се обади:

— Кристъл, на мен случайно също ми е известно, че двамата са се срещали и по-рано. Казвам се Тони Антонели, от Дейли Таймс в Окмългий. Имам статия по въпроса.

— Онова, което правиш всъщност, е — прекъсна го Кристъл, — че ме прекъсваш точно преди да стигна до интересната част. — Освен това й нарушаваше реда на мислите.

— Но обстоятелствата, при които са се срещнали — настоя Тони Антонели, — вероятно са ключови в цялата история.

— Ако обичаш — натърти Кристъл, — би ли изчакал, докато свърша?

Последното й даде време да разкаже следващата част: как Емет Лонг нямал друг избор, освен да извади пистолета си — големият автоматик с перлена дръжка — и да го сложи на края на масата, точно до себе си.

— И тогава, докато се обръща — продължи Кристъл със зараждаща се широка усмивка, — по лицето му се изписва онова изненадано изражение. Защото вижда, че Карл просто си седи там, но в ръката му няма пистолет, а списание „Фотоигра“. Емет не може да повярва на очите си. Той казва: „Исусе, нямаш оръжие?“ Карл се потупва по гърдите, където в кобура под сакото му е пистолетът и отговаря: „Ей тук е.“ После казва: „Мистър Лонг, ще бъда пределно откровен с вас. Ако се наложи да извадя оръжието си, ще ви застрелям.“ — Кристъл огледа репортерите. — С други думи, Карл Уебстър вади пистолета си само когато се кани да застреля някого.

Това накара репортерите да задращят усърдно в бележниците си, докато си подхвърляха забележки. Сега Тони Антонели, онзи от вестника в Окмългий, отново се обади:

— Изслушайте ме! Преди седем години Емет Лонг е обрал дрогерията „Диъринг“ и Карл Уебстър по една случайност е станал свидетел на случилото се. Само дето тогава е бил известен като Карлос и все още е бил хлапе. Наложило му се е да види с очите си как Емет Лонг застрелва човек, индианец от племенната полиция, който влязъл в магазина, и когото Карл Уебстър със сигурност е познавал. — Тони Антонели, добре изглеждащ млад мъж, се обърна към Кристъл: — Съжалявам за прекъсването, но вярвам, че стрелбата в дрогерията трябва да се е отпечатала ясно в съзнанието на Карл Уебстър.

Кристъл отговори:

— Мога да ви кажа и нещо повече по въпроса.

Ала сега всички говореха един през друг, коментираха, задаваха въпроси за мнението на репортера от Окмългий.

— Карл го е крил в себе си през всички тези години?

— Напомнил ли е за случилото се на Емет Лонг?

— Твърдиш, че племенният полицай е бил негов близък приятел?

— И двамата са били от Окмългий? Карл още тогава ли е решил да стане защитник на закона?

— Карл някога твърдял ли е, че преследва Емет Лонг на лична основа?

— Тази история е по-голяма, отколкото изглежда.

Кристъл каза:

— Искате ли да чуете какво още се е случило? Как тогава Карл ядял сладолед във фунийка и какво направил Ем?

Седяха на верандата и отпиваха бърбън в края на деня, а навън в тъмното прелитаха нощни насекоми. Над главата на Върджил беше окачен фенер, за да може да прегледа вестниците в скута си.

— По-голямата част, изглежда, идва от думите на онова момиченце.

— Някои неща са измислени.

— Господи, надявам се. Не си излизал с нея, нали?

— Няколко пъти сме ходили до „Пюрити“.

— Красавица е. Изглежда шик с това кимоно.

— И мирише хубаво — каза Карл.

Върджил обърна глава към него.

— Не бих споменавал това пред Боб Макмеън. Как един от собствените му шерифи души около приятелка на гангстер. — Зачака, ала Карл остави думите му без отговор. Върджил отново насочи очи към вестника, който държеше. — Не си спомням двамата с Джуниър Харжо да сте били първи дружки?

— Понякога, когато се засичахме, му казвах „здрасти“, нищо повече.

— Този Тони Антонели още малко ще ви изкара кръвни братя. И че си отмъстил за смъртта му. Чудят се дали това не е истинската причина да станеш щатски шериф.

— Да, и аз го прочетох — рече Карл.

Върджил остави Дейли Таймс и измъкна изпод него Оклахоман.

— Само че сега вестниците в Оклахома Сити твърдят, че си застрелял Емет Лонг, понеже навремето ти взел сладоледа. Сигурно за да е по-смешно.

— Предполагам — каза Карл.

— Могат като нищо да ти лепнат някой прякор, от онези хитрите, както ги измислят по вестниците, да започнат да те наричат Карл Уебстър, Сладоледеното хлапе?

— Мислиш ли?

— Започвам да подозирам, че цялото това внимание ти харесва.

Върджил произнесе последното с известна загриженост, на което Карл отговори със свиване на рамене. Върджил взе друг вестник от купчината.

— Тук пък цитират момиченцето, че когато Емет Лонг посегнал към пистолета си, ти си го прострелял в сърцето.

— Мислех, че им е казала „право през сърцето“ — рече Карл. — Обясних й, че ще искат да знаят какво оръжие нося, и да им каже, че е колт тридесет и осми с изпилена предна мушка… — Обърна се и видя, че старият му баща се взира в него със сериозно изражение. — Шегувам се. Емет се опита да ме измами. Погледна към Кристъл и произнесе името й, смятайки, че ще погледна. Само че аз не отмествах очи от него, понеже знаех, че ще посегне за пистолета. Направи го, а аз го застрелях.

— Точно както си го предупредил, че ще направиш — рече Върджил. — Във всички вестници го споменават, че си бил казал: „Ако се наложи да извадя оръжието си, ще те застрелям.“ Така ли му каза наистина?

— Споменах го — отговори Карл. — Сигурно Кристъл е казала на вестникарите.

— Е, момичето със сигурност умее да бие барабана вместо теб.

— Разказала е само онова, което се случи.

— Както и се полага. Точно това те направи известен защитник на закона само за една нощ. Мислиш ли, че ще се справиш с такава отговорност?

— Защо не? — ухили се на баща си Карл. Вече личеше, че се фука.

Последното не изненада Върджил. Той взе чашата си с бърбън, вдигна я към него и каза:

— Бог да ни е на помощ на нас, фукльовците.

Първият материал, който Тони Антонели написа за Дейли Таймс в Окмългий, беше портрет на италианските имигранти, работещи в мините на Оклахома. Заглавието му беше „Смърт в мрака“ и беше подписано с името Антъни Марсел Антонели. Редакторът на вестника каза:

— За кого се мислиш, за Ричард Хардинг Дейвис[13]? Отърви се от Марсел и се наричай Тони.

Тони Антонели обожаваше литературния стил на Хардинг Дейвис, най-великият журналист в света. Ала всеки път, когато се опитваше да облече статиите си в цвят и с интересни наблюдения — както правеше Хардинг в „Смъртта на Родригес“ — за кубинския бунтовник, застанал пред пушките на испанския наказателен взвод с цигара, втъкната в ъгълчето на устата му, „без следа от арогантност и без проява на ненужна храброст“ — редакторът задраскваше цели пасажи с думите:

— Читателите ни не дават и пукната пара за това какво мислиш. Искат факти.

По повод интервюто му с Кристъл Дейвидсън редакторът каза:

— Карл Уебстър потвърди ли пред теб, че е отмъщавал за смъртта на ченгето от племенната полиция?

— Написах само, че са се познавали.

— Имаш предвид, че се предполага, че са се познавали.

Тони кимна.

— Което може би е дало на Карл мотив и е улеснило решението му да застреля банковия крадец.

— Твърдиш, че се е нуждаел от личен мотив, за да застреля издирван престъпник?

— Твърдя, че познанството му с Джуниър вероятно е възпламенило решимостта му да го направи.

— Карл Уебстър каза ли ти в прав текст, че ако му се наложи да извади оръжие, ще стреля на месо?

— Казал го е на Кристъл.

— А ти си приел думите на приятелката на гангстер на доверие?

Тони започна да си търси друга работа като писател.

Беше родом от Кребс, през 1903, сърцето на каменовъглените райони в Оклахома, самият той син на миньор, причината, поради която бе решил да опише опасностите, на които се излагаха хората, работейки под земята, високата смъртност и нежеланието на собствениците на мини да повишат стандартите за безопасност. Редакторът просто беше окастрил драмата от историята, казвайки му да се отърве от „задъхващи се във въглищните пещери“. Беше писал и за Черната ръка и за начините, по които гангстерите изнудваха за пари италианските търговци, а редакторът отново го попита знае ли със сигурност, че Черната ръка има връзки с мафията. Пишеше за това, че италианците по правило не се доверяват на банките и крият спестяванията си: „Най-малко петдесет хиляди долара на малки суми, заровени из дворове и зеленчукови градини из Кребс, Макалистър, Уибъртън и други общности.“ Пишеше за Джон Туа, най-влиятелният италианец в Оклахома, падроне[14] на всички Антонели и италианци, работещи в мините, който често стои вечер в ресторанта си с по двадесет хиляди долара, заключени в чекмеджето на бюрото, както и не по-малко от четвърт милион в банката му. Редакторът каза:

— Откъде имаш тези цифри? Някой друг италианец ли те информира?

— Всички го знаят — отвърна Тони. — Мистър Туа е голям човек, отдаден изцяло на благото на имигрантите. Дава на хората съвети, намира им работа, обменя валута. Ето защо държи всички тези пари при себе си.

Редакторът каза:

— Не ме интересува и онази за Клана. Кой изобщо е твърдял, че са се заклели да избият хората ти?

— Те мразят католиците — обясни Тони. — Не ни считат за по-добри дори от негрите. А почти всички италианци са католици. Дори и прокудените се женят в църкви и кръщават децата си.

Тони написа статия за щастливото семейство Фасино и тяхната фабрика за макарони. Както и една за общество на име „Обществото на Христофор Колумб“ и неговият оркестър от двадесет и пет музиканти, които свиреха по празници и на Четвърти юли.

Редакторът каза:

— Мисля, че му хващаш цаката. Сега напиши една за склонността на хората ти да прекаляват с бира „Чоктоу“ и домашно приготвено вино.

Това преля чашата. Тони Антонели напусна Дейли Таймс. Само след няколко месеца вече живееше в Тълса и пишеше за списанието „Истински детективски загадки“. Най-после бе намерил мястото си.

Щяха да му плащат по два цента на дума. Той прелисти едно от последните издания и се зачете в статия, която започваше с: „През зимата на 1932 лъчите на прожекторите, кръстосващи небето като жълти ленти през черен киноекран, излизаха от стените на щатския колорадски затвор.“

Нямаше търпение да започне да пише.

Два цента на дума, дори и за истории от рода на „Говори се, че“, правеха сто долара за пет хиляди думи, деветнайсет и половина до двайсет страници, както и възможността да се издигнеш до пет цента на дума. После откри, че броят страниците, а не думите. Вярваше, че му е било писано да работи за „Истински детектив“, и че това ще му даде възможност да включва повече диалог, да изследва начина, по който хората говорят в реалния живот. Ето, например, в статията, която четеше, момичето казваше:

— Помислих, че си ранен. Тези викове — заекна тя.

А отговорът беше:

— Добре ги наредих, а? — попита невъзмутимият водолаз.

Тони отгърна още няколко страници, докато погледът му не спря на снимка с надпис: „Перачницата на Лий Хоуи, откъдето водолазът започва своята мирна мисия, която се превръща в център на необикновения конфликт.“ Писателят измисляше дори заглавията на снимките си.

Проблемът на редактора на вестника в Окмългий беше, че нямаше да разпознае добрата литература, дори да му я прочетеше лично Джон Баримор[15].

Тони се беше свързал с редакцията на „Истински детектив“ на Бродуей в Ню Йорк и им беше дал мостри от оригиналните си, нередактирани неща, а те на свой ред му телефонираха. Редакторът му каза, че харесва статията за Черната ръка и дори може да я публикува, ако Тони включи малко повече информация за мафията и плановете й да поеме контрола над организираната престъпност в Америка. Тони отговори, че не вижда пречка.

След което предложи да напише материал за заместник щатски шериф, добре изглеждащ младок на път да се превърне в най-известния защитник на закона в Америка. Горещото хлапе на шерифската служба, което твърди, че ако му се наложи да извади оръжие, винаги застрелва престъпника, по чиито пети е тръгнал.

— В досегашната си кариера Карл Уебстър е изваждал пистолета си четири пъти. Познава се, че човек не бива да се занимава с него само по начина, по който носи панамената си шапка. И костюмът му винаги е добре изгладен. Гледаш го и се питаш къде ли държи пистолета.

— Значи изглежда добре, а?

— Може да мине за филмова звезда. Сигурно си спомняте, че той застреля Емет Лонг? Случи се преди четири години. Бил му е вторият. В момента събирам данни за случаите, когато е стрелял на месо. Всичко е във вестниците. Може дори да спомена, че дамите си падат по Карл. От време на време са го засичали с приятелката на Емет Лонг, Кристъл Дейвидсън. По-млад е от нея, още на около двадесет и пет или шест. Баща му е бил на Мейн, когато са го потопили в хаванския залив, и е оцелял. Той ще придаде колорит, малко патриотизъм. Онова, което искам да постигна — продължи Тони, — е да бъда с Карл, докато преследва издирвани от закона престъпници, и да пиша за това какво мисли и чувства, да се добера до емоциите му. Ще се получи история за един истински американски защитник на закона: Карл Уебстър. Снимката му ще бъде на корицата. — Тони замълча. — Например как е извадил револвера си.

Редакторът, седнал в офиса си на Бродуей, заяви, че изобщо не звучи зле, но после поиска да узнае:

— Какво друго имаш?

Тони отговори:

— Какво ще кажете за син на милионер, който обира банки? Джак Белмонт, решен да си спечели известност. Имуществото на баща му Орис Белмонт, собственик на „БПП — Петрол & Газ“, е оценено най-малко на двайсет милиона долара, вложени в рафинерии, автомобилни паркове, собствени складове за суров петрол. Офисът му заема цял етаж от Националната търговска банка в Тълса.

Даваше на редактора си солидни факти, уверен, че ще работи за „Истински детектив“:

— Джак Белмонт е младо конте. Сигурно има дузини костюми и чифтове обувки.

— Как така не съм чувал нищо за него?

— Ще чуете. Карл Уебстър е тръгнал по петите му.

— Щом таткото е богат, защо хлапето обира банки?

— Тъкмо за това ще бъде статията. Защо неговият старец го е отрязал? Защо? Като се изключи това, че е взривил една от цистерните на баща си, този тип е на път да свърши големи поразии, преди да приключат с него.

— Как ще се добереш до него?

— Казах ви, ще следвам Карл Уебстър.

По телефонната линия настъпи мълчание, след което редакторът в Ню Йорк каза:

— Знаеш ли кой сега е голяма работа в новините? Красавеца Флойд.

Бинго.

Тони каза със съвсем същия тих тон, с който бе говорил досега:

— Какво ще кажете за едно детайлно описание на приятелката му, Лули Браун? Доколкото разбирам, е парче и половина и е доста популярна.

— Вярно? Познаваш ли я?

— Тази седмица ще се срещам с нея в хотел „Мейо“ — отвърна Тони, — за интервю.

По линията настъпи още една продължителна пауза.

— Коя статия искаш да напишеш първо?

— До известна степен — каза Тони — са свързани. Когато Лули Браун застреляла едно от момчетата от бандата на Красавеца Флойд, познайте кой също е присъствал? — Преди да продължи, Тони направи кратка драматична пауза. — Карл Уебстър.

През 1918, когато Лули Браун беше шестгодишна, нейният баща, общ работник в складовете в Тълса, се записа в Морската пехота и бе убит при Боа дю Бело по време на Голямата война. Майка й Силвия, хълцайки, с писмото от неговия лейтенант в ръце, каза на Лули, че това било някъде във Франция.

През 1920 Силвия се омъжи повторно за праволинеен баптист на име Ед Хагенлокър и тримата се преместиха да живеят във фермата му за памук недалеч от Салисоу, под Тълса, на южния край на Куксън Хилс. По времето, когато Лули навършваше дванайсет, новият й баща я караше да бере памук, а Силвия му беше родила двама сина. Той беше единственият човек на света, който я наричаше с кръщелното й име — Луиз. Тя мразеше да бере памук, но майка й не смееше да отвори дума пред мистър Хагенлокър. Лули винаги мислеше за него по този начин, като за мистър Хагенлокър, а за майка си като за Силвия, към която така и не успя да се привърже отново. Мистър Хагенлокър мислеше, че когато станеш достатъчно голям, че да издържаш на кърската работа, трябва да работиш. Което значеше, че Лули приключи с училището след шести клас.

През лятото на 1924, когато навърши дванайсет, отидоха на сватбата на братовчедка й Руби в Салисоу. Руби беше на седемнайсет, а момчето, за което се омъжваше, Чарли Флойд, на двайсет. Руби беше мургава, но хубавичка — индианската кръв на чероките от страна на майка й си личеше. Двете с Лули нямаше какво да си кажат по време на сватбата, но Чарли я наричаше хлапе и разрошваше немирната й коса — червеникава, от страна на майка й. Освен това й каза, че имала най-големите кафяви очи, които е виждал у малко момиченце.

Едва на следващата година тя започна да чете из вестниците за Чарли Артър Флойд: как той, заедно с още двама други, отишъл в Сейнт Луис и освободил счетоводството на „Крогер Фууд“ от 11 500 долара. Бяха ги хванали в Салисоу, докато си карали нагоре-надолу в чисто нов студебейкър, който купили във форт Смит, Арканзас. Касиерът на „Крогер Фууд“ идентифицирал Флойд с думите:

— Това е той, красавецът с ябълковите бузи.

Постепенно вестниците подхванаха прякора и започнаха да го наричат Красавеца Флойд.

Лули си го спомняше от сватбата по-скоро като сладък, но и малко страшен заради начина, по който ти се усмихваше — без да си сигурен какви точно мисли му се въртят в главата. Обзалагаше се, че мрази да го наричат Красавеца. Загледана в снимката му, която бе изрязала от вестника, Лули усещаше, че полека започва да си пада по известния престъпник.

През 1929, докато все още беше в Джеф Сити, в щатския затвор на Мисури, Руби се разведе с него за неизпълнение на съпружеските задължения и се омъжи за човек от Канзас. Лули си помисли колко ужасна е постъпката й, че е предала Чарли.

— Руби не вярва, че Чарли някога отново ще влезе в правия път — обясни Силвия. — Има нужда от съпруг така, както и аз имах, за да се справя с трудностите в живота и за да има кой да се грижи за малкия Демпси. — Кръстен на световния боксов шампион в тежката категория.

След като Чарли вече беше разведен, Лули искаше да му пише и да изрази симпатиите си, но не знаеше кое от имената му да използва. Беше чувала приятелите му да го наричат Чок, заради страстта му към бирата „Чоктоу“, любимата му напитка още от младежките години, докато скитал из Оклахома и Канзас заедно със сезонните работници.

Лули реши да започне писмото си със „Скъпи Чарли“, след което написа, че според нея било срамота това, че Руби се е развела с него, докато още е в затвора, а не е проявила поне малко смелост да го изчака да излезе. Но онова, което най-много искаше да знае, беше: „Спомняш ли си ме от сватбата си?“ Заедно с писмото изпрати и своя снимка, на която беше облечена в бански костюм, застанала странично и усмихната през рамо към фотоапарата. По този начин напълно развитите й, шестнайсетгодишни гърди се виждаха в профил.

Чарли й отговори. Да, разбира се, че си я спомнял, „малкото момиченце с големите кафяви очи“. И освен това прибави: „Излизам през март и смятам да намина през Канзас Сити, за да проверя как вървят нещата. Дадох адреса ти на един от затворниците тук на име Джо Янг, когото наричаме Бугър[16], понеже е забавен. Той е от Окмългий, но му остава още година и нещо в тази отходна яма и иска да си пише с някое красиво девойче като теб.“

Проклятие. Но след това Джо Янг също й писа, изпращайки своя снимка, на която се виждаше горе-долу прилично момче с големи уши и руса коса. Джо Янг пишеше, че бил окачил снимката й с банския костюм на стената до леглото си, за да може да я гледа, преди да заспи, и да я сънува цяла нощ.

След като си размениха писма, тя му каза колко мрази да бере памук, да влачи кошницата по редовете на насажденията по цял ден в жегата и прахта, с протрити от късането на топчетата памук ръце, срещу което не помагали дори ръкавиците. В писмото си Джо отговори:

„Какво си ти, негърка робиня? Ако не ти харесва да береш памук, тръгни си и избягай надалеч. Така бих постъпил аз.“

Скоро след това той й писа отново:

„Пускат ме по някое време следващото лято. Защо не си направиш плановете така, че да се срещнем някъде и да се съберем?“

Лули му отговори, че си умира да види Канзас Сити и Сейнт Луис, чудейки се дали някога отново ще види Чарли Флойд. Попита Джо защо са го вкарали в затвора и той й писа в отговор:

„Мила, аз съм банков крадец, също като Чок.“

Имаше чувството, че всяка седмица се понася по някоя нова история за това, как Чарли е ограбил поредната банка, а снимката му неизменно беше по страниците на вестника. Беше вълнуващо дори само да се опитваш да проследиш с какво се занимава. Лули направо настръхваше при мисълта, че всички по широкия свят четат за този известен нарушител на закона, който харесваше кафявите й очи и й беше разрошвал косата като малка.

Джо Янг отново й писа, за да й извести:

„Пускат ме в края на август. Скоро ще ти кажа къде точно да ме чакаш.“

През зимата Лули работеше в бакалията на Харкрайдър в Салисоу за шест долара на седмица. Налагаше се да дава пет от тях на втория си баща, мистър Хагенлокър, който нито веднъж не си бе направил труда да й благодари. Останалото спестяваше и с него смяташе да избяга. И макар да работеше в магазина почти по шест месеца в годината — от есента до края на зимата — не успя да спести кой знае колко, но вече знаеше, че ще избяга. Може да бе наследила боязливата душа на Силвия, което си личеше по външността й, както и червеникавата й коса, но пък беше взела железните нерви и способността да взема внезапни решения от баща си, убит по време на атака над немското картечно гнездо в горите на Франция.

В края на октомври в бакалията влезе не друг, а самият Джо Янг. Лули го позна, въпреки че носеше костюм, а той позна нея и се ухили, докато приближаваше тезгяха с широко отворена на врата яка на ризата.

— Е, пуснаха ме — каза той.

Тя отговори:

— Свободен си вече втори месец, нали?

Той рече:

— Обирах банки. Заедно с Чок.

Тя си помисли, че трябва да отиде до тоалетната — прииска й се внезапно и също толкова внезапно парещата нужда в слабините отшумя. Лули си позволи няколко секунди, колкото да се съвземе и да си придаде вид, че споменаването на Чок не означава нищо кой знае какво, докато Джо Янг се хилеше в лицето й, внушавайки й усещането, че човекът няма акъл за пет пари. Навярно някой от другите затворници беше писал писмата му вместо него. Тя каза по възможно най-спокоен начин:

— О… заедно с Чарли ли си?

— И той е наблизо — отговори Джо Янг, но си личеше, че изпитва безпокойство, сякаш имаше чувството, че го наблюдават. — Хайде, трябва да вървим.

— Все още не съм готова — рече Лули. — Не съм си взела парите.

— Колко имаш?

— Трийсет и осем долара.

— Господи, и си работила тук две години?

— Казах ти, мистър Хагенлокър ми взима почти всичко, което изкарам.

— Ако искаш, ще му отворя главата.

— Не бих възразила. Но работата е там, че никъде не отивам без парите.

Джо Янг погледна към вратата, сложи ръка в джоба си и каза:

— Момиченце, аз ще поемам разноските ти. Няма да ти трябват трийсет и осемте долара.

Момиченце… Беше поне с два инча по-висока от Джо Янг, дори и с изтърканите му каубойски ботуши. Тя поклати глава:

— Мистър Хагенлокър купи роудстър модел „А“ с парите ми, изплащаше го по двайсет долара месечно.

— Искаш да му откраднеш колата?

— Моя си е, нали? Ако я е купил с парите ми?

Лули беше решила, а Джо Янг нямаше търпение да се махне от тук. Тя имаше да взема още една месечна надница, така че решиха да се срещнат на втори ноември в хотел „Джорджиън“ в Хенриета, около обяд.

В деня, преди да замине, Лули каза на Силвия, че е болна. И вместо да отиде на работа, си приготви нещата и нави косата си с маша. На следващия ден, докато Силвия простираше, двете момчета бяха на училище, а мистър Хагенлокър беше навън с трактора, Лули изкара форда от навеса и подкара към Салисоу, за да си купи пакет „Лъки Страйк“ за из път. Харесваше й да пуши и често палеше с момчета, но никога не си беше купувала сама цигари. Когато момчетата искаха да я отведат в гората, тя питаше:

— Имаш ли „Лъки“? Цял пакет?

Така й не й беше идвало наум, че го прави за петнайсет цента.

Синът на собственика на дрогерията, неин познат, й даде един пакет без пари, попита я къде е била вчера и лукаво добави:

— Постоянно говориш за Красавеца Флойд и се чудех дали е спирал покрай къщата ви?

Обичаха да я вземат на подбив заради Красавеца Флойд. Лули отвърна, без да се задълбочава много:

— Когато се отбие, ще ти кажа. — Ала почти веднага забеляза, че момчето се кани да добави още нещо.

— Питам, защото вчера беше тук, в града. Красавеца Флойд.

Тя отвърна:

— О? — вече по-внимателно. Момчето не бързаше да продължи и й беше трудно да се сдържи да не го разтърси.

— Аха. Семейството му пристигнало чак от Ейкинс, майка му, двете му сестри и още двама-трима, за да видят как ще обере банка. Имал автомат, но не застрелял никого. Излязъл от банката с две хиляди петстотин тридесет и един долара. Той и още двама други. Дал им част от парите и всички му се усмихвали широко.

Това беше вторият път, когато се бе появил наблизо: първият, когато бяха убили баща му само на седем мили от града, а сега и тук в Салисоу, пред очите на всякакви хора, по дяволите, а тя пак не бе успяла да го зърне. Едва вчера…

Зачуди се, ако се бяха засекли, дали би я познал, но беше сигурна, че щеше.

Каза на приятеля си в дрогерията:

— Ако Чарли те чуе, че го наричаш Красавеца, ще намине за пакет „Лъки“, винаги такива пуши, и ще те застреля в сърцето.

„Джорджиън“ беше най-големият хотел, който някога бе виждала. Докато го приближаваше с роудстъра, си помисли, че тези банкови крадци наистина знаят как да си угаждат. Отби отпред и към нея, за да й отвори вратата, тръгна цветнокож мъж с фуражка и зелена униформа със златни копчета. В същия момент по тротоара се приближи Джо Янг, махна на портиера и се настани до нея в колата.

— Исусе Христе, открадна я, а? Господи, на колко си години, че да се разхождаш наоколо и да задигаш автомобили?

Лули каза:

— На колко трябва да бъдеш?

Той й нареди да кара право напред. Тя попита:

— Не си ли отседнал в хотела?

— Не, в един мотел.

— Там ли е Чарли?

— Навърта се наоколо.

— Е, вчера е бил в Салисоу. — Лули вече звучеше леко вбесено. — Ако на това му викаш наоколо. — Забеляза по изражението му, че не знае за това. — Мислех, че си в неговата банда.

— С него сега е едно от старите му момчета на име Бърдуел. Размотавам се с Чок, когато на мен ми харесва.

Тя беше почти сигурна, че Джо Янг я лъже.

— Ще видя ли Чарли, или не?

— Ще се появи, не си блъскай главата с това сега — рече той. — След като си имаме кола, няма да се налага да крада друга. — Настроението му беше приповдигнато. — За какво ни е Чок? — попита, като й се хилеше отблизо в колата. — Имаме се един друг.

Последното й подсказа какво да очаква.

Щом стигнаха до мотела и се озоваха в номер 7, едностайна дървена къщичка, нуждаеща се от пребоядисване, Джо Янг си свали сакото и тя видя автоматичния колт с перлена дръжка, натикан в панталоните му. Той остави пистолета на тоалетната масичка до едно пълно шише уиски и наля две чаши — неговото питие бе по-голямо от нейното. Тя остана вгледана в него, докато той не й каза да си свали палтото, а когато го направи, й каза да си свали и роклята. Сега стоеше само по бял сутиен и долни гащи. Джо Янг я огледа от горе до долу, преди да й подаде по-малкото питие и да се чукне с нея:

— За бъдещето ни.

Лули, забелязала веселието в очите му, каза:

— В което ще правим какво?

Той остави чашата си на тоалетката, извади два револвера трийсет и осми калибър от чекмеджето и й предложи единия. Тя го взе, голям и тежък в ръката й, и попита:

— И…?

— Знаеш как да откраднеш кола и се възхищавам на уменията ти. Но се обзалагам, че никога не си обирала някое място с пистолет.

— Това ли ще правим?

— Ще започнем от бензиностанция и ще ти проправям пътя нагоре към банките — обясни той. — Освен това се обзалагам, че никога не си била и с възрастен мъж.

Лули си помисли дали да не му каже, че е по-голяма от него, най-малкото по-висока, но не го стори. Преживяването щеше да е ново, различно от опита й с момчетата в пущинака, и искаше да види как ще й се стори.

Е, Джо Янг сумтеше доста и беше груб, дишаше тежко през носа и миришеше на тоник за коса „Щастлив тигър“, но не беше кой знае колко по-различно от онова с момчетата. Преди той да свърши, започна да й харесва и дори започна да го удря по гърба със загрубелите си от бране на памук пръсти, докато той не задиша по-леко. Щом се изтърколи от нея, тя взе клизмата, която беше намерила в чантичката на мистър Хагенлокър, и отиде в банята, следвана от гласа на Джо Янг:

— Иииха… — След което: — Нали знаеш каква си сега, момиченце? Ти си онова, което наричат приятелка на гангстер.

Джо подремна малко, събуди се все така опиянен и потърси нещо за ядене. Така че отидоха в „Пюрити“, след като Джо заяви, че това било най-хубавото местенце в Хенриета.

На масата Лули каза:

— Когато веднъж Чарли Флойд дошъл тук, всички си останали по къщите.

— Откъде знаеш?

— Знам всичко, което някога е написано за него, дори някои неща, които се предават само от уста на уста.

— Кой го е нарекъл Красавеца?

— Открих, че не е бил онзи касиер в Сейнт Луис, а жена на име Бюла Аш. Държала е пансиона в Канзас Сити, където бил отседнал Чарли.

Джо Янг вдигна чашата си с кафе, в която беше сипал малко алкохол, и каза:

— За мен също ще има да четеш, дете.

Това й напомни, че не знае на колко години е Джо Янг, така че използва възможността да го попита.

— Следващия месец навършвам трийсет, роден съм на Коледа, също като бебето Исус.

Лули се изсмя на висок глас. Не успя да се сдържи, представяйки си как Джо Янг лежи в яслата заедно с бебето Исус, а тримата мъдреци го наблюдават подозрително. Попита го колко пъти са публикували снимката му във вестника.

— Когато ме откараха в Джеф Сити, във вестниците имаше всякакви мои снимки. На някои съм с белезници.

Той се облегна назад, когато сервитьорката дойде с храната, а щом момичето обърна гръб на масата им, я плесна по задника. Сервитьорката каза:

— Нахалник. — И се престори на изненадана, но по сладък начин.

Лули се канеше да му каже как снимката на Чарли Флойд е била публикувана в салисоуския вестник поне петдесет и един пъти, по веднъж за всяка от петдесет и едната банки, които е ограбил в Оклахома. Само че си знаеше, че няма как да е истина, така че си замълча.

Довършиха си вечерята, панирани свински пържоли, а Джо Янг й каза да плати сметката — долар и шейсет за всичко, включително паят от ревен за десерт — с парите й за черни дни. Върнаха се обратно в мотела и той отново легна върху нея, този път върху пълния й стомах, като дишаше през носа, а тя видя как тази работа, да бъдеш приятелка на гангстер, не беше легло от рози.

На сутринта се насочиха на изток по шосе 40 в посока Куксън Хилс. Джо Янг управляваше форда, изкарал лакът през прозореца. Лули беше вдигнала яката на палтото си и я придържаше, за да се предпази от вятъра. Джо не спираше да говори. Казваше, че ще отидат до Мъскоугий и ще оберат някоя бензиностанция по пътя. За да й покаже как стават нещата.

Вече вън от Хенриета, тя посочи:

— Ето една.

— Твърде много коли — отговори той. Трийсет мили по-нататък, докато напускаха Чекота и поемаха на север към Мъскоугий, Лули погледна назад и каза:

— Какво й е на тази „Тексако“?

— Нещо не ми хареса — рече Джо Янг. — За тази работа трябва нюх.

Лули произнесе:

— Ти избери тогава.

Беше сложила пистолета в черно розовата чантичка, която й бе изплела Силвия.

Влязоха в Съмит и минаха съвсем бавно по улиците, като се оглеждаха. Лули очакваше Джо всеки момент да избере мястото. Започваше да изпитва вълнение. Излязоха в другия край на града, а той каза:

— Ето я нашата бензиностанция. Можем да напълним резервоара и да изпием по чаша кафе.

Лули попита:

— Ще я оберем ли?

— На такова ми прилича.

— Прилича ми на дупка.

Пред разнебитената постройка имаше две бензинови колонки, боята се лющеше и имаше табелка, на която пишеше ХРАНА и се разясняваше, че супата струва десет цента, а хамбургерите се продават за пет цента парчето.

Докато прегърбеният мъж пълнеше резервоара на колата им, двамата влязоха вътре. Джо Янг не пропусна да вземе вече почти пресушената бутилка с уиски и я остави на тезгяха пред себе си. Жената насреща им беше крехка, с плоска гръд и изморен вид. От време на време отмахваше кичури от лицето си. Тя сложи пред тях две чаши, а Джо Янг наля в своята остатъка от уискито.

Лули не искаше да обира тази жена.

Жената пък в същия момент казваше:

— Мисля, че е празна. — Имаше предвид бутилката.

Джо Янг тъкмо се беше концентрирал върху последната капка, падаща в чашата.

— Можеш ли да ми помогнеш? — попита той. Жената вече сипваше кафето.

— Искаш ли малко от домашното? Мога да ти дам и канадско уиски за три долара.

— Дай две — рече Джо Янг, поставяйки колта върху тезгяха. — И каквото имаш в касата.

Лули не искаше да обира тази жена. Мислеше си: не се налага да обираш хората само защото имат пари, нали?

Жената произнесе:

— Дяволите да те вземат, мистър.

Джо Янг взе пистолета, заобиколи тезгяха и отиде да отвори касата. Докато вземаше банкнотите, каза на жената:

— Къде държиш парите от уискито?

— Ей там вътре — отговори тя, вече отчаяно.

— Четиринайсет долара? — попита той, като ги показа и се обърна към Лули: — Насочи пистолета си към нея, за да не шава. Покажи го и на дядката, ако влезе. — После мина през вратата, водеща към нещо като кухня.

Без да откъсва очи от оръжието, което Лули бе извадила от плетената си чантичка, жената попита:

— Как си се хванала с този боклук? Изглеждаш ми момиче от добро семейство, имаш си хубава чантичка… Какво не ти е наред? Божичко, сигурна съм, че можеш да намериш нещо по-добро от този тип.

— Знаеш ли кой ми е добър приятел? — попита Лули. — Чарли Флойд, ако се сещаш. Ожени се за братовчедка ми Руби. — Жената поклати глава, а Лули прибави: — Красавеца Флойд? — И й се прииска да си прехапе езика.

Сега жената вече се усмихна, показвайки чернилката между зъбите, които й бяха останали.

— Веднъж идва тук. Направих му закуска и ми плати два долара за нея. Чувала ли си някога такова нещо? Взимам по двайсет и пет цента за две яйца, четири ивици бекон, препечена филийка и колкото си искаш кафе, а той ми даде два долара.

Прибраха четиринайсетте долара от касата и още петдесет и седем от кухнята. Докато се отдалечаваха, Джо Янг заговори за отиването в Мъскоугий и как нещо му подсказало да оберат точно тази бензиностанция. Как изобщо си плащали сметките с двете големи бензиностанции от двете им страни, отдалечени само на по няколко пресечки? Така че решил да вземе със себе си и бутилката, за да види какво ще му донесе.

— Чу ли я какво каза? „Дяволите да те вземат“, но ме нарече „мистър“.

— Чарли също е закусвал там веднъж — вметна Лули. — Платил й два долара.

— Само се е докарвал — рече Джо Янг.

В крайна сметка реши да отседнат в Мъскоугий, вместо да пресичат река Арканзас и да се насочат на юг.

— Да, днес сигурно сме взели поне петдесет мили — съгласи се Лули.

Той й отговори да не му се прави на умна.

— Ще те оставя в мотела и ще потърся някое от момчетата. За да видя дали Чок не се е мяркал наоколо.

Тя не му повярва, но какъв беше смисълът да спорят?

Слънцето почти беше залязло.

Мъжът, който бе почукал на вратата — виждаше го през остъклената част, — бе висок и слаб, с тъмен костюм, доста млад и издокаран, с панамена шапка. Лули подозираше, че е от полицията, но след като вече беше излязла на вратата, не виждаше причина да не му отвори.

Той каза:

— Мис. — Докосна периферията на панамената си шапка и й показа значката си — звезда в окръжност, вградена в портфейла, който той отвори пред нея. — Заместник щатски шериф Карл Уебстър. Нещо против да се представите?

— Казвам се Лули Браун — отговори тя.

Той се усмихна, показа хубавите си зъби, и каза:

— Вие сте братовчедката на жената на Красавеца Флойд, Руби, нали?

Беше толкова изненадана, все едно й бяха хвърлили кофа ледена вода в лицето.

— Откъде знаете?

— Разговаряхме с всички, които го познават. Спомняте ли си последния път, когато сте го виждали?

— На сватбата им, преди осем години.

— Толкова отдавна? Ами онзи ден в Салисоу?

— Не успях да го видя. Само че вижте, той и Руби са разведени.

Шерифът, Карл Уебстър, поклати глава:

— Отишъл е в Кофивил и я прибрал. А на вас не ви ли липсва един форд „Роудстър“ модел „А“?

И думичка не беше чувала за това, че Чарли и Руби са се събрали отново. Отговори:

— Колата не е открадната, използва я един приятел.

— Колата на негово име ли е? — попита той и изрецитира регистрационния номер от Оклахома.

— Платила съм я със собствените си надници. Просто се случи така, че се води на името на втория ми баща, мистър Ед Хагенлокър.

— Предполагам, че се е получило някакво недоразумение — рече Карл Уебстър. — Мистър Хагенлокър твърди, че е била открадната от имота му в окръг Секуоя. Кой точно е приятелят ви?

Преди да каже, че е Джо Янг, тя се поколеба.

— Кога се прибира Джо?

— По-късно. Освен ако не остане по-дълго с приятелчетата си и не се напие.

Карл Уебстър каза:

— С удоволствие бих разменил няколко думи с него — и извади от джоба си визитка със звезда и букви, които можеш да усетиш под пръстите си. — Ще помолите ли Джо да ми се обади, когато му е удобно, или по някое време утре, в случай че не се прибере тази вечер? Иначе вие сигурно просто си карате наоколо, а?

— Разглеждаме забележителностите.

Всеки път, когато срещаше погледа й, той се усмихваше. Карл Уебстър. Усещаше името му под палеца си. Хареса й начинът, по който той пое ръката й и й благодари, начинът, по който докосна периферията на шапката си, прекалено учтиво за един щатски шериф.

Джо Янг се върна към девет сутринта, като кривеше лице и мляскаше с уста, за да прогони противния вкус от нея. Влезе в стаята и отпи голяма глътка от шишето с уиски, после втора, пое си дълбоко дъх, издиша и като че ли се почувства по-добре. После каза:

— Още не мога да повярвам в какво се забъркахме снощи с онези дечурлига.

— Чакай — спря го Лули. После му обясни за шерифа, а Джо Янг изведнъж започна да се тресе и да не може да си намери място.

— Няма да се върна там — рече той. — Изкарах си десетте години и се кълна в Бога, че повече никога няма да се върна там. — Сега вече надничаше през прозореца.

На Лули й беше интересно да научи какво са направили Джо и приятелчетата му на дечурлигата, но знаеше, че се налага да се измъкват от тук. Опита се да му каже, че трябва да тръгват, веднага.

Все още беше пиян, или започваше да се напива.

— Ако ми се лепнат, ще има стрелба — каза той. — Лекетата ще го отнесат заедно с мен — каза той, може би дори без да си дава сметка, че подражава на Джими Кагни[17].

Лули каза:

— Открадна само седемдесет и един долара!

— Вършил съм и други работи в Оклахома — отговори Джо. — Ако ме хванат жив, не ми мърдат от петдесет до доживотна. Кълна се, че няма да се върна там.

Какво ставаше тук? Карат си наоколо и търсят Чарли Флойд… И в следващия миг този тъпак иска да се стреля с хората на закона, а тя се оказва в една стая с него.

— Не търсят мен — рече Лули. Знаеше, че не може да излезе на глава с него, поне не и в състоянието, в което се намираше. Трябваше да се измъква от тук, да отвори вратата и да се затича колкото й държат краката. Взе си плетената чантичка от тоалетката, тръгна към изхода и спря като закована, когато отвън се разнесе глас през високоговорител:

— ДЖО ЯНГ, ИЗЛЕЗ С ВДИГНАТИ РЪЦЕ.

Онова, което Джо Янг направи обаче, беше да насочи пистолета си право напред и да започне да стреля през стъклото на вратата. Пиян. Хората отвън отвърнаха на огъня, потрошиха стъклото, и издълбаха дървото на вратата с поредица от куршуми, а Лули се принуди да легне на пода, стиснала чантичката до себе си, докато отново не чу как високоговорителят изтътна:

— ПРЕКРАТЕТЕ СТРЕЛБАТА.

Лули вдигна глава и видя, че Джо Янг вече стои до леглото. В двете му ръце имаше пистолети — колтът и един трийсет и осми калибър. Тя каза:

— Джо, трябва да се предадеш. Ще убият и двама ни, ако продължиш да стреляш.

Отново й напомни за Джеймс Кагни, когато беше раздразнен във филма, в който размазваше грейпфрут по лицето на онова момиче.

Джо Янг дори не я погледна, а изкрещя на хората навън:

— Елате и ме хванете! — И отново започна да стреля едновременно с двата пистолета. Спря само колкото да се обърне към Лули и да й подхвърли: — Щом ще се мре, ще се мре както трябва.

Ръката на Лули се прокрадна в плетената чантичка и извади пистолета — трийсет и осми калибър, който Джо й беше дал, за да му помага да обира разни места. Още легнала на пода, като се подпираше на лакти, тя се прицели с револвера в Джо Янг, запъна петлето и — бам — го простреля през гърдите.

Лули отстъпи от вратата, а шерифът, Карл Уебстър, влезе вътре, насочил револвера си. Тя видя, че на пътя стоят още пазители на реда, някои с пушки. Карл Уебстър наблюдаваше свития на пода Джо Янг. Най-накрая прибра револвера в кобура си, взе пистолета от ръката на Лули, помириса дулото и остана вторачен в нея, без да казва нищо, преди да коленичи и да провери дали Джо Янг има пулс. После се изправи с думите:

— Асоциацията на банкерите в Оклахома иска Джо Янг мъртъв, а той явно е. Ще ти дадат наградата от петстотин долара, понеже си убила приятеля си.

— Той не ми беше приятел.

— Вчера беше. Решавай най-после.

— Той открадна колата. И ме накара да тръгна с него.

— Срещу волята ти — уточни Карл Уебстър. — Придържай се към тази версия и няма да влезеш в затвора.

— Вярно е, Карл — отвърна Лули, обръщайки към него големите си кафяви очи, в които се отразяваше душата й. — Наистина.

Заглавието в Тълса Уърлд, точно над снимката на Луиз Браун, гласеше:

„МОМИЧЕ ОТ САЛИСОУ СТРЕЛЯ ПО ПОХИТИТЕЛ.“

По нейните думи Луиз трябвало да спре Джо Янг, или да се остави да я убият в престрелката. Освен това твърдеше, че името й е Лули, а не Луиз. Шерифът, който се занимаваше със случая, казваше, че се е представила храбро:

„Джо Янг бе опасен престъпник и нямаше какво да губи.“

Шерифът разясняваше, че е имало подозрения за участието на Джо Янг в бандата на Красавеца Флойд. Също така прибави, че Лули Браун е свързана в роднинство с жената на Флойд и е позната на главореза.

Заглавието във вестника в Тълса, поставено над огромна снимка на Лули, гласеше:

„МОМИЧЕ СТРЕЛЯ ПО ЧОВЕК ОТ БАНДАТА НА КРАСАВЕЦА ФЛОЙД.“

В статията се описваше как Лули Браун била приятелка на Красавеца, а Джо Янг, доскоро в бандата на Флойд, я отвлякъл, според думите й, защото „ревнуваше от Красавеца и искаше да му отмъсти“.

По това време случката беше станала известна навсякъде наоколо — от форт Смит, Арканзас, до Толедо, Охайо, а най-популярното заглавие беше:

„ПРИЯТЕЛКА НА КРАСАВЕЦА ФЛОЙД СВАЛЯ С ЕДИН ИЗСТРЕЛ ОПАСЕН ПРЕСТЪПНИК.“

Шерифът, Карл Уебстър, дойде в Салисоу по работа и се отби в бакалията на Харкрайдър за пакет цигари и торбичка тютюн за дъвчене „Бийчнът“. И се изненада, когато видя Лули:

— Още ли работиш тук?

— Не, Карл, пазарувам за мама. Взех си парите от наградата и скоро смятам да замина. Мистър Хагенлокър не ми е продумал, откакто се прибрах у дома. Бои се, че може да го застрелям.

— Къде смяташ да отидеш?

— Има един писател от „Истински детектив“. Иска да отида в Тълса. Съгласиха се да ме настанят в хотел „Мейо“ и да ми платят сто долара за статия с историята ми. А вкъщи вече идваха репортери от Канзас Сити и Сейнт Луис, Мисури.

— Наистина добре си живееш покрай това, че познаваш Красавеца, а?

— Винаги започват да питат как съм застреляла онзи недодялан глупак Джо Янг, но искат да знаят само едно, дали съм приятелка на Чарли. Отвръщам им: „Откъде изобщо ви хрумна това?“

— Не го отричаш.

— Казвам им: „Мислете каквото си искате, така и така няма начин да променя мнението ви.“ Просто се забавлявам с тях, нищо повече.

— И ставаш известна — кимна Карл. — Може пък да ти помогне да осъществиш мечтите си.

— Какви мечти? Да, като нищо ще си намеря работа като едно от момичетата в „Скандалите на Джордж Уайт“[18]. — Вдигна пакета с покупките.

Карл го взе от ръцете й и двамата излязоха от магазина и тръгнаха към паркирания на улицата форд „Роудстър“. Той каза:

— Не бих се изненадал, ако постигнеш всичко, което някога си искала. Пазиш ли още визитката ми?

— Пазя я в библията си — отговори тя.

Карл, стиснал пакета с покупките, се усмихна на това фермерско девойче, което беше застреляло издирван престъпник и се забавляваше с репортерите. Снимките по вестниците не можеха да покажат истинския блясък на яркочервената й коса, нито да те подготвят за леснотата, с която можеше да вдигне към теб тези кафяви очи. Или пък онова, което му каза сега:

— Харесвам шапката ти.

Карл не успя да сдържи усмивката си.

— Обади ми се, когато дойдеш в Тълса. Ще ти купя сладоледена сода — рече той.

Причината, поради която Тони Антонели се нагърби да напише онова, което смяташе да нарече „Кървавата война при Болд Маунтин“, бе фактът, че реши да се върне в Кребс, за да отрази работническата стачка.

Собствениците на мините обявиха, че намаляват надниците с 25 процента, а миньорите от Клон 2337 излязоха от Осейдж номер 5. Исканията им: компанията да продължи да им плаща чисти шест долара и десет цента на ден. Тони беше израснал сред миньори от италиански произход и искаше да чуе тяхната версия на историята. Отговориха му, че се борят за минимални заплати и няма да отстъпят за нищо по-малко. Достатъчно лошо било, твърдяха те, че им се налагало да изкарват в дупката по десет часа с тези миризливи катъри. Казваха, че газовете на животните вонели така, че човек можел да се самовзриви, ако по невнимание произведе искра с кирката си. Тони не беше сигурен дали последното е истина, но все пак го записа. Материалът си го биваше, отразяваше отношението на миньорите.

Компанията купи стачкоизменници и нае човек на име Нестор Лот, по някое време изпълнявал длъжността специален агент за Правосъдното министерство в Джорджия. Беше преследвал контрабандисти на алкохол, опълчващи се на Сухия режим с незаконно производство и продажба на спиртни напитки, Фаусто Баси, началникът на полицията в Кребс, осведоми Тони как за Нестор Лот се знаело, че е застрелял повече контрабандисти, отколкото е арестувал, както и че „треперливият спусък“ често бил част от решенията му.

Нестор Лот носеше два автомата четирийсет и пети калибър, военна изработка, по един от двете страни на кръста си, пристегнати към бедрата му с кожени каиши. Тони записа в бележника си: „Той е нисък на ръст, не по-висок от пет фута и три инча, а леденостуденият му поглед те пронизва с неподправено, изострено внимание. Когато се усмихва, което се случва рядко, човек никога не е сигурен дали е, за да изрази задоволство, или поне добронамереност, защото усмивката никога не достига очите му.“

Нестор Лот се отърва от стачкоизменниците на компанията с думите, че са пияници и скитници, нямащи какво да заложат на карта в създалата се ситуация, и повика членовете на местния Ку Клукс Клан, които да се заемат със задачата. После им заяви:

— Нали знаете, че тези дагос[19] са до един социалисти и врагове на американския начин на живот? Ако още сега не ги стъпчем, скоро ще поискат работата ви, фермите ви и не след дълго ще подмамят жените ви християнки така, както само айталианците[20] си знаят.

Следващата стъпка на Нестор и хората му от Клана бе да облекат белите си мантии, да сложат островърхите шапки и да отидат с колите до хребета, откъдето се откриваше изглед към Осейдж номер 5 и стачниците, застанали покрай оградата на мината, с плакати в ръце. Нестор строи стрелците си — всеки въоръжен с пушка — по дължината на хълма, с белите им качулки, брулени от вятъра, на разстояние не повече от стотина ярда. Бяха се вторачили право в стачниците. После изпрати един от членовете на Клана да слезе до долу с колата си, като към радиатора й прикачи бележка — ултиматум — на която с големи букви пишеше:

„ИМАТЕ ПЕТ МИНУТИ ДА НАПУСНЕТЕ, СЛЕД ТОВА ЩЕ ОТКРИЕМ ОГЪН“

Миньорите дори и не си помислиха да напускат. Завикаха към калъфките за възглавници горе на хълма и в продължение на пет минути не престанаха да ги наричат с мръсни имена, като „нечисто пране“, след което се затичаха да си спасяват живота, когато хората от Клана запратиха срещу тях един залп и не спряха да стрелят, както не спираха и да се смеят и ругаят, убивайки трима и ранявайки седем, преди стачниците най-после да успеят да преодолеят оградата и потърсят укритие зад постройките на компанията.

Собствениците на мините едва не получиха припадък при мисълта как ще изглежда цялата работа, знаейки много добре, че Обединени миньори със сигурност ще ги наклеветят жестоко във вестниците из цялата страна. Платиха болничните сметки на ранените, дадоха на семействата на убитите по един чек за петстотин долара, казаха на малката невестулка с двата пищова да се прибира обратно в Джорджия и свикаха арбитражно събрание с помощта на профсъюза.

Само че Нестор Лот остана да се навърта наоколо, набрал скорост, неуморен, почувствал увереност сега, след като имаше Клана зад гърба си. Онова, което му направи най-силно впечатление, бе потокът от контрабандни вино, бира и твърд алкохол, навсякъде из окръга… когато щатският затвор на Оклахома в Макалистър беше само на пет мили от Кребс. Нестор каза на Тони Антонели, който драскаше в бележника си в кафенето, където Нестор обикновено обядваше:

— Знаеш ли, че жените продават онази бира „Чок“ направо от каруците? В ледени ведра? Говоря ти за това, че айталиански жени изкарват пари, като напиват хората до смърт.

Тони почувства как лицето му пламва. На тъпака или не му беше ясно, че разговаря с италианец, или не му пукаше. Той затвори бележника си и каза на Нестор, че му е известно, че някои жени варят „Чок“:

— Правят я от ечемик, хмел, прибавят малко тютюн и по някоя и друга индийска ягода, но изобщо не е силна, в нея няма почти никакъв алкохол. Миньорите я пият като тоник, по здравословни причини, защото водата около миньорските лагери често не става за пиене или е отровна.

Това изобщо не трогна Нестор.

— Известни са ми някои комарджийски свърталища, където си проиграват парите, без да имат и най-малкия шанс да спечелят. Където човек може да си намери блудница и да прихване болестта й и алкохол, от който да ослепее. Всичко това плъзна насам от места като Олд Мексико.

Тони отвърна:

— Не съм чувал някой от италианците в Кребс да движи твърд алкохол.

— Но началникът на полицията е айталианец — настояваше Нестор. — Казва се Баси, говори с акцент и ти гарантирам, че не е американец. Какво прави той по въпроса с нарушаването на Сухия режим?

И зачака за отговор, вторачил откровено подозрителния си поглед в Тони. По-късно репортерът щеше да отвори бележника си и да се опита да опише този поглед, обвинението в него, дребния незначителен мъж, защитаващ закон, за който никой не даваше и пукната пара.

Най-накрая Нестор прибави:

— Искаш ли да ти дам една добра история?

Тони чакаше.

— Знаеш ли я онази голяма крайпътна кръчма при Болд Маунтин? От другата страна на Макалистър?

— Мястото на Джак Белмонт — каза Тони.

— Същата — кимна Нестор. — Смятам да отида там и да я ударя с моите Отмъстители за Христа. Ще я изгорим до основи.

Тони рече:

— Смяташ, че полицията ще ти позволи?

Нестор отговори:

— Човече, притрябвало ми е разрешението им.

Първото, което си помисли Тони, докато сядаше зад волана и палеше колата си, бе да отиде при кръчмата на Белмонт и да му каже какво му готвят. По лично негово убеждение уискито не вредеше никому. Не беше сигурен за момичетата, но пък и те му се струваха здрави и склонни да се забавляват. Една от сладураните там хващаше окото, казваше се Елъди. Да, точно така, трябваше да отиде и да предупреди Белмонт, че невестулката с двата пищова се кани да го навести.

Ала сетне му хрумна нещо, за което напоследък си беше мислил: за хората, които изучават дивите животни в природата, как наблюдаваха лъвовете и дори кръщаваха всяко животно от стадото, а после им беше жал за малкия изтърсак Джими, който така и не успяваше да се добере до цицките на майка си, искаше им се да вземат лъвчето със себе си в бивака и да се погрижат за него. Само че не можеха да постъпят така, защото се намесваха в естествения ход на нещата. Налагаше им се да наблюдават как големият татко-лъв идва и изяжда Джими. Не беше ли същото и тук? Нима тези хора не живееха съгласно свои собствени правила за поведение?

Не му трябваше много да обърне тези мисли в метафора и съвсем скоро Тони вече работеше с жар, драскаше в бележника си, опитвайки се да прокара литературен паралел между животинското и човешкото поведение — такова, каквото беше то в Източна Оклахома.

Онова, което занимаваше мислите на Джак Белмонт тези дни, като се оставеше настрана желанието му да прави пари и да стане известен престъпник, беше жената на Норм Дилуърт, Хайди.

Хайди Уинстън от Семинол.

Как Норм я беше взел от публичния дом и я бе отвел в колибата им недалеч от железопътното депо в Кийфър. Какво беше правила, след като той и Норм влязоха в затвора? Къде беше отседнала като перачка на служителите от железниците, докато си намери работа като камериерка — или поне така твърдеше тя — в хотел „Сейнт Джеймс“ в Сапулпа? Оказа се, че казва истината, понеже тъкмо с това се занимаваше, когато двамата излязоха от затвора и се заеха да ограбват банки заедно с бандата на Емет Лонг. От време на време Джак и Норм се отбиваха в хотела, докато Емет не ги потърсеше за поредната работа. Джак направо се поболяваше от мисълта, че Хайди е в леглото с Норм в съседната стая. Понякога подслушваше, притиснал празна водна чаша до стената, чуваше ги как си говорят, а нерядко — и как Хайди стене, когато го правеха.

Тя, от своя страна, не преставаше да му хвърля по някое око. Случваше се да се навежда пред него с късата си рокличка и да си взема маслина от чинията на масичката за кафе, след което слагаше маслината в устата си и някак я засмукваше. Най-накрая, след един от обирите, Джак се прибра в хотела по-рано от Норм. Хвана Хайди под ръка и я заведе в стаята си. Без да каже и дума, започна да смъква панталоните си, докато Хайди изхлузваше роклята си през глава. И двамата не проговориха дори докато Джак я клатеше яростно върху леглото — толкова силно и страстно, колкото можеше, за да й покаже какво изпитва към нея. По-късно Хайди каза:

— Започвах да се чудя за теб.

В някои отношения Джак Белмонт се издигаше. Като поглеждаше назад към провалите си, можеше да признае, че някои от тях са били по негова вина. Като например идеята да изнудва Орис. Биваше си я, но пък я приложи спонтанно, преди да е успял да я обмисли както трябва. Същото се бе получило и с отвличането на Нанси Полис. Беше се втурнал презглава, без да си даде сметка, че тя може да го разпознае. А по-късно — без дори и за секунда да повярва, че собственият му баща може да го изпрати в затвора, само заради някаква си взривена празна цистерна. Но пък беше вдигнала хубава пушилка.

Какво беше научил от обирането на банки в компанията на Емет Лонг? Влез вътре, изкарай акъла на всички и си излез с парите. Как иначе? Емет Лонг беше показал, че е твърде стар за живота на издирван престъпник, след като се остави на онзи измамнически шериф да го спипа и застреля. Карл Уебстър. Не, единственото, което научи със сигурност от Емет Лонг беше, че ако ти се прииска жената на друг човек, най-вероятно ще ти се наложи да го застреляш, за да я получиш.

Така че какво трябваше да направи по въпроса с Норм Дилуърт?

За простичък момък, Норм беше умен по свой собствен провинциален начин. Негова беше заслугата за връзките им с контрабандистите от Кребс.

Не искаше да застреля Норм в гърба. Но и не искаше да го предизвика открито, Норм си го биваше с револвера и пушката. Вече бе застрелял две ченгета, които ги бяха преследвали на излизане от Коулгейт. Беше се навел и ги беше надупчил през предното стъкло на полицейската кола. Единственият човек, по когото Джак бе стрелял досега, беше цветнокожото момче, бягащо от разгневената тълпа по време на расовите бунтове, още петнайсетгодишен. Всичко го навеждаше на мисълта, че се налага да застреля някого сега, като възрастен, за да му хване цаката.

Напоследък си мислеше отново да отвлече Нанси Полис от пансиона й, да изпрати няколко от момчетата да я измъкнат, след което да изпрати съобщение на Орис, че няма да я види повече, ако не им плати сто хиляди долара откуп, с надеждата, че баща му все още изпитва чувства към нея. Мислеше си и да обере Националната търговска банка в Тълса, където Орис понастоящем членуваше в борда на директорите. Представяше си как секретарката влиза по време на съвещанието и съобщава пред всички, че синът на мистър Белмонт е обрал банката долу.

Джак обичаше да върти отново и отново този образ в главата си.

Само че ако човек възнамеряваше да се превърне в известен престъпник, над главата му надвисваха щатски и федерални закони, по петите му, готови да го застрелят, се впускаха разните му карлуебстъровци и най-малкото му се налагаше да разполага с място, където да се покрива за известно време, докато нещата поутихнат. Ето защо контрабандният бизнес му беше дошъл добре поне на първо време, въпреки че на практика го движеше Норм.

С негова помощ си осигуриха кафенето в Кребс, което превърнаха в нелегален бар, а по-късно и наскоро фалиралия магазин за храна за добитък недалеч от шосето, който купиха, ремонтираха и обновиха с допълнителна пристройка отзад с хиляда и петстотинте долара от един банков обир, които Хайди беше спестила от дяла на Норм. И ето че сега си имаха крайпътна кръчма недалеч от шосето, спускащо се от север на юг през Източна Оклахома.

Хайди твърдеше, че винаги е искала да бъде мадам от висшето общество. Лично тя намери три момичета, които работеха в Семинол, и взе направо от улицата в Кребс едно, което беше избягало от къщи и беше прекалено уплашено да се върне и да погледне татко си в очите. Хайди прегърна треперещото девойче и му каза:

— Миличка, повярвай ми, няма за какво да се тревожиш. Седнала си върху онова, което всеки мъж иска да има.

Това означаваше, че Хайди беше в крайпътната кръчма почти през цялото време заедно с Джак, докато в същото време Норм движеше нелегалния бар в Кребс. Градът се нравеше на Норм. Беше пълен с жадни миньори в края на работната смяна, но без претъпканите кални улици на петролните градчета.

Нощем пред кръчмата винаги имаше редици паркирани коли, но пък денем беше относително тихо, което позволяваше на Джак да оползотворява времето си с Хайди пълноценно. Сделката беше сладка.

Само дето му се искаше Хайди да не говори толкова много, докато лежаха голи в леглото. Винаги се държеше като заета мадам. И винаги слушаше радио. Точно в този момент Руди Вали и неговите „Кънектикът Янкийс“ изпълняваха „Побъркваш ме“.

Горе-долу същото правеше с Джак и Хайди. Искаше да вдигне цената на момичетата от три на четири долара, повече от половината от една миньорска надница. Така едва ли щяха да привлекат много клиенти.

— Те са основният ни бизнес — каза Джак.

Хайди му отговори, че в Кребс има курви, които ще си легнат с теб за петдесет цента.

— Нека им пускат в града, а после да идват тук да пият и да играят монти. Знаеш ли какво е да оправяш миньор, даже след като се е измил? Ставаш на прасе. Да си поглеждал сутрин чаршафите в пералнята? Работниците от каменовъглените мини са много по-мръсни от онези по сондите, и ти говоря за всякаквите му там видове — сондьори, механици, общи работници, цистернаджии… цистернаджиите са най-зле. Тези по взривовете пък само говорят. И не спират да те питат колко грешки са им позволени при работата с нитро. Отговорът е нито една. Изговарят си и червата, докато останалите седят в чакалнята с издути панталони.

— Момичетата оплакват ли се от миньорите?

— Не биха посмели да си отварят устичките. Всеки път, когато някой си сваля гащите, за тях остават чисти долар и половина. Просто ти казвам какви мисли ми се въртят из главата.

Докато тя говореше, Джак бе станал и си обуваше панталоните. Сега седна в края на леглото и започна да се занимава с чорапите и обувките си, с гръб към Хайди.

— Не мога да си те представя да работиш в публичен дом.

— В конюшнята е по-чисто — отговори тя.

Беше се излегнала без дрехи зад него, със загорели ръце и бели, бели гърди. Бяха по-хубави от гърдите на всяка курва в Тълса. Басираше се, че на Нанси Полис също й бяха хубави. Представяше си как Орис плъзга ръка под роклята й.

— Защо изобщо си останала там?

— Няколко пъти опитвах да избягам… Юджийн караше момчетата си да ме намерят и да ме довлекат обратно. После слагаше една голяма кожена ръкавица на ръката си и ме биеше отзад до червено. Казах ти, Норм ми спаси живота. Каза, че ще се върне в онзи дом само ако носи пистолет. И каза на Юджийн: „Ако тръгнеш след нас, ще ти пусна куршума.“ Това беше още в Семинол. Преместихме се в Кийфър, в онази къща, знаеш я, но не след дълго Юджийн се появи с още двама с оръжия. Разбиха вратата и влязоха вътре, докато двамата с Норм спяхме.

Джак се обърна, за да я погледне, легнала гола.

— И…?

— Юджийн се хвърли срещу Норм, но Норм винаги слага пистолет под завивките, преди да си легне. Стреля по Юджийн и без малко не запали леглото.

— Успя ли да го убие?

— Куршумът излезе през гърба му и счупи един от прозорците в предната стая. През това време аз взех пушката и стрелях по онези двамата, докато се измъкваха, но ударих само единия.

— Какво направихте с телата?

— Подхвърлихме ги на релсите.

— Норм никога не ми е споменавал.

— Не обича да се потупва сам по гърба.

— Дори не съм го чувал да казва, че досега е убивал човек.

Отново обърна глава, за да я погледне. Хайди ровеше в пъпа си с нокът.

— Такъв си е Норм — каза тя, без да вдига очи към него.

— Редовен клиент ли ти беше?

— Норм ли? Идва два пъти. Междувременно ме пребиха. Норм видя, че ми е зачервено задничето, и следващия път се върна с оръжие.

— Веднага ли се оженихте?

— Той ми предложи… какво се очакваше да му отговоря?

Джак си обу чорапите, а после и обувките, но не завърза връзките, нито се изправи. Подхвърли:

— Какво ще правим с него?

Хайди обърна глава на възглавницата, за да го погледне, а пръстът й още си играеше с пъпа.

— Не получаваш ли каквото искаш?

— Не ми харесва, че си с него.

— Той ми е съпруг.

— Точно това исках да кажа.

— Искаш да се оженим ли? — попита тя.

Джак се наведе да си завърже връзките. Сега по радиото Рут Етинг пееше „Десет цента на танц“.

— Да видим първо как ще се развият нещата — рече той.

— Как ще се развият кои неща?

— Ти и аз. Да видим дали ще си допаднем.

— Нека те попитам още веднъж — рече Хайди. — Не получаваш ли каквото искаш?

Нестор Лот каза:

— Във филма виждаме този момък на име Бен Кемърън, който забелязва как белите деца нахлузват чаршафи и се преструват на призраци, за да изплашат някакви негърчета. Последното дава на Бен идея и ето ти как в същия ден се родила една велика организация.

Нестор беше събрал хората от Клана в една разнебитена църква на петдесятниците в покрайнините на Кребс и им разказваше за Раждането на една нация, наричайки го един от най-великите филми на всички времена, показан за пръв път преди осемнайсет години, преди Ал Джонсън и говорещите филми, и как всички можели да го гледат на филмовия фестивал в града.

— Искате ли да знаете истината за Реконструкцията след Гражданската война? Как е станало всичко? Искате ли да видите как черньовците тероризират бели семейства? Как изблъскват белите от тротоара? Черньовци в щатската законодателна власт, вдигнали босите си крака на бюрото? Е, по онова време с негърските правила и Реконструкцията сме можели да се борим единствено с помощта на Клана. Знаете ли, че ако намерели бяла мантия в килера ви, са можели да ви разстрелят? Но Кланът устоял и бил твърдо решен да постави негрите на мястото им. В днешно време пък айталианците създават неприятности, нарушават закона, а онзи айталиански началник на полицията им позволява да си правят каквото щат. — Спря, намръщи се срещу слушателите си, очевидно изпаднал в дълбок размисъл. После продължи: — Как става така, че най-големите неприятности винаги ги създават хора с тъмна кожа? Забелязали ли сте? — Да, бяха го забелязали, закима публиката. — Отидох да се срещна с този началник на полицията на име… — Нестор изрови парче хартия от джоба на сакото си, разгъна го и погледна записаното на него:

— Фаусто Баси, така мисля. Канех се да го попитам що за американско име е Фаусто Баси, но не го направих. Попитах го дали знае кой съм. И знаете ли какво ми отговори?

В офиса на Боб Макмеън имаше двама шерифи, Карл Уебстър и Лестър Кроул, който беше в края на четиридесетте, и сега двамата седяха срещу бюрото на своя шеф. Лестър Кроул бе шерифът, с когото Боб Макмеън беше посетил семейство Уебстър няколко години по-рано, когато Карл застреля крадеца на добитък.

— Та този тип влиза най-спокойно в кабинета на началника с два четирийсет и пети калибър на кръста, а на ревера му има полицейска значка. След което казва на Фаусто Баси: „Знаеш ли кой съм?“, Фаусто си разбира от работата, умен е, но може и малко да се е отпуснал напоследък, има си дори шкембенце. Отвръща му: „Да, ти си Нестор Лот, издирват те за тройно убийство и още седем опита за убийство в Осейдж Майнинг. Защо не поседнеш и не изчакаш съдията да разпише заповедта за арест?“ По това време в офиса му е само секретарката. По-късно тя ни разказа, че Нестор и някакъв момък от местните с него извадили патлаците, Нестор и двата, и заключили нея и началника в карцера, след което си заминали. Случило се е вчера следобед.

Лестър Кроул каза:

— Щом началникът е знаел с кого си има работа и човекът просто така си е стоял пред него в собствения му кабинет…

Макмеън го прекъсна с думите:

— Предполагам, не му е хрумнало, че Нестор може да извади оръжие.

— На негово място щях да го арестувам още с влизането — продължи Лестър. Пушеше цигара и тръскаше пепелта в подгъва на панталоните си. Веднъж беше казал на Карл, че така държи молците надалеч.

— След стрелбата в мината — рече Макмеън — се чух с Правосъдно. Разбрах, че смятат да си сменят името от Щатско бюро за разследване на федерално бюро за разследване, или ФБР.

— Трябва да е ФБ за Р — каза Лестър.

— Бюрото си е тяхно — сви рамене Макмеън, — могат да си го наричат както желаят. Поне докато онзи досадник Дж. Едгар Хувър ги управлява.

— Срещал съм го — обади се Лестър. — Дава вид на голяма работа, но отвътре си е същинска старица.

— Тази сутрин пак ме потърсиха, за да ми съобщят, че Нестор Лот вече не е техен агент. Имали са си проблеми с него в Джорджия, стрелял е по контрабандисти без основателна причина и се наложило да го уволнят. Всичко, което се иска от вас, момчета, е да го арестувате, задето се е представял за човек на бюрото. Но сега си мисля, че ще е по-добре да го предадете на окръжния прокурор. Според мен стрелбата по миньорите ще е достатъчна, за да му осигури електрическия стол. Няма смисъл да се занимавате и със значката.

Лестър попита:

— Крие ли се някъде?

— Не, нахлува в заведения, където предлагат алкохол — отговори Макмеън. — Нестор и неговите петдесет призрака, хора от Клана, които той нарича Отмъстители за Христа, Фаусто и хората му могат само да гледат от разстояние, с вързани ръце са.

— Е, ако продажбата на пиячка е в противоречие със закона… — започна Лестър.

— За Бога — прекъсна го Макмеън. — Искам да арестуваш човека и да го предадеш на окръга. Можеш ли да го свършиш, без да спориш с мен?

— Просто исках да си изясня нещата — каза Лестър, — да си знаем кой кой е. — Докато се изправяха, той подхвърли на Карл: — Този път може да караш ти. Сложѝ и един томпсън в багажника, в случай че на Нестор му се прище да се запознаят.

Карл беше наясно, че в този момент Боб Макмеън ги наблюдава. Боб не каза нищо, така че Карл си замълча. Карл рядко имаше вземане-даване с Лестър Кроул, освен когато го слушаше как говори.

— Боб казва, че не иска да споря с него. Спорех ли? Казвам само, че ако този човек Нестор Лот затваря нелегални барове, значи спазва закона, не е ли така? Без значение дали се представя за федерален, или не. Прав ли съм? И още как!

Очите на Карл се затваряха за сън, докато слушаше как Лестър говори и управляваше шевролета с две врати по пътя от Тълса до Кребс, сто мили земеделски земи и хълмове, потънали в див рожков.

— Значи от нас се очаква да арестуваме този тип само защото си е закачил значка на ревера и върши работата, която е вършел, преди да го уволнят и да застреля онези миньори? Боб явно смята, че ще го изпекат заради това. О, така ли било? Защо просто не отнесем въпроса към компетенциите на съда?

Карл се чудеше дали ще срещне отново Лули Браун. Дали ще са се прибрали в Тълса, за да успее да я види по време на онова нейно интервю.

— Работата на шерифа не е лесна — говореше Лестър. — Да залавяш издирвани престъпници. Звучи елементарно. Но какво е издирваният престъпник? Човек, преследван от закона, който бяга, или се изплъзва. Нестор бяга ли? Не, там си е и се занимава с хора, които нарушават разпоредбите.

В представите си Карл виждаше Лули Браун, червената й коса, и си мислеше, че ако тя е на двайсет, няма да е прекалено млада за него. Само че можеше все още да е на осемнайсет или там някъде. Беше виждал датата й на раждане, но не си я спомняше. Може би беше родена през 1912.

Сега Лестър разправяше на Карл за езерото Окичоби във Флорида, където бил роден, това гигантско езеро, дълго трийсет мили и дълбоко само шест стъпки, като огромна чиния, с алигаторите му и един от най-добрите улови на костур в цялата страна.

— Ураганът през 28-ма… вятърът духаше със сто и петдесет мили в час, накара езерото да прелее през земните диги и уби хиляда осемстотин трийсет и осем души.

Каза, че мисли някой ден пак да го посети.

Карл пък все още мислеше за Лули.

Когато пристигнаха в Кребс, се срещнаха с началника на полицията в кабинета му. Първото, което Лестър поиска да узнае, беше защо, по дяволите, Фаусто не е прибрал Нестор и не го е хвърлил в затвора.

— Защото има повече хора от мен — обясни Фаусто. — Всички тези страшилища с чаршафи на главите, които обичат да стрелят.

Лестър искаше да разбере какво, по дяволите, прави окръжният шериф по въпроса.

— Някакви затворници са избягали по време на трудова бригада — каза Фаусто — и шерифът е по петите им с кучетата. Любимото му занимание.

Лестър започна да крои планове какво ще правят. Той щеше да остане в града с томпсъна и да изчака Нестор да удари някой от нелегалните барове, които все още работеха, тук или в някое от другите миньорски градчета на изток. Карл щеше да прескочи до крайпътната кръчма, за която им беше споменал началникът. Накрая Лестър каза:

— Момъкът, който я държи, навремето е бил в бандата на Емет Лонг.

Карл не отговори нищо.

В нощта преди нападението срещу крайпътната кръчма Нестор каза на своите Отмъстители в полуразрушената църква:

— Искам да се спуснем срещу тях откъм слънцето, още рано сутринта, докато лъчите му греят срещу стъклата. Ще преобърнем мястото наопаки. Няма да ни чуят, ще бъдат мъртво насмукани с пиячка. Ще отворят гуреливи очи и дори няма да успеят да ни видят, докато се разгръщаме отпред. Дванайсет коли, натоварени с 30-30[21], един сандък „Остин Паудър“[22], капсули, запалки, а в това време аз им думам по високоговорителя: „Излезте с ръце над главата, или ще ви изгърмим задниците право в ада. Изкарайте блудниците си на дневна светлина.“ След това вие запалвате факлите си и тръгвате към къщата.

Хората си падаха по факли. Точно тъй, повтаряха те, така се прави, да изритаме негролюбците от окръга.

На следващата сутрин, още преди съмване, Нестор отиде в църквата, като не забрави да вземе манерката си с кафе, смесено с бренди — навик, който беше придобил още във Франция по време на войната. Последното го накара да се замисли за миналото отпреди шестнайсет години, когато излизаха от селцето Бушер, за да превземат гората, и как му се бе наложило да принуди мъжете да не обръщат гръб на немската артилерия, пръскаща стволовете на дърветата на трески, изравяща цели ями, чиято пръст ги засипваше живи. Командващите му офицери бяха казали, че французите са идиоти и че никога няма да успеят да превземат гората. Само че жабарите движеха нещата по онези места и щом ти казваха да нападаш, дори и да има вероятност да ти откъснат краката или да ти изгорят гърлото с иприт, взимаш хората си и нападаш. Нестор беше застанал на откритото и бе размахал големия си револвер „Уебли“, който беше взел от един мъртъв британски офицер няколко дни по-рано, и започна да крещи на хората си да се размърдат, заплашвайки да застреля всеки, престорил се на ранен или опитващ да се скрие. И наистина беше застрелял трима, вторачени право в него, а останалите се затичаха през откритото, като по-голямата част от тях съвсем скоро се превърнаха на пихтия под непрестанния картечен огън. През онова лято Нестор изгуби повече хора от всеки друг взводен сержант в Седма пехотна и го наградиха с медал за храброст.

Сега носеше съшия този медал, Кръста за заслуги, закачен на джобчето на сакото му, точно под щита на Бюрото на ревера, очаквайки търпеливо още от изгрев докъм осем сутринта, докато Отмъстителите му полека се събираха от тук от там. Закъснелите се оправдаваха, ами така е, мамка му, всеки си има къщна работа, нали? Или че жена им била болна, или че някой прегазил кучето им. В крайна сметка Нестор разполагаше с дванайсет коли, като се броеше собственото му десото. В някои имаше по двама души, а в други — не повече от четирима, всичко на всичко тридесет и осем Отмъстители.

Само дето на небето надвисваха облаци и нямаше начин да се появят откъм слънцето. По дяволите. Ала след като вече се бяха събрали, въоръжени и готови на всичко, Нестор каза:

— Мамка му, да я свършваме.

Карл Уебстър пристигна предната вечер.

Мина през цялата кръчма и се насочи към Джак Белмонт на бара, на чийто лъскав плот пиеха само неколцина миньори.

— Бизнесът не върви тази вечер, а?

Думите му накараха Джак да се обърне и да погледне към вратата, за да се увери, че не е влязъл още някой. Веднага разпозна Карл Уебстър с неговата панамена шапка; нямаше кой друг да е.

— Сам ли ще ни затваряш?

— Не се занимавам с това — обясни Карл.

Остави бившия затворник, син на милионер, да се взира несигурно в него известно време. Момичетата с кимона и къси панталонки на една от масите също го наблюдаваха с вдигнати вежди, в очакване. Карл позна две от тях от дома в Семинол и се обърна да ги поздрави, като докосна периферията на шапката си.

Сега Джак Белмонт бе присвил очи и се опитваше да отгатне какво търси шерифът тук.

— Не ми казвай… дошъл си да се опиташ да ме арестуваш.

— Не бих имал нищо против — отговори Карл, — но не съм виждал името ти върху заповед за арест, откакто ни напусна Емет Лонг. Не си достатъчно важен за шерифската служба.

Това явно даде някаква идея на Джак Белмонт.

— Тогава сигурно си дошъл да изпиеш едно — каза той.

— Няма да ти откажа — рече Карл.

Проследи как Джак Белмонт даде знак на бармана, който донесе две малки чашки и ги напълни. Карл вдигна своята, отпи, кимна на Джак и я довърши на един дъх. После каза:

— Не проверявам спиртоварни и пивници, но познавам едного, който се занимава с това по тези места. Предполагам, че заради него вечерта не е една от най-добрите за теб. Никой не иска да получи куршум заради чаша уиски.

— Говорим за Нестор Лот — кимна Джак.

— Същият. Ако намине, ще бъда тук, за да го вкарам в затвора. — Забеляза, че Джак Белмонт се намръщи. — Защото се представя за правителствен агент — обясни Карл. — Не е позволено да го правиш, дори и да си мислиш, че е за доброто на държавата да забраняваш на хората да се напиват и да пребиват жените си.

Джак попита:

— Още едно?

— Няма да ти откажа. Събрал е неколцина тъпаци от Клана, които да търчат наоколо и да стрелят по хората.

— Смяташ, че ще дойде тук?

— Рано или късно, след като нарушавате Закона на Волстед[23].

Барманът отново напълни чашите им и Карл изпи своята.

— И идваш тук съвсем сам… — каза Джак. — Мислиш ли, че ще успееш да го спреш?

— С твоя помощ — отговори Карл.

Джак гледаше как този шериф с тъмен костюм и модна панамена шапка обикаля кръчмата и наднича през прозорците. После спря при масата на момичетата и започна да разговаря с тях така, сякаш познаваше Вайълет и Елъди. Господи, познаваше дори Хайди, ясно си беше, след като Хайди бе изтичала към него с широка усмивка на лицето. Сега двамата се прегръщаха, все едно бяха стари любовници. Сигурно беше прекарал доста време в публичния дом в Семинол. А може и да ги беше арестувал за проституция, но щяха ли тогава да се радват да го видят?

Карл Уебстър не приличаше на нито един от представителите на закона, с които Джак се беше сблъсквал — с официалния им начин на изразяване, без да се усмихват на никоя от шегите ти, дори да бяха смешни.

Сега Карл стоеше на бара, пиеше с Норм Дилуърт и разговаряха като стари приятелчета — за Емет Лонг или за затвора по всяка вероятност, след като шерифът най-вероятно знаеше какви ги е вършил досега Норм. Джак приближи до бара, за да се присъедини към тях.

Говореха си за оръжие.

Норм веднага му беше издрънкал, че още пази стария си уинчестър, любимата му пушка, два револвера трийсет и осми калибър и една ловджийска двуцевка. После изведнъж каза, че Джак е настоял да се въоръжат.

Карл се обърна към него:

— Така ли било?

Джак се поколеба. В крайна сметка въпросът задаваше не друг, а правителствено ченге. Ала сетне Норм се обади:

— Джак донесе няколко ловни пушкала за момчетата и един автомат томпсън, който купил от някакъв пазач в затвора. В случай че бандите се опитат да поемат бизнеса. Често се появяват от Канзас Сити или Чикаго. Иска ми се автоматът да ми беше под ръка, когато Нестор Лот ми затвори бара. Влезе вътре и започна да стреля. Уби бармана, въпреки че си беше вдигнал ръцете. Един от миньорите му изкрещя нещо на италиански и застреляха и него, без никаква причина. После се изсипа цялата банда от Клана, нахлузили онези ми ти калъфки за възглавници, и се заеха да трошат бутилки и да рушат заведението… Да ти кажа обаче, мисля, че на тръгване са взели няколко шишета.

— Не те ли тикна в затвора? — попита Карл.

— Измъкнах се, докато бяха още прекалено заети.

Карл гледаше внимателно Норм.

— С колко човека разполагаш тук?

Думите му най-после успяха да раздразнят Джак дотолкова, че да се обади:

— Имаме достатъчно.

Ето обаче, че Норм вече му разказваше как имали двама бармани, двама биячи, две цветнокожи момчета, едното от които готвело.

— Така и не ги разпитах дали могат да стрелят, понеже са черни. Камериерките идват сутринта. С нас тримата ставаме седмина, които умеем да боравим с оръжие. С Хайди осем. Жена ми може да стреля, виждал съм я.

— Шегуваш се — каза Карл, — женени ли сте? — И се ухили срещу селяндура. — Намерил си умно девойче. И знам, че животът й не е бил лек.

Исусе, широката му усмивка направо побъркваше Джак.

Говореше за курвата така, сякаш беше някоя сладурана от съседната къща. Затова попита:

— Сигурно доста добре познаваш Хайди.

— Разговаряли сме няколко пъти.

Джак не се отказваше:

— След като я мина?

Карл се загледа в него, а в изражението му не се забелязваше и следа от онова, което мислеше в този момент.

— Можеш да бъдеш и злобно леке, а? — попита той. — Кой ти обръща внимание?

— Говоря за времето, когато е работила в бардак — обясни Джак. — В Семинол. — Обърна се към Норм и добави: — Нямам предвид след като двамата сте се оженили. Нали разбираш? — Норм изглежда кимна и Джак реши, че не му се сърди, задето е откровен, след което прибави: — Искам да кажа, че тогава си е била курва, нали така?

Карл попита:

— Норм, той ли се грижи за заведението?

Джак обърна очи към Норм. А в това време Норм вече отвръщаше:

— Поне се преструва, че е така. Но си мисля, че основната му работа е да си вре носа около Хайди. Ако й е притрябвал такъв, не я искам повече. Но засега не ми е споменавала нищо.

— Е, не ми влиза в работата — сви рамене Карл. — Каза ли му какво представлява Нестор?

— И още как.

Исусе Христе… да си говорят просто ей така за него, застанал само на две крачки от тях.

— И какво ти отговори?

— Рече да не се тревожа.

— Тоест той ще се погрижи за Нестор?

— И аз не проумявам.

Джак гледаше ту Карл, ту Норм, ту отново Карл.

Карл каза:

— Защо не иска да му помогна?

— Разглезено хлапе е — отвърна Норм, — мисли се за умен. Но досега така и не му е хрумвала идея, с която да припечелим нещо повече. Аз пръв предложих да се заемем с уискито.

— Защо си губиш времето с него? Намери си редовна работа на някой петролен парцел. Знаеш до какво води този живот.

— Мъртъв или в дранголника — каза Норм. — Напоследък си мисля да тегля чертата, да си взема моя дял и двамата с Хайди да заминем, преди да се е забъркала в неприятности.

Когато Норм спомена Хайди, очите на Джак се преместиха от него към Карл. Карл каза:

— Къде е томпсънът? Стрелял ли си някога с него?

Норм поклати глава.

— Донеси го. Ще ти покажа как работи.

Норм отвърна:

— Още по едно преди това?

— Нямам нищо против — отговори Карл. Двамата се обърнаха към бара.

Джак най-после се намеси:

— Слушай, наистина казах на Норм да не се тревожи и че няма да ни затворят. — Карл Уебстър отново го погледна, облегнал лакът на плота. — Реших, че ако си платим таксата, отново ще бъдем в бизнеса, както съм чувал, че стават тези работи. Но щом твърдиш, че можем да се защитим, това е друга работа. Да извадим оръжията.

— Ние ще се погрижим — отговори Карл, обърна се към бара и вдигна уискито си.

Джак зачака. Искаше му се да им изкрещи да го погледнат, дяволите да ги вземат. Беше същото, както когато майка му и баща му спореха какво да правят с него, а той стоеше до тях и ги слушаше, и гледаше ту към единия, ту към другия. Майка му, също като Норм Дилуърт, твърдеше, че е разглезено дете. Но най-много го беше изненадало убеждението на Норм, че се заиграва с Хайди. Дори не си беше помислял, че Норм може да е достатъчно умен или предвидлив, че да забележи каквото и да било. А после и онова, че Джак не бил предлагал нито една читава идея и че Норм смятал да изтегли своя дял и да го зареже.

Е, добре, този Нестор, самозванецът, можеше да ги навести, но можеше и да не го направи. Ако дойдеше, нищо нямаше да му попречи да го застреля. Хубаво. Явно проблем нямаше. Но възможността Норм Дилуърт да го изостави и да вземе Хайди със себе си беше нещо, с което Джак трябваше да се заеме час по-скоро.

Същата сутрин Нестор, все още в църквата, но готов за потегляне, си бе представял как дванайсетте коли с неговите Отмъстители се разгръщат пред кръчмата, но в крайна сметка реши, че трябва да променят плана.

Тези контрабандисти на уиски си бяха престъпници и сигурно имаха оръжие. Вече беше прекалено късно да се промъкват незабелязано. Ако започнеха да стрелят, щяха да направят на решето радиаторите и колите щяха да останат безполезни, докато не ги поправеха.

Щяха да постъпят другояче — веднага след като завиеха по разклона на шосето, щяха да паркират един след друг на банкета. Оставаше им да пресекат канавката и паркинга, около 150 стъпки отъпкана земя до кръчмата, през откритото, а в момента на паркинга едва ли имаше повече от една-две коли. Щеше да използва високоговорителя, за да даде възможност на контрабандистите на уиски да излязат. Ако не го направеха, щеше да изпрати своите Отмъстители, облечени в бели роби и с високо вдигнати факли.

Нестор беше виждал как някои от мъжете стрелят с пушка и си бе избрал онези, които бяха застреляли тримата стачкуващи миньори: братята Уайклиф, агресивни млади нехранимайковци и един момък на име Ед Хагенлокър-младши, когото всички наричаха Сън, роден от някаква уличница, с която татко му се виждал по онова време. Сън обичаше да се хвали, че неговият старец сега бил женен за някоя си Силвия, овдовялата майка на приятелката на Красавеца Флойд, Лули Браун.

— Сладурана — казваше Сън Хагенлокър. — Вижда се защо на Красавеца му се е приискало да й се качи.

Нестор изписа три армейски винтовки „Спрингфийлд“ от личната си оръжейна и възнамеряваше да държи тези момчета близо до себе си, братята Уайклиф и Сън, точни стрелци, на пътя зад колите. Смяташе да изпрати трийсетимата Отмъстители към кръчмата на три вълни, разгърнати, насочени към входа с факлите.

Беше напълно вероятно по тях да открият огън и някои щяха да паднат. Е, във всички бойни действия ти се налага да сложиш в сметката и жертвите. При Сома през 1916 год., по време на Голямата война, Британската военна експедиция беше изгубила 58 000 души само за един ден. При втората битка за Марна 12 000 американски момчета бяха убити по време на едно-единствено нападение. По дяволите, от юли до ноември загубите на британците наброяваха 310 000 човека в резултат на офанзивата Ипр и опитите им да превземат Пашендел, а градчето дори не си струваше усилията. Така ставаше по време на война, мъжете умираха.

Тони Антонели беше почти сигурен, че ще има стрелба и смъртоносни наранявания, а той ще нарече репортажа си „Кървавата война при Болд Маунтин“. Можеше да започне статията с:

„Всичко започна с един самозванец на име Нестор Лот, хладнокръвен убиец, който носеше по един автоматичен четирийсет и пети калибър от двете страни на кръста си, човек, който не изпитваше угризения да отнема човешкия живот. Нестор Лот беше освободен от Правосъдното министерство в качеството си на специален агент, но избра да продължи своята мисия не просто за да затвори всички нелегални барове, но и за да унищожи…“

Не, първо трябваше да разкаже как собствениците на мините бяха наели Нестор да потуши стачните действия. Как беше поискал помощта на Клана и как бяха застреляли трима италианци и ранили още седмина други…

Или пък щеше да е по-добре, ако спести подробностите от стачката, да ги запази за някъде по-надолу, и вместо това да се съсредоточи върху първото действие, върху Нестор Лот, ключовата фигура, отговорна за последвалата престрелка. Дори можеше да нарече статията така: „Престрелката при Болд Маунтин“.

Щеше да се получи идеално, ако крайпътната кръчма се наричаше „Болд Маунтин“ нещо си, например клуб. На заглавната страница — фотография на мястото, а рекламната табелка щеше да се вижда съвсем ясно. Където, щом барутният дим се разсееше, щяха да се виждат подредени труповете на участниците в престрелката. На няколко пъти бе ходил там, беше се срещал с Джак Белмонт и момичетата — и по-специално с едно от тях, Елъди, което му хващаше окото, но проклет да беше, ако си спомняше дали отпред има рекламен надпис.

Тони пристигна, преди да се появят Нестор и хората от Клана. Беше разбрал, че в Църквата на петдесятниците в покрайнините на града става нещо, отиде на място и ги видя да се приготвят, дори разговаря с един от тях на име Ед Хагенлокър-младши, който сподели с него какво има да се случва и дори не възрази Тони да си запише името му в бележника си. Веднъж вече беше разговарял с Ед Младши, още в Кребс… където всички го наричаха Сън… и Сън му бе казал откъде е, както и че баща му е женен за майката на Лули Браун. Сега обаче Сън се похвали, че или ще взривят кръчмата, или ще я подпалят с факлите си и ще изравнят проклетото пиянско свърталище със земята.

Веднага след това Тони се понесе към „Болд Маунтин“[24], където беше пълно с дървета и по никой начин не беше голо място, поне доколкото можеше да се забележи. Отби пред кръчмата и изруга:

— По дяволите!

Никъде не се виждаше надпис, на който да пише „Болд Маунтин“ или каквото и да било друго. Нямаше и коли и той бързо си даде сметка, че неговият форд купе може да се окаже в центъра на събитията и в крайна сметка да се сдобие с една-две дупки от куршуми. Запали и зави зад сградата, където откри шест автомобила, паркирани един до друг покрай фасадата. Спокойно можеше да се предположи, че принадлежаха на Белмонт и хората му и че са ги преместили отзад, за да избегнат стрелбата, която предстоеше. Тони остави колата и се върна пеша до входа отпред. До този момент не беше видял жива душа, нито дори признак на живот.

Поне до момента, в който прекоси главната зала, а един от биячите не изникна от задната стаичка и не зае мястото си зад бара. Тони видя как мъжът бръкна някъде отдолу, извади два револвера и ги остави на плота пред себе си. Чак тогава отнякъде се появи бутилка, от която биячът щедро наля едно двойно уиски. Казваше се Уолтър. Когато видя, че Тони стои в средата на помещението, каза:

— Затворено е.

На ума на Тони беше да му отговори: Добра идея, но си замълча. Ако не подозираха за идването на Нестор и се изпуснеше, само щеше да наруши естествения ход на събитията; щеше да включи сам себе си в историята и трябваше да обяснява защо ги е предупредил, хората, които продаваха контрабанден алкохол. Някак си не му се вярваше от „Истински детектив“ да се зарадват на такъв обрат.

Веднъж Тони беше попитал Уолтър как е станал бияч. Уолтър му бе отговорил, че обичал да се бие още докато работел на петролните находища. Беше голямо момче, минаваше трийсетте, тежеше поне двеста фунта[25] или там някъде и имаше телосложението на Чарлз Атлас[26]. Вратът му беше като дънер и никога не се усмихваше; нищо не можеше да разсмее Уолтър.

В този момент по стълбището се зададе мъж на около петдесет години. Пътьом си обличаше сакото и връзваше вратовръзката си. Същото стълбище Белмонт беше закупил на някаква имуществена разпродажба, вероятно от дома на някой тип, полетял през прозореца си през двадесет и девета. Тони можеше да провери, за да разбере точно откъде беше това стълбище. Или просто да го напише по този начин, допускайки, че точно така трябва да се е случило — такива истории не бяха рядкост. Проследи как мъжът приближи до бара и вдигна чашата, която го чакаше там. Можеше да е адвокат или някоя клечка в петролния бизнес. Зачуди се дали не е ходил при Елъди. При посещенията си досега Тони я беше виждал да седи в дъното на помещението, където излагаха курвите — канапенца и столове, тапицирани с плюш и червена дамаска. Възможно беше Елъди да му е любимата и да е прекарал нощта с нея, докато жена му си мисли, че е останал по работа в Тълса. Постепенно се унесе в мисли по Елъди и дали всичко ще е наред с нея, когато дойде Нестор, и боже мой… тя се появи.

Слизаше по стълбите в розовото си кимоно, а тъмната й коса беше вдигната нагоре. Мъжът на бара вдигна чашата си към нея, а тя се отби, за да го целуне по бузата. После тръгна към Тони; милото момиче, с разтревожено лице. И на Тони му се искаше повече от всичко на света Елъди да не е курва.

Тя му предложи ръцете си, а той ги взе и каза:

— Къде са всички?

— Заети са — отговори момичето. — Не бива да оставаш.

Искаше да й каже: Ти също. Искаше да я помоли да тръгне веднага, да избяга с него и да престане да бъде курва. Но каза само:

— Видях ги. Нестор и Кланът са тръгнали насам.

Джак Белмонт седеше на края на леглото заедно с Вайълет, сложил ръка на голото й коляно. Шортите й бяха запретнати нагоре. Уинчестърът му стоеше на перваза на прозореца и сочеше навън, а някъде на пода беше оставил пистолета си.

На вратата на спалнята се появи Карл Уебстър.

— Не внимаваш.

— Ще чуя колите, като приближават, нали?

— Ами ако ги оставят надолу по пътя?

— Просто исках да запаля цигара.

Вайълет сложи една между устните си, драсна клечка кухненски кибрит, за да я запали, и я подаде на Джак. Тя имаше тъмна лъскава коса и беше едно от най-хубавите момичета в заведението, Карл дори би я нарекъл „красива“; допускаше, че е от гръцки произход. Приличаше му на по-слаба версия на Нарциса Рейнкроу, прислужницата на баща му, с която Върджил спеше всяка нощ, само дето Вайълет изглеждаше по-добре. Понастоящем Карл харесваше червенокосите с чиста бяла кожа и кафяви очи; макар че на драго сърце беше готов да признае, че харесва русата коса на Кристъл Дейвидсън и начина, по който тя я къдреше. Кристъл беше с няколко години по-голяма от Карл, докато Лули Браун бе с поне пет години по-малка, но пък изглеждаше достатъчно пораснала — малкото момиченце със сладка усмивка, което беше застреляло издирван престъпник.

Той каза на Джак Белмонт:

— Няма да стреляш, докато не ти кажа.

Отдалечи се на няколко крачки по коридора до следващата спалня, където Норм Дилуърт беше приклекнал с томпсъна, модел от 1921 година, със сгъваем приклад и барабан, побиращ сто парчета четиридесет и пети калибър. На пода до Норм имаше бинокъл. Хайди беше в леглото, отпуснала глава на възглавницата. Когато видя Карл, тя каза:

— Норм, Карл е тук.

И това беше. Тази сутрин не говореше много, сякаш предната вечер Норм хубаво си бе поприказвал с нея. Беше облечена в прилепнало костюмче с плисирани краища, което му се струваше мексиканско. На покривката до бедрото й имаше един трийсет и осми калибър.

Карл се обърна към Норм:

— Прецени ли обсега?

— Поставям автомата на перваза и заставам зад него, а тези два пирона го държат. Насочен е към пътя.

— Могат да ни връхлетят направо с колите.

— Надигам се, но не отделям автомата от перваза.

След по-малко от минута чуха как един женски глас извика нещо някъде от стълбите. Хайди се изправи в леглото.

— Господи, това е Елъди. Нещо не е наред.

Чуха я отново, вече от коридора, а Карл излезе от стаята и се сблъска с Елъди. Очите на момичето бяха разширени.

— Тони ги е видял… тръгнали са насам — каза тя.

Карл я спря, поставяйки ръка на рамото й.

— Кой е Тони?

— Писателят — рече Елъди, като едва успяваше да си поеме дъх.

— Не мисля, че го познавам — каза Карл, но ето, че младежът вече се задаваше по коридора — нетърпелив момък с гъста, добре сресана коса. Шерифът попита:

— За кого работиш, за някой вестник?

Ето, че бе успял да го изненада. Тони отвърна:

— Работя на хонорар за „Истински детектив“.

— Сериозно? — учуди се Карл. — Списанието си го бива.

— Четеш ли го?

— Когато имам възможност.

Чуха как Норм извика откъм стаята:

— Карл, тук са! — И отново извика името му, докато двамата с Тони Антонели още се помайваха в коридора.

Карл попита:

— Ти ли си онзи, който щял да интервюира Лули Браун в хотел „Мейо“?

— Откъде знаеш? — рече Тони.

— Ще ти го съобщя направо — каза Карл, — тя не е приятелка на Чарли Флойд, никога не е била. Така че няма смисъл да я разпитваш.

Тони последва шерифа в спалнята. Самият Карл Уебстър, тук, на път да се срещне с Нестор Лот и неговите хора от клана. Тони още не можеше да го повярва напълно. Възнамеряваше да не се отделя от него, стига да беше възможно.

Вече можеше да се види как колите приближават по шосето, на разстояние около четвърт миля от пътя, една след друга. Скриха се зад дърветата в северния край на имота и отново изникнаха, след което спряха почти броня до броня, подредени в колона в предния двор, а Норм казваше:

— Първата кола е на Нестор, онова десото. Ето, излиза. Видя ли го?

Карл рече:

— Дребничък е, а?

— За пръв път ли го виждаш? — попита Тони.

Хайди, застанала до Норм, очевидно се чудеше какво да прави, така че Карл Уебстър я дръпна настрана и й каза:

— Отиди да кажеш на Джак да не стреля, докато не му наредя. Искам първо да видя какво смята да направи Нестор.

Хайди излезе забързано от спалнята, без да каже и дума. Чак тогава Норм попита:

— Какво е това, което държи?

— Високоговорител — отговори Карл.

Тони извади бележника си и започна да описва застаналия на пътя Нестор, точно зад тъмносиньото десото, седан с четири врати. В същия момент към него се присъединиха още двама, носеха армейски пушки. Появи се и трети, също със „Спрингфийлд“, но от колата на Нестор, а Тони заяви:

— Познавам го този, наричат го Сън. Твърди, че баща му е женен за майката на приятелката на Красавеца Флойд, Лули Браун. — Когато Карл се обърна да го погледне, Тони замълча за момент, но после прибави: — Не мога да нося отговорност за онова, което говорят другите, нали?

— Той поне не знае какво говори — сви рамене Карл. — Запиши си го в бележника.

Тони записа:

„Шерифът не повишава тон, но демонстрира изумително присъствие (контрол?) и наистина ти се иска да вярваш в думите му, независимо от факта, че е прекалено млад.

Облечен е в тъмносин двуреден костюм, изгладен. Вероятно шестото чувство му нашепва, че денят ще е паметен. Невъзможно е да се определи къде носи оръжието си, колт трийсет и осми калибър с шестинчово дуло. Тази сутрин не носи шапката, всеизвестната панамена шапка, която е носил по време на фаталната среща с Емет Лонг.“

Карл взе бинокъла на Норм и внимателно разгледа колоната от автомобили.

— Онези там носят мантии, но не и другите с Нестор. Явно са стрелците му. Не отделяй очи от тях. Нестор е сложил старата си значка и някакво военно отличие. Което значи, че келешът е участвал в Голямата война и че е влизал в сражение.

Откъм високоговорителя се разнесе статичен шум, след което Нестор го вдигна към устата си. Карл каза:

— Норм, прицели се в последната кола. — Задницата й се намираше на не повече от десет стъпки от дърветата. — Започваш от там. Нестор ще ни даде пет минути да излезем навън с вдигнати ръце или ще… направи каквото там си е намислил. Веднага щом започне да дърдори, пусни откос отляво надясно през гумите, без да си дърпаш пръста от спусъка. Когато стигнеш до неговата, спри. Да видим какво ще направят по въпроса.

Норм не отделяше очи от задната гума на последната кола.

Нестор започна:

— Хора, имате пет минути да…

Норм натисна спусъка и започна да стреля по колите. Томпсънът тракаше, Карл наблюдаваше ставащото през бинокъла, а Тони присвиваше глава между раменете си заради нетърпимия шум.

— На двете коли по средата надигна малко — обяви Карл. — Мисля, че може да си ударил някой в тях.

— Избяга ми — обясни Норм.

— Да, виждам кръв по мантиите им. Излизат от другата страна.

Карл съобщаваше случващото се със съвсем нормален глас, докато Тони си водеше бележки. Хората от Клана се изсипваха от другата страна на колите и приклякаха зад тях.

Сега вече се стреляше и от съседната стая — Джак Белмонт се целеше и натискаше спусъка. Карл свали бинокъл, за да погледне Хайди.

— Отиди оттатък и му кажи да спре да стреля.

Хайди изтича в другата предна спалня и завари Джак и Вайълет до прозореца. Джак стреляше по колите. Хайди изблъска Вайълет настрана:

— Шерифът каза да спреш да стреляш.

Джак отвърна:

— Така ли казал? — Прицели се с уинчестъра, изстреля още един куршум и отново се обърна към нея.

Тя рече:

— Иска да види какво ще предприемат.

— Носят оръжие — сви рамене Джак. — Попитай го какво ще направят според него.

Нестор стоеше прав и наблюдаваше кръчмата над капака на десотото. След това се обърна към хората, които бяха налягали по земята зад колите си, пръснати като купчини бяло пране, изхвърлено на пътя, като тук-там се подаваха островърхи качулки с дупки за очите, за да надникнат към къщата през прозорците на колите. Братята Уайклиф и Сън вдигнаха очи към Нестор, видяха, че се перчи с ръце на кръста и килната шапка, спогледаха се и също се изправиха. Нестор каза на хората от Клана:

— Какво ви става? Хайде, ставайте. Не се опитваха да ни ударят, целеха се в гумите.

Един от мъжете се обади:

— Тук някои ги раниха…

— Понеже тези вътре не знаят как да си служат с автомат „Томпсън“. Трябва да го държиш надолу — обясни Нестор. — Казвам ви, не се целеха във вас, удариха ги случайно. Хайде, изкарайте сега факлите и ги запалете. Запънете пистолетите и ги пъхнете в панталоните отпред, както ви казах. След това искам всички да се втурнете към позицията им така, все едно нищо не може да ви спре. Щом видят огъня, ще се паникьосат, ще вдигнат ръце и ще избягат. Гаранция.

Норм рече:

— Карл. Палят факлите. Виждаш ли? Излизат между колите и вече превалят канавката.

— Пусни един откос пред тях — каза Карл. — Ще спрат и хубаво ще си помислят.

Загледа как мъжете от Клана образуваха редица от десет човека, вдигнали високо факлите си. Помисли си: „Все едно глупакът им е рекъл: застанете така, че да ви застрелят в гърдите.“

Норм вдигна приклада на томпсъна, насочвайки дулото към средата на двора.

В този момент измежду колите излизаше втора редица мъже с факли, които се подреждаха зад първите.

Като се брояха онези, които все още трябваше да се спотайват зад колите, сигурно бяха към трийсетина. Карл каза на Норм:

— Давай.

Норм започна да стреля отляво надясно. Заедно с трясъка земята пред предната редица започна да се издига на десет стъпки във въздуха. Мъжете спряха насред крачка, объркани. Вадеха револверите си и започнаха да се обръщат първо един към друг с горящите факли, а сетне и назад към Нестор, който още стоеше зад колата си.

Норм се хилеше широко, наблюдавайки как хората от Клана едва-що не се изпозапалиха един друг.

— Не могат да решат дали да се напикаят, или да побягнат към къщи, а? — рече той.

— До тях няма и сто крачки — каза Джак Белмонт, — а той не може да ги уцели? Трябваше аз да взема томпсъна.

Приведе се над уинчестъра и се прицели в черния кръст на гърдите на един от хората от Клана, казвайки си: ето го първият ти. Пое си дъх, задържа го и започна да го изпуска…

— Мисля, че Карл просто искаше да ги накара да спрат — обади се Хайди. — Явно се получи. Не знаят какво да направят, виж ги само. — Беше коленичила на пода близо до Джак и държеше револвера, който й бе дал.

Джак натисна спусъка и видя как краката на мъжа се подкосиха, а факлата му отлетя нанякъде.

— Ударих го.

Отново презареди и стреля.

— Ударих го.

Презареждане, изстрел.

— Още един. Мамка му, по-лесно от това не може да бъде.

Презареждане, изстрел.

— Колко станаха?

Презареждане, изстрел; сетне подаде уинчестъра на Хайди:

— Броиш ли? Я ги сметни, докато пълниш. — Взе й револвера, както и онзи на земята, и стреля първо с единия, а после с другия, като ги държеше с изпънати ръце и поглеждаше над тях, за да се прицели по-добре, право срещу колите и калъфките за възглавници, промушващи се между тях. — Я гледай, хукнаха през пътя, излизат на пасбището между кравите. — Джак отново вдигна пистолетите и продължи да стреля въпреки далечното разстояние, докато не чу как оръжията изщракаха на празно.

— Джак — каза Хайди, като го докосна по рамото.

— Дай ми пак пушката.

— Не съм я заредила — отговори Хайди. — Карл е тук.

Джак се обърна. Карл се беше надвесил през прозореца и гледаше към труповете на хората от Клана на двора. До него стоеше Тони с отворен бележник.

Карл каза:

— Наредих ти да спреш да стреляш.

— Така ли? — попита Джак. — Май не съм те чул. Сигурен съм, че тези седмината долу са мои, но може да съм ударил още двама. Стрелях към някакви през прозорците на колите и ги видях да бягат през пасбището от другата страна. Стрелях по тях няколко пъти.

— Уцели и една крава — обади се Хайди. — Виждаш ли онази, която накуцва? Погледнете, сега ляга. Мисля, че я уби.

— Признавам — рече Джак, — беше като на панаирджийско стрелбище с тези бели чаршафи, но поне ги спрях, нали? Хайди каза, че им била изгубила броя. — Отново погледна нагоре към Карл Уебстър. — Ти колко беше застрелял през живота си? Само четирима ли бяха?

Карл, който все още гледаше през прозореца, не отговори. Мислеше за Нестор.

В същия момент Тони забеляза, че от радиаторите на някои от колите на пътя се издига пара и си го отбеляза в бележника.

— Къде е Нестор? — попита Карл. Джак хвърли поглед през прозореца.

— Бяга колкото му държат краката, предполагам.

— Тези на пасбището до един са облечени в мантии — посочи шерифът.

— Тогава сигурно още е зад колите.

Тони се канеше да каже нещо, когато Карл отново се обади:

— А тримата младежи с него? Не ги видях да бягат. Щом ги няма на двора, къде са тогава?

Навън и в стаята, сред миризмата на барут, се бе възцарила тишина. Тони си отбеляза и тази подробност и рече:

— Мярнах Нестор и онези тримата… носеха армейски пушки, нали… да се промъкват заедно зад колите, докато Джак още стреляше на поразия. Съвсем сигурен съм, че щом стигнаха до последната кола, изчезнаха някъде зад дърветата.

И отново тишина, докато Карл не произнесе:

— Значи още се навъртат наоколо. Хубаво.

Последваха шерифа до долу — Норм, стиснал томпсъна под мишница, Джак зад него с револвер във всяка ръка. Мислеше колко лесно щеше да бъде, ако вдигне някой от трийсет и осемкалибровите и застреля Норм в тила… просто трябваше да мушне дулото в тъмната му сплъстена коса и да натисне спусъка. Щеше да се препъне нарочно, докато стреля, и щеше да каже: Божичко, стана случайно. Почувства се по-добре и подхвърли на Хайди през рамо:

— Искам да се знае, че не съм стрелял по никакви крави.

Тя носеше уинчестъра му.

— Видях те, нарочно го направи.

— Трябва да е стъпила накриво, затова падна.

Говореше му се и изпитваше известна гордост, че бе застрелял онези тъпаци, налитащи с факлите си. Не беше нищо кой знае какво. Презареждане, изстрел и ги гледаш как падат по гръб. Налагаше се да изчака сгоден момент да се докопа и до Норм, понеже сега вече му се искаше Норм да го гледа в очите, докато го прави. Не би възразил, ако му паднеше и Нестор, щеше и него да очисти.

Карл накара двамата биячи с револвери и дървени дръжки за кирки да застанат до прозорците на долния етаж, от двете страни на входа — хора, които Норм беше наемал: боксьорът Уолтър и другият, когото наричаха Буу, който беше оцелял след експлозия в цистерна. Ако човек го видеше отляво, можеше да сбърка Буу с Уилям Бойд, филмовата звезда. Когато обаче си обърна главата, Карл видя, че дясното му ухо беше изгоряло, а кожата на лицето му бе зачервена и лъскава. Едното му око също си беше заминало, така че и през деня, и през нощта носеше тъмни очила, за да прикрива недъга си.

Карл имаше чувството, че го познава. Не откакто беше попаднал в огнената стихия, но отпреди това, може би година по-рано. Освен това изпитваше усещането, че Буу също го наблюдава, без да прибързва много-много. Шерифът попита Норм как е името на Буу.

— Били Браг — отвърна Норм. — Наех го още докато продаваше уиски, което брат му правел някъде нагоре из Куксън Хилс.

Карл кимна:

— Познавах брат му, Пейтън Браг.

— Арестувал ли си го?

— Застрелях го.

Двамата негри наблюдаваха задната страна на заведението от кухнята — Франклин Мадисън и синът му Джеймс, роден от индианка. Предната вечер Карл беше разговарял с Франклин и бе научил, че е служил на пограничен военен пост, както и в Куба, през 98-ма, в същата война, в която беше участвал и Върджил. Франклин се беше оженил за жена от чирикауа-апачите, дъщеря на беглец от резерват, когото докарали в Оклахома заедно с Джеронимо и хората му. Това им даде доста общи теми за разговор. Карл му каза, че майка му произхожда от северните шайени, което го прави отчасти индианец, Франклин пък му разказа за сражението при Лае Гуасимас в Куба и как Десети кавалерийски[27] спасил Твърдите ездачи на Теди Рузвелт, който някак успял да ги вкара в беля. Предната вечер Карл дълго беше слушал историите на Франклин и в крайна сметка уреди на него и на Джеймс пушки.

В задната част на имота имаше няколко външни постройки, които приличаха на помпена станция, навес за трактор и курник. След тях започваха гъсти храсталаци от див рожков, които се издигаха нагоре по склона на Болд Маунтин. В средата на двора бяха седемте коли.

Карл каза на Франклин:

— Виждал ли си някога този Нестор Лот?

Франклин отговори, че не е, но е чувал, че бил въплъщение на злото и бил застрелял онези миньори.

— Нищо чудно да се прокрадне зад колите навън. — Намираха се на около шейсет стъпки от тях. — Хващам се на бас на каквото поискаш — рече Карл, — че Нестор няма да се прибере вкъщи, докато не приключи с нас.

— Щом е още тук — каза Франклин, — поне няма да ти се налага да го преследваш.

Карл предполагаше, че Франклин е поне на седемдесет, почти напълно оплешивял чернокож с рядка бяла, едва набола брада. Стояха от двете страни на кухненския прозорец и гледаха към двора. Слънцето искреше по колите, ала облаците се трупаха все по-ниско и се задаваше дъжд.

Франклин рече:

— Ами мъртъвците отпред? Знам, че вече няма къде да ходят, само че беше ли редно да ги застреляте?

— Ще се наложи да телефонирам в Тълса — отговори Карл — и да попитам шефа. Дойдох заедно с още един шериф, но нямам представа нито къде е, нито какво прави.

— Ами ако се появи и окръжният шериф? — попита Франклин.

— В такъв случай окръгът си влиза в правомощията.

Следователят ще каже, че онези глупци отвън са умрели от огнестрелни рани и ще го потвърди официално. Окръжният прокурор пък ще поиска да узнае кой ги е застрелял, може би дори ще предяви на Джак Белмонт обвинение в непредумишлено убийство. Но само при положение, че хората от Клана решат да свидетелстват. След като обаче изобщо не е трябвало да се размотават наоколо, едва ли ще си отварят устата. Но ако съдията също е в Клана, работата става друга.

— Ти ще се явиш ли в съда?

— Стига да отправят обвинения срещу Белмонт.

— Ами ако не го сторят?

— Тогава ще го откарам в Тълса — рече Карл. — И ще се погрижа да го обвинят в нещо.

Карл хвърли поглед към репортера от „Истински детектив“, застанал в рамката на кухненската врата. Тони го изчака да довърши, след което каза:

— Няма да успееш да се обадиш никъде, прекъснали са линията. Опитах преди няколко минути.

— Значи е наблизо — кимна Карл.

— Звучиш така, все едно ти доставя удоволствие — рече Франклин. После извика на сина си да се прибира.

После започна да му говори нещо, а Джеймс кимаше, Франклин му даде един стар преправен армейски колт, който извади от кухненския шкаф, като не пропусна да смигне на Карл. Джеймс си свали ризата, прекоси бара и излезе пред предната врата в дъжда.

— Да видим дали ще успее да намери Нестор — рече Франклин.

— Може ли да го направи — попита Карл, — без да го застрелят?

— Джеймс е научил някой и друг номер от хората на майка си — отговори Франклин. — Как да стои почти на открито, без изобщо да го забележиш.

Нестор беше избрал Сън да се промъкне през гората до мястото, където телефонната линия излизаше от къщата.

— Покатери се по стълба с нож между зъбите, момче, и прережи жицата, за да не могат да телефонират за помощ.

Сън се върна при трактора с обелена кожа на ръцете, но пък беше свършил работата.

Нестор подаде глава от навеса тъкмо навреме, за да види как пороят започна да се излива и да мие колите, паркирани в притъмняващия двор. Получаваше се идеално. Можеше да приведе плана си в действие, без да се налага да чака падането на нощта.

До този момент и тримата юнаци проявяваха търпение. Сега обаче започваха да стават неспокойни и да говорят ядно за смъртта на хората отпред. Или пък просто се преструваха, за да започват по-скоро стрелбата. Сън му каза:

— През прозореца видях да се подават само двамина — и вдигна пушката си, за да се прицели.

Нестор му нареди да не бърза много-много, докато не реши какво ще правят. Искаше внимателно да обмисли как да постъпят и с последния човек в къщата.

— Вътре има и жени — каза един от братята Уайклиф.

— Блудници — отговори Нестор.

Сън се опасяваше, че някой може да се появи по пътя и да забележи мъртъвците в предния двор. Нестор го успокои:

— И ще продължи да си кара, понеже няма да му стиска да се забърква в каквито и да е каши. Сигурно дори само нашите коли покрай пътя ще го откажат. — Само че момчето имаше право, трябваше да свършват възможно най-скоро. Нестор се обърна към братята и попита: — Мислите ли, че ще успеете да се промъкнете дотам, за да погледнете дали някой не си е забравил ключовете в колата?

Можеха, и още как, и веднага се заеха. Измъкнаха се приведени от навеса и пропълзяха като змии сред буренаците, като колите оставаха между тях и задната страна на сградата. Докато ги гледаше през една пролука в дъските, Нестор попита:

— Знаеш ли им имената?

Сън ги познаваше единствено като братята Уайклиф. Нямал много вземане–даване с тях, като се изключело времето, когато излизали да горят кръстове и да хвърлят камъни по айталианците в Сан Сучи Парк, когато айталианците празнували Деня на планината Кармел, каквото и да значело това.

Нестор рече:

— Тези момчета може и да са паднали от камиона с репите, но пък знаят да стрелят.

Братята се върнаха обратно при трактора подгизнали, но ухилени до уши. Да, ключовете още си стояли във форда с две врати в края, както и в черната кола точно по средата. Нестор, притиснат към пролуката между двете дъски, каза:

— Струва ми се, че е пакард 33-та, новият. Има нещо крещящо в него с тези две резервни гуми от двете страни. Нали знаете какво казват, „Поинтересувайте се от някой, който притежава такава“. Обзалагам се на долар, че е на Джак Белмонт, но като се видим, нямам намерение да му задавам въпроси.

Един от братята попита:

— С пакарда ли ще се измъкнем?

Нестор отговори:

— Не, дяволите да го вземат, ще връхлетим къщата с него.

Сега и трите момчета му се усмихваха широко.

Джак Белмонт се чудеше какво ли толкова чакат в тъмното. До него Хайди презареждаше оръжията му и ги слагаше на бара. Другите момичета бяха на горния етаж, а сервитьорите ги наглеждаха и междувременно хвърляха по някой поглед през прозорците.

— Няма ли да споделиш с мен какво правим?

Говореше на Карл, който стоеше на входа заедно с двамата биячи. Шерифът държеше отворена една от вратите в очакване Джеймс да се появи от мъглата. Обърна се към Джак:

— Зависи от Нестор.

Джак вдигна джобния си часовник, опитвайки да улови малко от светлината, влизаща през прозорците:

— Дори не мога да видя стрелките на проклетия си часовник. Ако не се появи скоро, изчезвам от тук. Не вършим никаква работа, онези мъртви глупаци си лежат на двора. Не се шегувам, ако скоро не предприеме нещо, се отказвам. Ще дойда отново, когато изгрее слънцето.

Карл каза:

— Ще дойдеш с мен в Тълса. Заедно с онова джудже с двата пищова, стига да го уредя.

— Смяташ да ме арестуваш? За какво? — попита Джак, все едно не му се вярваше.

— Отвън лежат седем мъртви мъже.

— Исусе, какви ги дрънкаш… ако не ги бях спрял, щяха да ми изгорят заведението. Нали ги видя? С проклетите им факли. — Започваше да звучи леко паникьосано, трябваше да се овладее. Не стига, че се опитваше да намери начин да очисти Норм, разчитайки основно, че Нестор ще започне стрелбата пръв и така ще му се отвори сгоден случай, а сега пък и този проклетник искаше да го арестува. Стига да го уредял. Споменаваше го просто ей така. Хвърли поглед към Норм, седнал на стълбите и сложил уинчестъра на коленете си. След това се обърна към Карл на вратата.

Шерифът я отвори по-широко и през нея влезе цветнокожото момче със старомодния си колт. Косата му се беше слепнала, а тялото му блестеше от влага. Джак видя, че Джеймс кимна на Карл, след което двамата минаха покрай него и се насочиха към кухнята.

Джак тръгна след тях с думите:

— Чуваш ли какво ти говоря? Дойдоха да убиват мен, без да имат каквото и да било право, ето защо ги застрелях. Знаеш го много добре.

Шерифът не коментира.

В кухнята Джеймс остави пистолета на тезгяха до прозореца, докато Франклин му подаваше кърпата за подсушаване на съдовете. Преди да погледне Карл, Джеймс избърса лицето си:

— Видях двама души да се шмугват обратно в гъсталака откъм паркинга. Имам чувството, че се връщаха от къщата.

Франклин клатеше глава:

— Щях да ги забележа.

— После откъм навеса излязоха другите двама, а дребният човечец с пищовите започна да пита нещо първите. Не можех да ги чуя какво си говорят, но дребният, изглежда, остана доволен.

Франклин отново се обади:

— Ако бяха дошли до къщата, щях да ги забележа.

— Или са огледали колите — рече Карл, — за да видят дали някой не си е забравил ключовете.

Джак се включи в разговора:

— Никой, който работи тук, не си оставя ключовете в колата. Не може да се има доверие на клиентите ни. Тръгват си от тук пияни, с пияни намерения. Единственият, за когото се сещам, е онзи писател от „Истински детектив“. — Джак се огледа. — Къде изчезна той?

— Горе е — отговори Норм. — Според мен разговаря с Елъди. Разпитваше ме за нея… не му се вярва, че такова хубаво момиче може да е уличница. Рекох му, дай й три долара и виж какво ще направи за теб. — Норм се изправи в рамката на вратата за главното помещение и обърна глава към Хайди, която все още стоеше на бара вътре, и й каза: — Колко ти дава? Да му зареждаш патлака? — После се обърна и се вторачи в Джак Белмонт в кухнята.

Гледаше го, без да мигне.

В очите му Джак прочете новината, че на Норм му е дошло до гуша да се заиграват с жена му и смята да предприеме нещо по въпроса. За част от секундата почти беше решил да отвърне на погледа му, да си изяснят най-после нещата, но успя да се възпре навреме. Какво щеше да спечели? Не, Джак се ухили, сякаш беше намислил нещо, и се обърна към Франклин до прозореца:

— Франклин? Чувал ли си го онзи, как стопанката попитала цветнокожата си слугиня Дайна дали мъжът й се грижи добре за нея и слага ли храна на масата? А Дайна казва: „Да, господарке, слага, но всеки път ме е страх, че ши го хванат.“

Джак все още се хилеше, чакайки Франклин да се разсмее.

Франклин кимна. Изглеждаше така, сякаш се опитваше да се усмихне. Ала сега очите му се отместиха към прозореца и той каза на висок глас:

— При колите са. Промъкват се и влизат в онази по средата, пакарда. Вече дават на задна.

Карл, застанал заедно с него на прозореца, взе армейски колт от тезгяха и му каза да стреля през прозорците на колите отпред, след което двамата откриха огън, без да знаят дали удрят пакарда, или хората в него. За момент спряха и чуха как някой форсира двигателя на колата и дава газ. Чак тогава видяха как черната й сянка се стрелва през откритото в мъглата по посока на дърветата в далечната част на паркинга и отбивката, водеща към пътя. Само че вместо да продължи, пакардът изведнъж намали и направи широк завой през целия паркинг, като хвърляше кал, а после се насочи право към предната част на кръчмата.

Когато приближиха телата на празния паркинг отпред, Сън понечи да забави. Нестор отклони вниманието си от предното стъкло:

— Какво правиш? — Изглеждаше развълнуван. Посочи напред: — Прегази ги, за Бога. Няма да станат по-мъртви.

Сън не можеше да го направи. Вдигна очи към огледалото за задно виждане и каза на братята Уайклиф да излязат навън и да преместят труповете, докато в същото време Нестор му крещеше:

— Проклет да си, продължавай. Няма да ги удариш всичките.

Сън поклати глава. Сега вече се обърна към братята и им нареди да се хващат за работа, да извлекат телата встрани от пътя. Братята, изглежда, се чувстваха по същия начин. Изскочиха навън и се заловиха да влачат труповете за ръцете по посока на колите на пътя.

Нестор, загледан през предното стъкло, рече:

— Давате им време да се подготвят.

Карл каза на биячите, Уолтър и Буу, да залегнат зад бара и да изчакат, докато разбере какво става. Очакваше Джак да започне спор, за който нямаха време, а когато Джак го попита той къде ще стои, не му отговори. Вместо това се обърна към Норм и Хайди и им нареди да се качат горе, да намерят сервитьорите и да изчакат в коридора.

— Нито слизайте, нито се показвайте, докато някой не започне да стреля.

Джак отново се обърна към него:

— Ти къде ще стоиш?

Карл отговори:

— Искам да си поговоря с този Нестор.

Сега пред Сън се простираха съвсем чисти петдесет стъпки, напълно достатъчно място, за да завие и да се насочи право към големия дървен портал. Братята щяха да ги настигнат с пушки в ръце. Сън накара мотора да изреве, натисна до долу педала на газта и се спусна към вратите, докато Нестор подскачаше и крещеше:

— Карай през тях, разбий ги!

Пакардът премина през входа на кръчмата и изкърти крилата на вратите от пантите им. По капака на колата се посипаха стърготини и парчета дърво, предното стъкло стана на сол и покрай лицето на Сън със скоростта на запратено копие профучаха отломки, но вече бяха вътре. Нестор се държеше за таблото със сетни сили, стиснал зъби. Сън натисна спирачките и пакардът загреба масите и столовете пред себе си, а Нестор полетя към таблото. Колата и потрошените дървени мебели се забиха в един стълб в средата на кръчмата. Чак тогава Сън обърна глава и видя, че зад бара стои някакъв тип с панамена шапка и костюм и го наблюдава. Просто си стоеше там, сякаш беше сам-самичък.

На горния етаж Тони Антонели чу как колата си проправи път през вратата с виещ двигател и веднага разбра какво се случва. Забързано напъха ризата обратно в панталоните си и си вдигна тирантите, загледан към Елъди в леглото — облечена единствено с чифт дантелени гащички, всемогъщи боже, а циците й сочеха право към него. По лицето й се бе изписал ужас.

— Стой тук. Ще дойда да те взема — каза й той и се затича по коридора, покрай сервитьорите, които обаче не успяха да го уловят навреме.

Наложи му се да се отскубне от ръцете на Хайди, а в същото време Норм му махаше от другия край на коридора да се връща обратно.

Само че Тони вече се намираше в горния край на стълбите и гледаше към пакарда и потрошените столове и маси, осъзнавайки, дяволите го взели, че е оставил бележника си в стаята.

Видя Карл Уебстър зад бара, обърнат с лице към Сън, който тъкмо се измъкваше иззад волана с пушка в ръце, а в същия момент откъм страната на шофьора се приближиха и братята Уайклиф, и двамата стиснали пушки, които според него бяха „Спрингфийлд“. Тони прецени, че разстоянието между тримата местни и Карл Уебстър не може да е повече от трийсет стъпки.

Видя и как Нестор Лот излиза откъм седалката до шофьора, обръща се и поглежда Карл в лицето над покрива на колата. Такава се запечата драматичната ситуация в паметта на Тони, намиращ се не съвсем срещу колата, но по-скоро откъм страната на Нестор. От мястото си виждаше, че Нестор държи по един автоматичен четирийсет и пети калибър в двете си ръце, под нивото на покрива на колата, недалеч от резервната гума от тази страна.

Карл пък си стоеше зад бара с отпуснати ръце… Тони вече обмисляше как да го опише… със спокойно изражение и без дори да подозира, че Нестор се кани да стреля. Тони си помисли, че трябва поне да му извика предупредително, но все още не му се искаше да се намесва, така че се поколеба…

Пък и Карл Уебстър почти веднага прикова вниманието му, защото каза:

— С Нестор Лот ли разговарям?

— Разбира се, че с него — отговори Нестор. — Да не вземеш да ме сбъркаш с изполичарите, дето са насочили пушките си срещу теб? Къде са всички? Искам да знам кой застреля момчетата ми. И откъде сте откраднали този томпсън.

— Името ми е Карл Уебстър, заместник щатски шериф — произнесе Карл. — Арестувам те по обвинение в представяне за федерален служител. Значката, която си си сложил, трябва да се заслужи.

— Виждаш ли какво друго съм забол на гърдите си?

— Този медал — отвърна Карл — не означава нищо за мен.

— Как не те е срам — рече Нестор. — Момче, заел си грешната страна в спора, сега работиш за контрабандистите. Вместо това трябва да бъдеш тук с мен.

— Казах ти — повтори Карл, — арестуван си. Партньорът ми носи заповедта.

Тони проследи как Карл обърна очи към тримата местни с пушките и продължи:

— Вие, момчета, можете да си тръгнете. Или да останете. Ако останете, ще арестувам и вас, задето помагате на тази маймуна да нарушава закона. Е, какво решавате?

Сън и братята Уайклиф не помръднаха; пушките им продължиха да сочат към бара. Тони беше готов да се хване на бас, че чакаха само Нестор да им даде знак да стрелят. После чу как Карл им нареди:

— Свалете оръжията.

Местните все така не отместваха пушките от шерифа. По-късно Тони щеше да си припомни как Карл просто си стоеше с ръце, отпуснати край тялото, със спокойно изражение, загледан в неминуемата смърт, пред която беше изправен.

А Нестор каза:

— Кажи на хората си да излязат. Горе ли са? Искам да сме наясно с кого си имаме работа.

Тони щеше да напише: Никой не помръдна. Всички очакваха смъртоносния сигнал на Нестор, очакваха първия изстрел.

Сега обаче Карл се обърна към Нестор:

— Да ти видя ръцете. Сложи ги на капака.

В продължение на няколко секунди стаята остана съвсем тиха. Тони гледаше четиримата мъже, застанали до колата, Карл с лице към тях, Тони съвсем сигурен, че Карл знае за Нестор и двата пистолета и че Нестор планира да започне престрелка, но както на него му се иска. Сега Нестор се обади:

— Шерифе, разбрал си всичко със задника наопаки. Аз искам да ти видя ръцете. Извади си оръжието и го остави ей там на плота.

Тони обърна очи към Карл Уебстър. Карл отговори:

— Ще бъда пределно откровен с теб. Ако се наложи да извадя оръжието си, ще те застрелям.

Изумително… Карл бе употребил съвсем същите думи, поне според Кристъл Дейвидсън, точно преди да застреля и Емет Лонг. Тони беше абсолютно сигурен… дори и сега можеше да чуе как Кристъл разказваше за случилото се в онази хотелска стая в „Джорджиън“ в Хенриета, пред Тони и останалите, драскащи в бележниците си репортери. Ако се наложи да извадя оръжието си…

— Покажи ми, че си схванал — продължи Карл, — като сложиш ръце на капака.

Нестор постави палци на петлетата на пистолетите си — първо на единия, после на другия — и ги заизважда. Тони проследи хипнотизирано как четирийсет и петкалибровите полека започнаха да се подават над покрива на пакарда…

А Карл насочи напред своя колт — очевидно го беше измъкнал в същата част от секундата — и застреля Нестор, бам, сетне застреля Сън, бам, докато в същия момент от нищото зад бара се появиха Джак Белмонт и двамата биячи, Уолтър и Буу, също въоръжени с револвери, а братята Уайклиф замръзнаха изненадани — заради изникналите иззад бара глави, — след което, бам, Карл застреля единия от тях едновременно с избухналата в бара стрелба, включително от двете страни на Тони горе на стълбите, само дето Тони не можеше да откъсне очи от сцената долу… от Джак Белмонт, вдигнал уинчестъра и насочил поглед нагоре, сякаш проверяваше за Хайди, загрижен за безопасността й… от втория брат Уайклиф, който гръмна с пушката, направи на парчета бутилките на рафта зад Карл и съсипа огледалото… от Карл, който насочи колта си и го застреля, бам, в същия миг, когато вторият брат изпразваше и презареждаше. В този момент гръмна и едноокият бияч, улучвайки втория брат малко преди другият да падне на земята. Тони видя, че сега Карл насочи вниманието си изцяло към Нестор, въпреки че вече беше мъртъв, а Тони се досещаше, че е така, защото Карл беше сигурен, или пък го бе прострелял за втори път. Това накара Тони отново да си припомни думите на шерифа: Ако се наложи да извадя оръжие, ще те застрелям.

Само че как беше извадил пистолета си толкова бързо? Как изобщо бе успял да го измъкне изпод сакото си в онази част от секундата? Карл презареждаше оръжието, като вадеше патрони от страничния джоб на сакото си. Заобиколи бара и отиде до пакарда откъм страната на Нестор, за да го огледа.

Тони също се приближи и застана до него, за да види дали Нестор е мъртъв и да каже нещо на Карл Уебстър.

— Когато поиска от теб да си оставиш пистолета на плота… — Тони се поколеба, преди да довърши: — … ти му каза същото, което си казал и на Емет Лонг. Дума по дума.

— Така ли? — попита Карл.

— Кристъл Дейвидсън ни разправи онзи път в хотела.

— И си го запомнил?

— Записах си го. Всички в стаята го направиха. А сега каза съвсем същото и го доказа, като застреля още трима души.

— Четирима — поправи го Карл. Тони замълча, след което кимна:

— Прав си.

— Онези клоуни стреляха само по мъртъвци — уточни Карл.

Тони вдигна очи към ламаринения таван.

— Ушите ми още звънтят.

Сведе поглед тъкмо навреме, за да види как Карл побутва Нестор в корема с върха на лъскавия си черен ботуш.

В този момент Карл се обърна към стълбите, защото Хайди извика:

— Джак?… Къде е Джак? — След което рече: — Норм е прострелян. Мисля, че е мъртъв.

Първото, което Боб Макмеън заяви на Карл, седнал срещу него през бюрото, бе, че докато трае разследването на престрелката в крайпътната кръчма, Карл трябва да си вземе отпуск. Освен това трябва да даде показания, за да ги сравнят с показанията на останалите свидетели — всички присъствали на местопрестъплението. Карл отговори:

— Значи не вярваш на думата ми?

— По твоите сметки — рече Макмеън — си застрелял и четиримата веднага щом са влезли в заведението, Нестор Лот и трите момчета с него.

Карл кимна с думите:

— Опитвах един нов колт тридесет и осми спешъл с рама за четиридесет и пети калибър.

— Тежичко оръжие.

— Рита по-малко. И уцелваш, накъдето си го насочил.

— Биячите… — Боб Макмеън прегледа документите на бюрото си. — … Уолтър и едноокият, Буу Браг, твърдят, че са застреляли двама.

— Приписват си заслугите — сви рамене Карл, — нямам нищо против, но ти казвам, че Нестор и момчетата му вече бяха мъртви или умираха. Попитай репортера от „Истински детектив“, той видя всичко.

— Днес сутринта се видях с него — рече Макмеън. — Антъни Антонели. Твърди, че си казал на Нестор Лот, че когато извадиш оръжието си, ще го застреляш. Спомняш ли си да си му говорил такива работи?

— Ако се наложи да го извадя — рече Карл.

— Ако си спомняш, каза същото и на Емет Лонг? Тогава разбрахме от неговото момиче, Кристъл Дейвидсън?

— След като го уведомих, че е арестуван. Същото стана и този път, можеха да свалят оръжия, но ако все пак сметнеха да ги използват, щеше да ми се наложи да стрелям и аз.

— Антъни твърди, че никога не бил виждал нечий пистолет да се появява толкова бързо.

— Пита ли го на колко престрелки е присъствал?

— Онова, което твърди всъщност, е, че не те е видял да вадиш оръжието. Просто погледнал, а пистолетът ти си е бил навън и вече е стрелял.

— Коя част от това точно го притеснява?

— Иска да знае дали вече не си го държал в ръка — рече Макмеън, — под плота.

— Дадох им възможност да свалят оръжие — отвърна Карл, загледан обратно към шефа си. — Не го направиха.

— Държеше ли вече пистолета си, или не?

— Държах го.

— Вестниците в Тълса твърдят, че си го извадил и си започнал да стреляш.

— Питаха ме дали съм застрелял и четиримата — рече Карл. — Отговорих им, да, така стана. Не ме питаха дали вече съм държал оръжието.

— Нрави им се идеята за шериф, който вади бързо пистолета — каза Макмеън и се загледа в документите си. — Антъни иска да арестуваме Белмонт, понеже му бил откраднал колата.

— Знам. Казах му, че не е трябвало да оставя ключовете си вътре. Сигурен съм, че пакардът е бил на Джак, но така и не го спомена.

Макмеън отново се взираше в него.

— Забелязах, че винаги използваш първото име на Белмонт. Все едно се познавате доста добре.

— Познавам го — сви рамене Карл. — Пусни ме на свобода и ще ти го намеря.

— Къде смяташ, че се крие?

— Бих проверил първо в Канзас Сити.

След няколкосекундно мълчание Макмеън каза:

— Може би.

— Веднага ще се впише.

— Сигурен ли си, че той е убил онези хора от Клана?

— Толкова бързо, колкото можеше да натиска спусъка. Норм Дилуърт застреля двама направо в колата им. Автоматът му избяга.

— И вярваш, че Белмонт е застрелял Дилуърт?

— Сигурен съм, че го е направил, за да запази жената на Норм за себе си — рече Карл. — Провери куршума, който са извадили от Норм. Дали е бил от уинчестър, или от спрингфийлд ’03.

— Минал е през него и е излязъл от къщата — отговори Макмеън. — Най-вероятно е някъде навън из шубраците. Освен това се съмнявам някой от присъстващите — биячите или сервитьорите — да признае, че е видял Белмонт да стреля по него.

— Вече не работят за него — напомни му Карл.

— Но и нямат причина да го сочат с пръст. Дори и да успеем да ги съберем, съмнявам се, че ще има някаква полза. А онази Хайди Уинстън? Мислиш ли, че е избягала с него?

— Така предполагам. Освен ако не й е извил ръката.

— Не мисля, че тя има нещо против факта, че Белмонт е синче с петролни пари.

За момент двамата се умълчаха. Карл каза:

— Спомняш ли си Пейтън Браг, отпреди няколко години? Правеше уиски и ограбваше банки? Онзи полугрозен, едноок бияч му е брат.

— Знае ли кой си?

— Така смятам, но нищо не каза.

— Имаме ли заповед за задържането му?

— „Волстед“. Можем да спипаме когото си искаме с него.

Отново се умълчаха, и двамата потънали в собствените си мисли, този път за около минута или някъде там.

Макмеън каза:

— Не мога да разбера как си позволил на Белмонт да офейка.

— Допуснах грешка — рече Карл. — Държеше се така, сякаш си прекарваше страхотно, стреляйки по онези хора, нищо работа. Казах му, че ще го прибера.

— Защото те е дразнел?

— Не бях сигурен дали ще успеем да намерим нещо срещу него.

— Например, че е стрелял по хора, които са идвали да изгорят собствеността му?

— Да.

— Значи си мислел да го предадеш на прокурор — кимна Макмеън, — но си го оставил да ти се изплъзне. По времето, когато са застреляли Дилуърт, ти какво правеше?

— Никой не знаеше за случилото се, докато Хайди не извика, че са го ударили.

Макмеън чакаше.

— Бях заобиколил от другата страна на пакарда, за да огледам тялото на Нестор. Видях медала за храброст на гърдите му, Кръст за заслуги от войната. Баща ми има медал за храброст от войната в Куба. — Намръщи се и продължи: — Само че Нестор… Исусе… този човек нямаше нищо общо с баща ми.

Седяха на верандата на голямото калифорнийско бунгало сред пекановите дървета, привечер, и отпиваха от питиетата си преди вечеря, Върджил — с купчина вестници в скута, които тексасците с петрола му носеха всеки път, когато в тях се споменаваше името на Карл, този път със снимки.

— Наистина си падаш по тази шапка. Да не си започнал да се превръщаш в захаросано бонбонче?

Отпиваха бърбън с лед, парченце портокал и малко захар, любимото на Върджил.

— „Дванайсет души убити в крайпътна кръчма“ — прочете Върджил едно от заглавията. — Застрелял си четирима от тях и получаваш отпуска, а? Сделката си я бива.

Карл остави баща си да се наговори.

— … вестниците направо са готови да изядат историята. Не могат да се наситят. Вчера следобед се отбиха още някакви репортери заедно с онзи от Истински детектив, Антъни Антонели ли беше? Твърди, че пишел материал за теб. Щял да го нарече „Престрелка при Болд Маунтин“.

— Нямах представа, че ще идва.

— Както той се изрази, иска да направи репортажи за теб и онзи другия, Джак Белмонт. Освен това щял да те разпитва за всичките лоши хора, които си застрелял. Колко станаха вече? Осем, като броим крадеца на добитък? Щял да те пита и дали си казвал на всеки от тях същото: че ако ти се наложело да извадиш оръжие, си щял да ги застреляш.

— Няма мърдане — сви рамене Карл.

— Така става, когато се превърнеш в известен самохвалко. Трябва да внимаваш какво говориш. Ако ти излезе име, че стреляш по престъпници, все ще се намери някой да дойде и да опита да те очисти заради славата. Няма да се учудя, ако на онзи Джак Белмонт му хрумне същото. Антъни твърди, че щял да го попита защо му е да обира банки и да продава контрабанден алкохол, след като баща му е червив от пари. Отговорих му, че момчето или иска да изложи татко си, или да се похвали с него. Колко човека е застрелял Белмонт досега, без да се броят онези в кръчмата?

— Един преди това, когато е бил на петнайсет.

— Също като теб.

— Баща му е Орис Белмонт — рече Карл.

— Известно ми е кой е. Но какво може да предложи на момчето си? Да работи там горе в кабинета заедно с него? Изглед от високо към Тълса? Или стига да иска, може да чисти цистерни. Така рекох на Антъни, вземи например мен и Карл, положението ни е едно и също. Аз съм сравнително богат, а Карл не изкарва повече от няколко хиляди на година, само че не се съревноваваме в нищо.

— Не, изслушвам мнението ти за всичко — съгласи се Карл.

— Веднъж вече те посъветвах. Дадох ти възможност да станеш известен плантатор на пекани. Да си изкарваш прехраната, като удряш по дърветата с риболовни пръчки. Казвам ти, стой надалеч от петролния бизнес. В момента суровият нефт се движи на около петдесет цента на барел, понеже има прекалено много от него. Откакто отвориха новото поле „Ийст Тексас“, правя по-малко от четири цента на барел. — После напомни на Карл, че губернаторът на Оклахома, Алфалфа Бил Мъри, е наложил военно положение над всеки работещ петролен кладенец в щата и е назначил въоръжена охрана при почти три хиляди кладенеца, докато цената не стигнела долар за барел[28]. — Ще отнеме известно време, но пак ще се върне на предишното. Знаеш ли защо? Прекалено много хора имат коли в днешно време и стават все повече.

Карл попита:

— Да не си банкрутирал?

— Миличък, получавам си дивидентите още откак Глен Пул се появи на картата — отговори Върджил. — Както казах на Антъни, аз съм сравнително богат. Онова, което не му казах, е, че по всяко време си пазя около сто хиляди в брой…

— Къде?

— В къщата. Достатъчно са, за да живееш като треторазреден крал за поне двайсет години. Останалото съм вложил в няколко бензиностанции и закусвални с един бизнес партньор. За да се движат с колите си, хората трябва да ги пълнят с нещо, освен това все някъде трябва да ядат.

— Държиш сто хиляди в къщата?

— И няколко пушки. Не се тревожи — каза Върджил. Той отпи от уискито си и продължи: — Теб те няма, а репортерите започват да задават въпроси. Ходят ми по дирите до овошките и искат да научат какво правя с парите си. Нали разбираш, веднага са забелязали, че сондите работят. Първо ме питат какво мисля за това, че синът ми постоянно е по петите на бегълци и банкови крадци. Аз отговарям, че след краха през двайсет и девета не ми се вярва да са останали много банки за ограбване. Искат да знаят дали съм разорен. Казвам им, че ако някога отменят Сухия режим, смятам да отворя няколко бара. Не тук, сухи сме като клечки, понеже доскоро бяхме индианска територия и така нататък. Пък и баптистите. Този щат ще си остане сух вовеки, казвам ти. Отговарям им: „По дяволите, не съм разорен, имам инвестиции“. Те пък ми приказват, че не било късно и мен да ме сполети. А аз, им отвръщам, съм се подсигурил така, че пак ще мога да си живея като второразреден крал. По-късно се замислих — това са по пет хиляди на година в продължение на двайсет години — и го смених на треторазреден.

— Казал си им, че имаш заделени пари в брой?

— Не директно, но все това подпитват, дали не съм закопал някъде пари. Отвръщам им, че не им влиза в работата. Най-любопитните хора, които съм срещал през живота си.

Карл рече:

— Щом си им казал, че ще си живееш като второразреден крал…

— Треторазреден.

— … значи имаш пари да го направиш.

— Никога не съм отварял дума за пари в брой.

— А споменавал ли си, че имаш оръжие в къщата и мерникът ти е точен?

— След това започват да ме разпитват за пехотинците на Хънтингтън в Испанската война. Това е всичко.

— А че имаш медал за храброст?

— Понеже ме е улучил снайперист. — Върджил отпи голяма глътка от питието си и продължи: — Онзи писател, Антъни Антонели. Бил си му казал, че ще си бъдеш у дома.

— Вчера бях в Хенриета.

— Още ли ти се иска онази приятелка на гангстери?

— Срещала се с някакъв от петрола и започва да се страхува, че си позволява прекалено много. Двамата с Кристъл вечеряхме и поговорихме за едно — друго. Харесвам я, но не ми се иска да се женя за нея. Знаеш, че известно време е живяла с Емет Лонг, след като е убил мъжа й. Същата работа е и с Хайди Уинстън, момичето, което избяга с Джак Белмонт.

— Как изобщо разговаряш с такива хора?

— Задавам въпроси. Какво е да живееш с мъж, когото издирват жив или мъртъв? Питах Кристъл дали през цялото време е била изплашена. Тя казва: „Ама разбира се.“ Но ми прозвуча изненадана, сякаш за пръв път й хрумваше. Постоянният страх е бил нещо нормално за нея. Хайди е различна, била е уличница и мисля, че вълнението й е допадало. В кръчмата подкачаше Джак, че е застрелял една крава и че го е направил нарочно. А точно под тях през прозореца си лежаха седемте мъже, които току-що бе очистил.

— Няма начин да разбереш такива хора — рече Върджил.

Карл му разказа как на гърдите си Нестор Лот имал Кръст за заслуги, който вероятно бил спечелил през войната.

— Когато го застреля?

— Едва не ударих медала.

— Предполагам, си се целил по към средата — рече Върджил. — Явно е искал всички да знаят, че е бил герой от войната. Ако е бил негов медалът, де.

— Почти съм сигурен, че беше. Човекът нямаше чувства — каза Карл, — но когато дойде времето да застанем един срещу друг, го направи.

Върджил произнесе:

— Натъкваш се на всякакви странни птици, а?

В този момент Нарциса Рейнкроу се появи от кухнята, понесла собственото си питие, уиски и кока-кола, за да им каже, че вечерята е готова.

Настаниха се около масата в далечния край на кухнята. От двете им страни имаше прозорци и се виждаха пеканови дървета — докъдето поглед стига.

Нарциса им сервира стек, яйца и картофи — всичко изпържено, една купа останал от по-рано бял фасул с осолено свинско, самун хляб, който сама беше изпекла, и чиния, в която имаше кисело зеле, поръсено с доматен сос. После седна заедно с тях и се заслуша как си говореха за това, че Франклин Рузвелт печелел президентските избори, щастливи, че е направил на пух и прах онзи задръстеняк Хърбърт Хувър.

— Уил Роджърс казва, че демократите са се намърдали с всякакви обещания за регулация на стоковата борса, помощ за фермерите, финансова подкрепа за ветераните, но после ще започнат да си измислят всякакви извинения. Уил Роджърс казва, че не гласуваме за единия кандидат, а срещу другия — рече Върджил.

— Чувал съм го да твърди, че никога не е срещал човек, когото да не е харесал — рече Карл. — Можеш ли да повярваш?

— Не — поклати глава Върджил, — но звучи добре. Знаеш ли, че докато още беше във водевила и се занимаваше с номера с въжета и говорене, въртеше две въжета едновременно и идеята беше с единия клуп да хване коня, а с другия ездача върху него. Имаше си цял списък с извинения, в случай че пропусне. Например: „Ако скоро не хвана нещо, ще се наложи да ви връщам билетите“. Или пък: „Става по-лесно със сляп кон, понеже не вижда откъде идва въжето.“ Понякога избухваше такъв смях заради тези извинения, че пропускаше нарочно, само за да каже още нещо смешно.

Карл рече:

— Май си се преизпълнил с любов към Уил Роджърс, а?

— Той е филмова звезда, играе на сцената, има си вестникарска колонка, пълна със сгрешени думи… най-великият американски комик, когото съм виждал на живо.

— И е отчасти индианец — каза Нарциса.

— Девет тридесет шести чероки — каза Върджил, — или една четвърт индианец, ако не ти е до смятане. Чувал съм го да казва: „Ние не сме дошли с Мейфлауър, а сме го посрещнали.“ — Приведен над чинията си, Върджил се обърна към Карл: — Понякога ми напомняш за него. Не знам защо, но е така.

— Сещам се за доста хора, които не харесвам — каза Карл, — тъй че не е заради това.

— И двамата сте внимателни с животните — продължи Върджил. — Ти си скромен по свой собствен начин, или поне знаеш как да се преструваш на такъв. Спомняш ли си, че веднъж ходихме да го видим в „Лудориите на Зигфелд“. Тогава още беше дете.

Беше само няколко дни, след като Карл беше свалил с един изстрел от седлото крадеца на добитък. Той кимна на баща си, припомняйки си как вариететните танцьорки с бели крака играеха степ на сцената, а Уил Роджърс се появи с черни каубойски панталони и сто стъпки въже, навито на ръката, с накривена рейнджърска шапка и провиснала над челото коса. Припомни си и че името на крадеца на добитък беше Уоли Таруотър.

Върджил тъкмо казваше:

— Не спира да ми пробутва това кисело зеле и да твърди, че било полезно за здравето.

— Така е — настоя Нарциса. — Елън Роуз Дики от радиото твърди, че това е идеалната храна. Поръчах й книгата с петдесет рецепти от Клайд, Охайо. Слагам вътре смлени пекани. Слагам лук и доматен сос. Но той все се дърпа.

— Мирише — рече Върджил.

— И ти миришеш, но не го знаеш — каза Нарциса. — Защото не се къпеш. Купувам му сапун „Лайф бой“ от магазина. Той не се мие под мишниците, както му казвам. Не, къпе се веднъж седмично. Казвам му да си плакне устата с „Листерин“. Той нямал време, понеже четял вестници. Аз му казвам, че „Листерин“ убива двеста милиона микроби само за петнайсет секунди. Той продължава да няма време. Опитвам се да го накарам да яде от маята на „Флайшман“ всеки ден, по три питки, за да може да ходи редовно до тоалетната. Чувам го как пъшка там вътре, като се опитва да направи ако. Не, казва, че не му трябвала маята на „Флайшман“. Виждаш ли как е започнала да му пада косата? Опитвам се да го накарам да използва онзи тоник „Хеър-Медик“. Той не ще. Казвам му, че известният Хари Ричман обича да го използва. Казвам му, че Рут Етинг, известната певица, го използва. Тя твърди, че правел чудеса за скалпа й. Върджил казва, че не му трябвал. Върджил чете за идеалната мъжественост в моето списание физическа култура, където онзи старец Бернар Макфедън ти показва какви упражнения да правиш. Върджил не си вдига задника от стола. Поръчвам безплатната книга на Чарлз Атлас за динамичното обтягане и как ти осигурява вечно здраве и сили. Не иска да я прочете. Давам му книгата на Ърл Лийдърман, където е описано как да заздравим вътрешните си органи. Пиша чак до Нюарк, Ню Джърси… може пък да хареса книгата на Лайънел Стронгфорт за това, как да повишим жизнеността на тялото си. Върджил дори не я отваря, а ми казва: „Стронгфорт, шегуваш ли се? Този тип си е измислил името сам.“ Върджил се обади:

— Кажи му как ми купи тубичка „Айпана“ заради кръвта по четката ми за зъби.

Нарциса поклати уморено глава, очевидно вдигнала ръце от цялата работа.

— Сега използвам „Айпана“ — каза Върджил. — Взех си нова четка за зъби и тя остава бяла. — Задъвка парчето стек, което преди това беше потопил в жълтък и рече на Карл: — Знаеше ли, че годишно трийсет хиляди души умират при автомобилни катастрофи? Сигурно до един са излизали на пътя и са опитвали да се прегазят един друг. — После каза: — Току-що четох за това — погледна Нарциса, — как се казваше списанието, „Либърти“!

— Мисля, че беше „Либърти“ — отговори тя. — Или „Психология“, онова, което се казва „Живот в модерния свят“!

Първият път, когато Кристъл видя апартамента на Карл, й се беше наложило да дойде до Тълса за покупки. Той я разведе из жилището с две спални, където живееше още откакто бе станал заместник щатски шериф, като й каза, че плаща по трийсет месечно и в това влизали мебелировката, отоплението и осветлението, нова кухня, както и верандата за спане отзад… Кристъл отвърна:

— Не е зле.

Той й каза, че все се канел да пребоядиса стените и да купи нови килими, но засега не бил направил нищо друго, освен да окачи онези снимки във всекидневната. Почака, докато Кристъл се приближи до стената с фотографии в рамки, някои от тях увеличени.

— Това е баща ми в униформа, от времето когато е бил по корабите с морската пехота. — Замълча, за да пристъпи тя достатъчно близо, че да докосне снимката, след което прибави: — Бил е на Мейн.

Досега винаги беше казвал съвсем същото на всяко от момичетата, които водеше тук през последните години: „Бил е на Мейн“, и всяка от тях знаеше какво се е случило в Хаванския залив през 1898 и изслушваше описанието му как Върджил изхвърчал от кораба при експлозията, а след това попаднал в испански затвор.

— Вече си ми разказвал за баща си — рече Кристал. — През един от следобедите, когато се отби.

— Когато още живееше във фермата?

— Не много след като застреля Емет. Тогава ми разказа всичко за всички тези хора, за семейството ти, за живота, който си водил, когато си бил малък. — Тя се извърна достатъчно, за да го погледне: — Имах чувството, че искаш да се представиш за обикновен човек, не за тъпо ченге, което само стреля по хората. — После отново се обърна към стената с фотографиите и добави: — Тези никога не съм ги виждала, но се обзалагам, че веднага ще разпозная твоите хора само от начина, по който си ми ги описвал. — Кимна към една от снимките: — Това е майка ти. Името й беше Грейс, нали?

— Грасиаплена — каза Карл. — Произлиза от Грейс. Но това е баба ми, не майка ми. Във вените й тече част от кръвта на северните шайени.

— Грешката е моя — рече Кристъл. — Ако тя е част индианка, значи ти също си отчасти индианец. — Погледна го със слаба усмивка. — Никога не би ми хрумнало.

— Първия път, когато срещнах Емет, в онази дрогерия, той каза, че това ме правело мелез. Това тук в каубойското костюмче съм аз, на четири. Баща ми ми го купи. Като малък е искал да бъде каубой. Като навършил петнайсет, си купил кон за пет долара и решил да отпраши и да си намери работа на пасбищата. Само че баща му, проповедник от Църквата на Пресвятото слово, продал коня още преди да е слязъл от него и задържал парите. Вместо това избягал в Морската пехота, още бил на петнайсет, а майка му пък побягнала към Лейм Диър, за да поживее с нейните хора. Още си е там, но никога не сме се срещали. Не съм срещал и майка си, умряла е при раждането ми. Ето я, Грейс, в бяла рокля в деня, когато се оженили в Хавана. Ето го и баща й с нея, Карлос, на него съм кръстен. Веднъж баща ми ме отведе в Куба и го видях. Ето тук част от петролните кладенци на баща ми. А това сме ние двамата на платформата на сондажната кула, когато бях малък. Той обича да позира.

— Значи от там си го наследил — рече Кристъл.

— Само че не обича петрола. Въпреки че чековете не престават да пристигат, той си отглежда пекановите дървета.

— Сигурно като малък страшно те е глезил.

— Върджил винаги ми купуваше най-хубавите коне. Отглеждам добитък още от дванайсетгодишен, когато за пръв път се научих да яздя като мъж, почти докато се присъединих към шерифите. А този увеличен кадър с къщата? Това сме аз, баща ми и Нарциса на предната веранда в деня, когато се преместихме да живеем там. Преди това живеехме по-надолу по окръжното шосе, на отбивката за частните имоти. Нарциса е домашната му прислужница. Кристъл каза:

— Обзалагам се, че е нещо повече от това.

— Да, е, ами двамата са близки, били са заедно двайсет и шест години. Нарциса се грижи добре за него. Той чете вестници, а тя списания и двамата си разказват какво са научили. Винаги когато мога, карам до Окмългий за уикендите. Двамата с баща ми сядаме на верандата и разговаряме.

— Двамата сте дружки, а?

— Обича да знае какви съм ги намислил.

— И си шериф, въпреки че имате ферма?

— Какво да правя там? Да бера орехи? Обаче никога не се е опитвал да ме спира.

— Но сигурно и той се чуди.

— Какво толкова ми харесва в това да съм шериф? Мисли си, че съм самохвалко, че съм тръгнал да си създавам име.

Тя попита:

— Така е, нали?

Карл се ухили, а Кристъл се приближи, хвана го под ръка и го поведе към спалнята с думите:

— Може ли да побързаме, моля те, за да се махам от тук и да отида да пазарувам? Какво ще кажеш само да си вдигна полата и да си сваля гащичките?

— Носиш гащички?

— Миличък, казах ти, отивам до Вандевър, за да видя какво са им докарали. И опитай поне този път да не ми разваляш прическата, става ли?

Същата сутрин той се прибра от къщата на баща си и взе душ прав във ваната, обръсна се, среса косата си, като намокри гребена, за да стане права, след което си сложи малко бръснарски спирт. Възнамеряваше да облече жилетката, която вървеше с тъмния костюм. Навън беше студено, прекалено студено за панамената шапка. Вместо нея щеше да сложи кафявата филцова — така или иначе се налагаше да й свикне за следващите няколко зимни месеца. Шапката му прилягаше добре, имаше хубава форма и започваше да я харесва. Прищипа дъното, сложи я на главата си и просто усети, че изглежда добре с нея, с леката извивка на периферията. Горното палто не го интересуваше толкова много. Когато излизаше извън града, носеше каубойско с яка, поръбено с агнешка вълна. В градовете, с постоянното влизане и излизане от коли, и шлиферът вършеше работа. Подбра си една връзка в бургундско червено, която вървеше със синята риза и тъмносиния костюм, а после пристегна кобура на мястото му под мишницата. Далеч по-удобно беше да носи револвера на бедрото, но големият колт с рама за четирийсет и пети калибър се вадеше по-лесно изпод лявата ръка, а и номерът се получаваше в седнало положение. Завъртя барабана, за да провери гнездата, и пъхна револвера с изпилен преден мерник в кобура, който омекотяваше на всеки две седмици със сапун за седла. Сложи нов пакет „Лъки“ в джоба на сакото заедно с картонче кибритени клечки, но остави кесията „Бийчнът“ на бюрото — онова, което дъвчеше понякога, когато беше извън града или посещаваше баща си; Върджил обожаваше „Бийчнът“. Сложи чифт белезници в джоба на шлифера, понеже не обичаше твърдия металически допир от задната страна на колана си. Резервните патрони стояха винаги в единия джоб на сакото му. Какво друго? Портфейлът, дребни, пакетче дъвки, ключовете от понтиака осмица седан, който му бяха позволили да използва. Девет минути по-късно спря пред хотел „Мейо“. Във фоайето хвърли поглед към отражението си в огледалото, вдигна си шапката, след което я спусна съвсем малко по-надолу над очите. Кафявата шапка си я биваше, заместник щатски шериф Карл Уебстър изглеждаше добре.

Карл почука на вратата на стая 815. Тя се отвори и в рамката й застана Тони Антонели. Карл каза:

— Чувам, че си искал да говориш с мен.

— Да, но не сега. Канех се да интервюирам Лули Браун.

— Още ли не си започнал? — попита шерифът. — Нека само й кажа „здрасти“.

Веднага се познаваше, че на репортера от „Истински детектив“ не му се иска да го пуска, но в крайна сметка отстъпи, докато Карл пристъпваше в стаята и се оглеждаше с любопитство. Тони посочи към една врата и рече:

— В спалнята е.

— Взел си й цял апартамент с отделни стаи?

— Две стаи и баня, петнайсет долара.

— В писането има добри пари, а?

— На разходна сметка е. — Тони вдигна ръка и допълни: — Чакай малко, ще отида да проверя как е. — Приближи до вратата на спалнята, почука два пъти и каза: — Лули?

Карл успя да чуе гласа й, но не различи думите. Тони попита:

— Така ли? Колко жалко. — А накрая: — Разбира се, че ще почакам. — Обърна се към Карл: — Казва, че й е излязла пъпка и се опитва да я скрие.

— Ама каква е тя — рече Карл, — филмова звезда? Кажи й, че съм тук и я чакам.

— Доста е стеснителна — обясни Тони, — дори плаха. Цялото това внимание й идва в повече.

Карл се обърна и се настани в един голям, удобен стол в края на дивана. Вдигна поглед и видя, че Тони приближава към него с думите:

— Така и така имаме няколко минути, много ми се иска да науча за престрелките, в които си участвал, онези, за които само съм чел във вестника. Наложи ми се да се поровя в архива с изрезки на Тълса Уърлд, за да се добера до онова, което бяха нарекли „Престрелка очи в очи“, както и другото: „Шериф застрелва убиец с автомат от разстояние четиристотин ярда“.

Карл отговори:

— Това са. Първото приличаше на всяко друго, а второто изобщо не беше престрелка.

— Миналата година ходих не зная колко пъти до Канзас Сити, за да се опитам да изровя някаква поверителна информация за боса Пендергаст[29] и неговите приятелчета. Искрено пожелавам успех на всеки журналист, който се опита да стори същото. — Тони продължи да говори забързано и седна в края на дивана, на самия ръб на възглавницата. Извади бележника си и добави: — Искам да науча нещо повече за онзи случай, когато си използвал пушка.

— Като спомена Канзас Сити — каза Карл, — напоследък си мисля да намина натам.

— Ами… — рече Тони — най-големият град по площ е в целите Съединени щати, известен е още като Париж на Равнините. И е широко отворен. В Канзас Сити можеш да откриеш хазарт, пиячка и сладурани колкото ти душа иска. Искам да кажа, ако си такъв човек.

— Виждал ли си Елъди? — попита Карл.

Това накара Тони да се поизправи на мястото си.

— Преди няколко дни.

— В окръжното е и разговаря с шерифите. Казах й: „Ако отново се върнеш в Семинол, ще те тикна в затвора.“

— Не съм я виждал — рече Тони. — Значи е в окръжното, а?

— Искаш да си разговаряме за Елъди, или за престрелки? — попита Карл, за да види що за професионалист беше този писател от „Истински детектив“.

Отне му само две секунди, за да се захване отново за работа. С думите:

— Да, абсолютно. Искам да науча повече за това, как си застрелял убиеца с автомат. Наистина ли си бил на четиристотин ярда от него?

— Другата история е по-интересна — рече Карл.

Загледа как Тони се изправи от дивана, приглади предната част на панталоните си и каза:

— Би ли изчакал за минутка? Искам да проверя какво прави Лули.

Карл проследи как репортерът отиде до вратата на спалнята, приближи ухо до нея и почука.

— Лули? Ще се бавиш ли още дълго? Трябва да отида до тоалетната. — Пристъпваше от крак на крак. — Какво? — попита на няколко пъти, явно не я чуваше добре.

— Ти плащаш сметката — каза Карл. — Влизай смело.

— Чувам, че е пуснала водата — обясни Тони и тръгна към коридора. — Ей сега се връщам — И излезе от апартамента.

Щом вратата зад него се затвори, Карл стана, прекоси разстоянието до спалнята и влезе вътре с думите:

— Лули, къде си се скрила?

Беше в банята. Видя я точно когато излизаше от пълната с пяна вана. Лули беше гола и го погледна право в очите, докато се протягаше за кърпата, забързано, ала след това малко по-спокойно. Карл имаше чувството, че в този момент тя още се мъчи да реши как да се държи с него — като добро момиче, смразено от факта, че я е видял гола. Или както я беше описал Тони — стеснителна, дори плаха. Ха, така ли било? Но не прекалено плаха, че да не може да застреля Джо Янг. Гледаше я как се обърна, за да подсуши гърба си.

Лули каза:

— Още ли ме гледаш?

— Не мога да се въздържа.

Тя хвърли кърпата, предоставяйки му ясен изглед към малкото си задниче и се пресегна за една зелена хавлия, окачена на стената. Демонстрира лека скромност, оставайки с гръб към него, докато я обличаше, тъй като така или иначе вече беше видял червения мъх, открояващ се на чистата й бяла кожа. Явно бе решила да бъде себе си в негово присъствие.

Излезе от банята и каза:

— Къде е Тони?

— Трябваше да се изпишка.

— Никога не бях срещала писател, който да е толкова учтив и деликатен. — Тя седна пред тоалетката и започна да сресва косата си. — Освен това никога не си бях взимала вана с балончета, така че си купих есенция, за да видя как е. Не е зле, мирише хубаво, но само си седиш.

— Човек изпуска много, като живее във ферма за памук — рече Карл.

Пристъпи по-близо, за да я погледне в огледалото на тоалетката, с наведена глава, докато яростно разресваше косата си, а хавлията й лекичко се отваряше.

Тя престана да се реши и вдигна очи към него:

— Всички тези интервюта започнаха да ме уморяват. Вече се налага да си измислям, за да им бъде интересно. На един дори казах, че веднъж случайно съм се натъкнала на Чарли Флойд във форт Смит. А репортерът ми казва: „Случайно, а? Да бе.“ Попитах го: „Щом не ми вярваш, защо изобщо да разговарям с теб?“, а той отговаря: „Какво си търсела в Арканзас, освен ако не си искала да се срещнеш с него?“ И тогава ми се наложи да си измисля нещо.

— Но по така, че да продължи да не ти вярва? — попита Карл.

— Да, и става страшно объркано. Докато бях в Салисоу, чух, че Чарли наистина е бил там, във форт Смит, заедно с Руби и малкото им момченце Демпси, и мислех да отида да се видя с Руби. Само че отново се преместиха и никой не знае къде са. — Лули се среса енергично още няколко пъти, спря и отново погледна Карл: — Знаеш ли какво реших? Ще отида в Канзас Сити. Казват, че бил страшен град, пълен с интересни места за разглеждане, а и сега вече мога да си позволя пътуването.

— И в Тълса има доста неща за разглеждане — рече той.

Тя го улови, че гледа към хавлията й, и побърза да се загърне с думите:

— Все още имам онези петстотин, които ми дадоха, задето застрелях Джо Янг. Искам да ги похарча в Канзас Сити, не в някакъв петролен град.

— Ако искаш да разгледаш Тълса и да си спестиш разходите — каза Карл, — можеш да отседнеш при мен.

Тя задържа четката над косата си.

— Да отседна при теб?

Карл видя, че хавлията отново се разтваря, ала този път, загледана в него, тя не я докосна.

— Имам апартамент с две спални, нова кухня, удобна всекидневна и голямо радио „Атуотър Кент“ точно до дивана. Всяка седмица идва домашна прислужница, за да почисти и да изпере. Остани, ще те разведа из града.

— Не ходиш ли на работа?

— Взел съм си няколко дни почивка.

Тя среса косата си два пъти и пак спря.

— Какво ще кажат хората, ако се пренеса да живея с теб? Например майка ми, като научи?

— Не й казвай.

— Ами съседите ти?

— Не ги интересува.

Лули рече:

— Почти не те познавам.

— Предлагам ти стая — уточни Карл. — Ако не искаш да разгледаш града, горещите заведения, да излезеш на танци, решението си е твое. Можеш да си седиш на дивана и да слушаш радио.

Лули попита:

— Ще ме изведеш на танци?

Тони извади ключа от ключалката, затвори вратата, обърна се и видя, че Карл Уебстър излиза от спалнята.

— В момента се облича — рече Карл.

Тони просто си стоеше до вратата.

— Говорил си с нея?

— Смята да поостане в Тълса няколко дни.

— Е, няма начин да остане тук.

Тони произнесе последното почти веднага.

— Но може да остане за тази вечер, нали, стига да иска?

— Апартаментът е на наше разположение само до шест.

— Наел си го с намаление — каза Карл. — И не си плащал никакви петнайсет долара, нали, Тони? Излъга ме.

Беше сигурен, че шерифът се шегува. И все пак недостатъчно сигурен. Тони приближи дивана с думите:

— Щом съм казал петнайсет, значи са петнайсет, толкова струваше. Въртеше ми се из главата, понеже ще се наложи да доплащам, ако останем след шест.

— Къде ще спи Лули? В колата? — попита Карл.

— Говорих с хотелската управа и ще й дадат луксозна стая за два долара.

— Докарал си малкото момиченце чак до Тълса и караш нея да плаща?

— Ще се погрижа лично — побърза да уточни Тони.

— Работодателят ти е доста стиснат — каза Карл. — Не се тревожи за сметката, аз ще й намеря къде да отседне. Седни, ще ти разкажа за „Престрелката очи в очи“.

Отново го правеше, караше го да решава в движение, манипулираше го. По същия начин беше постъпил и с Елъди, спомена я, след което го отряза, без да му даде повече обяснения къде може да я намери. Или просто обичаше да слуша собствения си глас.

— Не — рече твърдо Тони. — Искам да чуя повече за „Шериф застрелва убиец с автомат от разстояние четиристотин ярда“.

— Точно така се случи — обясни Карл. — И нищо повече.

— Единственият път, когато си използвал пушка.

— Единственият път, когато ми се наложи.

— Научих, че всичко започнало с обир на банка в Салисоу. Но защо там? Как беше името на този тип — Пейтън Браг? Искам повече подробности.

— Едва ли ще си спомня нещо повече.

В стаята настъпи мълчание, след което Тони попита:

— Защо не искаш да ми разкажеш за случилото се?

— Ще ти разкажа — отвърна Карл. — Но наистина не знам колко ще успея да си спомня със сигурност.

— Нали си го спомняш онзи грозен бияч е очилата с опушени стъкла? Наричаха го Буу.

— Като си извърнеше главата — рече Тони, — не изглеждаше чак толкова зле.

— Но си запомнил грозната му страна — каза Карл. — Истинското му име е Били Браг, малкото братче на Пейтън Браг, убиецът с автомат, застрелян от известно разстояние.

— Така — проточи Тони, — Пейтън Браг — и си го записа.

— Пейтън се занимаваше с дестилация. Той се грижеше за малца и изобщо за целия процес до разливането, след което брат му Били поемаше доставките до клиентите. После Пейтън се вдигаше и обираше някоя банка. Когато законът най-после го спипа на местопрестъплението, беше ограбил Щатската банка в Салисоу. Знаеш ли защо избра тъкмо нея?

— Защото Салисоу е близо до Куксън Хилс? — попита Тони.

— Виждаш ли, значи знаеш защо. Но това е само една от причините. Основната е, че Красавеца Флойд беше ограбил същата банка — в родния си град, нали разбираш — и прибрал само две хиляди петстотин тридесет и един долара и седемдесет и три цента. Пейтън казал, гледай само, ще я обера по същия начин като Чок, с автомат, и ще си изляза от Салисоу с касиер на стъпенката и много повече сухо от две хиляди петстотин тридесет и един долара.

— Откъде знаеш всичко това, Пейтън ли ти го е казвал?

— От хлапето, което караше колата за него.

— Как се е казвало?

— Не си спомням, но онзи, който беше с него в банката, се казваше Хики Груумс, въоръжен и опасен, банките в Арканзас бяха обявили петстотин долара за главата му. Нали се сещаш, на Пейтън не му харесваше това, че Чарли Флойд обира всички лаври за банките, които Пейтън обираше. Всъщност по това време свидетелите виждаха Чок по време на всеки банков обир в Оклахома. Така че Пейтън възнамеряваше да си изгради име.

Тони рече:

— Твърдят, че Красавеца Флойд е ограбил петдесет и една банки само за една година.

— Много добре знаеш, че това няма как да е истина — отвърна Карл. — Та Пейтън и неговият партньор са в банката, Пейтън размахва наляво-надясно автомата, за да получи съдействието на служителите. В този момент вече са в трезора и пълнят торбите… докато в същото време хлапето в колата форсира двигателя, за да е сигурен, че няма да го предаде в решаващия момент. Не изпуска банката от поглед, така че не забелязва, когато наблизо минава полицейска кола.

— Но те забелязват него — обади се Тони, — защото им се струва подозрителен.

— Така че сигурно вече ти е ясно какво се случва — продължи Карл. — По времето, когато хлапето най-сетне се усеща, че минувачите извръщат глави към него, докато забързано разчистват мястото пред банката, най-после решава да обърне глава, вижда полицаите и веднага надува клаксона.

— Каква е била колата?

— „Оукланд“. Чисто нова осмица, която хлапето задигнало от някакъв паркинг в Мъскоугий. Пейтън се задава тичешком от банката, приближава до колата, а от полицията му извикват да спре и да си вдигне ръцете над главата. Сега Пейтън пуска в ход томпсъна срещу тях, потрошава паркираните коли и витрините на магазините… В този момент партньорът му излиза от банката с парите, докато автоматът продължава да трака. Полицията гръмва Хики Груумс, още преди да е успял да си изкара и другия крак от банката. Пейтън вече е в колата и гледа към партньора си, паднал мъртъв на тротоара, а в торбите има поне десет хиляди долара.

— Впоследствие си научил колко са взели?

— Точно, но хлапето от колата по-късно свидетелства, че Пейтън е знаел колко са прибрали и изглежда се канел да слезе и да опита да ги вземе. Сега вече полицаите и всички останали стрелят по колата, така че хлапето се набира на педала за газта и си плюят на петите. Тони попита:

— Спомена, че Пейтън е открил огън с автомата?

— Уби един от полицаите, както и още двама минувачи. Щом излязоха от града, започна гонитба сред хълмовете. Там горе пътищата нямат настилка, така че през по-голямата част от времето следваме следите от гуми в прахта. Шерифът от Секуоя направи блокада на пътя недалеч от Бръши. Пейтън мина направо през нея и успя да убие един от заместниците. По времето, когато вече приближаваха Бънч, към нас се беше присъединил и окръжният шериф на Адеър…

— Един момент — каза Тони. — Ти какво си правел в Салисоу?

— Издирвах Чарли Флойд. Бях отишъл да разговарям с роднините на жена му. Една от братовчедките, на име Луиз, му беше писала още докато бил в затвора.

— Искаш да кажеш Лули?

— По това време не я познавах. И бездруго тогава не беше там. Вторият й татко, мистър Хагенлокър, ми каза, че му била откраднала колата. Върнах се обратно в Салисоу и се оказа, че току-що бяха обрали банката.

— Така че се включи в преследването.

— Тъкмо ти разправях как вече приближавахме Бънч, когато забелязахме оукланда встрани от пътя в храсталаците, виждаше се само задницата, а хлапето ни чакаше с вдигнати ръце. Каза ни, че Пейтън го накарал да отбие от пътя и да скрие колата, но когато го направили, заседнали и задницата останала да се вижда. Хлапето ни разправи как случайно недалеч от тях минала друга кола, някъде близо до изоставената бензиностанция по-надолу. Пейтън изтичал и я спрял — хлапето каза, че карала жена, — след което изчезнали нанякъде.

Тони попита:

— Каква марка била колата?

— „Есекс“ 1930 с две врати, зелен. Окръжният шериф спомена, че принадлежала на Вениша Мънсън, учителка, стара мома от Бънч.

— Така че си отишъл да се срещнеш с нея.

Раздразнен, Карл искаше да отговори, че ще стигне и до това, но се овладя, защото искаше да разкаже случилото се така, както си го спомняше.

Как беше говорил с окръжния шериф на Адеър за Вениша Мънсън? Шерифът — старо момче, което му напомняше за собствения му баща — дъвчеше тютюн и бе прям в думите си, но без да си дава много зор. Тогава му каза:

— Познавам Вениша още от малко момиченце, вече повече от трийсет години, но нямам никаква представа какво й е в главата. Разправят, че още навремето едва не забегнала с някакъв селяндур от петролните сонди, но нейният старец сложил край на цялата работа. Не съм чувал да се среща с някой друг. Никога не говори, освен ако не я заговориш пръв. Освен това не си къдри косата и не се издокарва никак. — Шерифът продължи: — Не, връщам си думите назад. Преди няколко дни я видях с руж на лицето. В пощата, пускаше писмо. Въобще не изглежда зле, като се пооправи. Само дето е, как да кажа, леко кльощава, почти няма гърди по нея, за които да си заслужава да говорим.

— С кого, мислиш, си кореспондира?

— И аз това се чудех.

— Смяташ, че познава Пейтън?

— Възможно е.

— И двамата си падат по забежките.

— Разбирам накъде биеш. Предчувствията ти някога оправдават ли се?

— От време на време.

Откриха къщата в края на дълъг почти цяла миля прав черен път с издълбани коловози, минаващ през оголени и засушени земи. Стара къща, оставена на произвола. Вениша бе последната от семейството, живяло там.

Зеленият есекс стоеше паркиран недалеч от къщата.

Вениша излезе на верандата, докато техните четири коли спряха полека в двора отпред: две от шерифските служби, тази на Секуоя и Адеър, един седан с хайката от Салисоу, въоръжени до зъби с техните рязани пушки и винтовки и понтиакът на Карл заедно с хлапето на Пейтън.

— Огледай я хубаво — обърна се към него Карл. — И ми кажи дали е жената от есекса.

— Така и не успях да я видя добре.

— Колата е същата, нали?

— Определено ми се струва, че е същата.

— Кажи ми сега — продължи Карл, — Пейтън ли накара колата да спре, или колата спря за него?

Хлапето отговори:

— Каква е разликата?

— Заплаши ли я с автомата?

— По това време не го държеше.

— Оставил го е в твоята кола?

— Мисля, че го забрави.

— А държеше ли оръжие в ръката си?

— Не видях такова.

— Разпознаваш ли я?

— Вече ти казах, не я видях добре.

Карл излезе навън и заедно с окръжния шериф на Адеър приближи жената на верандата. Двамата докоснаха перифериите на шапките си. Карл си каза името, както и че е заместник щатски шериф, след което прибави:

— Как сте днес?

Вениша не отвърна нищо, просто си стоеше там, обгърнала раменете си със слабички ръце и червени кръгове руж на бузите.

— Бихте ли ми казали дали преди не повече от два часа сте отбили на пътя, за да вземете един човек?

Тя поклати глава. Шерифът се обади:

— Вениша, говорим за Пейтън Браг. Имаме свидетел, който твърди, че те е видял да го взимаш с колата си.

Тя отговори:

— Каквото и да си мисли, че е видял вашият човек, греши.

— В окръга ми е известно да има само два есекса — каза шерифът, — и този тук е зеленият.

Карл забеляза как тя се вторачи право в стария шериф, с износените му вълнен костюм и вратовръзка и издута от тютюна буза. Сега Вениша вдигна рамене.

— Ще възразите ли, ако влезем да огледаме къщата? — попита Карл.

Тя каза:

— Защо? Мислите, че Пейтън Браг е вътре?

— Познавате ли Пейтън?

— Има ли значение? — попита Вениша. — Няма да ви пусна вътре.

Шерифът рече, че много съжалява, но се налага да го сторят:

— Пейтън е убил трима души, един от тях служител на реда, докато обирал банката в Салисоу. Освен това застреля един от заместниците в Секуоя, докато се опитваха да му преградят пътя. — Той се обърна и даде знак на останалите да дойдат; щяха да влязат.

Сега Карл започна да разказва на репортера от „Истински детектив“ как претърсиха къщата, горния етаж, убежището в мазето, как ровиха из дрешници, пълни с вещи на семейството… Карл пръв обърна внимание, че на окачалката до входната врата има прекалено много чадъри, след което не им трябваше чак толкова време, за да извадят отзад един уинчестър — скрит между черните гънки на плата. Имаше оптически мерник и беше зареден. Карл го показа на Вениша Мънсън.

Тя каза:

— Моя е, ясно?

Карл остави пушката в колата си и се върна обратно, за да завари всички навън, загледани в далечината през пустошта към линията на дърветата, най-близкото може би на около четвърт миля или там някъде.

— Мис Мънсън, ако видите Пейтън преди нас, предайте му да се предаде, докато все още е жив — рече той.

Тя не отговори нищо, но пък останалите го погледнаха странно. Хайката от Салисоу се върна при колата, като мъжете разговаряха за онова, което й беше казал. Заместниците от Секуоя не бързаха и вместо това известно време позяпаха жената и коментираха нещо помежду си.

Карл се обърна към шерифа на Адеър и каза:

— Тя и Пейтън се познават. Преди да обере банката, е планирал да се скрие в дома на Вениша. — Шерифът се намръщи, като продължаваше да дъвче тютюна си, а Карл добави: — Пейтън не е спирал колата й на пътя. Била е там, за да го прибере.

— Това ли ти е предчувствието?

— Разбрах го от хлапето. Само дето никой не е включвал и него в играта.

Шерифът отново се загледа към далечната линия на дърветата и придърпа периферията на шапката ниско над очите си, за да се предпази от слънцето.

Карл рече:

— Тази вечер ще се върне.

Всичко, с което разполагаше Бънч, беше една бензиностанция, дъскорезница, където обработваха суров дървен материал, паянтова църква и общ магазин. Пощенската станция си имаше собствен тезгях в общия магазин, а отделенията за писмата се намираха на стената зад него.

Карл го описа на Тони в апартамента в хотел „Мейо“.

— Изпратихме хлапето обратно в Салисоу заедно с тамошната хайка. Петимата се натъпкаха като сардини в колата. Наложи се да ги накараме да обещаят, че няма да го закачат, понеже си беше просто един глупав сополанко. Разполагахме с двамата заместници от Секуоя и двама от Адеър, които шерифът накара да останат. Точно с него разговарях, името му е Уесли Селърс, в случай че искаш да си запишеш името му в бележника си. От време на време идва в Окмългий, за да се види с баща ми. Говорят за Испанската война и стреляме по враните по пекановите дървета. Уесли ни откара в дома си и жена му ни направи сандвичи с яйце и лук и отвори една консерва шунка с подправки, за да си намажем на хляба, докато се опитвахме да решим как да спипаме Пейтън. Поне ни беше известно, че е оставил автомата в колата — добра новина.

— Но в себе си все пак е имал поне някакво оръжие — рече Тони.

— Изобщо не се съмнявахме в това. Решихме в къщата да остана аз, за всеки случай, ако Пейтън все пак успее да преодолее другите, пръснати около нея.

— Разговаря ли с нея?

— Когато ми идваше наум какво да кажа.

— Какво изпитваше, лице в лице с тази жена, знаейки, че ти и хората на шерифа ще убиете любимия й?

— Дали й симпатизирах?

— Чувстваше ли съжаление… към тази стара мома с приятел банков крадец?

— За мен тя беше никой — отговори Карл. — Щом се стъмни, отидох с колата до къщата под претекст, че просто наминавам. Есексът беше обърнат със задницата към къщата, готов да се изстреля към пътя. Реших, че ако ключовете са вътре, трябва да ги прибера. Само че точно тогава чувам гласа на Вениша, застанала на верандата в тъмното, да ме пита какво искам. Налагаше се да вляза в къщата, за да могат другите да приближат по пътя и да заемат позиции.

— Вероятно е разбрала, че не си сам — рече Тони.

— Вероятно — сви рамене Карл, — но човек никога не знае. Казах й, че искам да поговорим. Тя пък ме попита дали съм й донесъл пушката — уинчестъра с оптическия мерник — и че не съм имал право да я взимам. Още беше в колата ми, но не й го казах. Рекох: защо не влезем в къщата и не седнем. Тя се съгласи, предполагам от любопитство да научи какво имам да я питам, преведе ме през всекидневната към кухнята и дръпна ключа на осветлението над масата.

— Знаела е, че не си отишъл там за забавление — вметна Тони.

— Обзалагам се, че се е пречупила и е започнала да те умолява да го пощадиш, едва вторият сериозен приятел, който е имала през трийсетте години от живота си.

— Не, но успя да ме изненада — отговори Карл.

Тя го попита дали иска нещо за пиене.

Карл отговори, не, благодаря, и проследи как тя отвори един от шкафовете, извади отвътре един буркан от компот с уиски и две чаши, които остави на масата. После му каза:

— В случай че промениш решението си. — И си наля два инча от уискито, което, изглежда, не беше по-силно от изворна вода.

Беше облечена в дълга вълнена домашна роба — зелена като колата й, — която се спускаше до пода и й беше прекалено голяма, с твърде дълги ръкави. Имаше руж на бузите и си беше сложила червило, яркочервено в светлината на лампата над главите им. Вениша се настани с гръб към мивката и шкафовете с посуда, а Карл зае стола вляво от нея, за да може да наблюдава задната врата. Не му се нравеше идеята да седи точно под светлината.

— Значи си учителка, а?

— И пия контрабандно уиски — каза Вениша. — Как ти се струва комбинацията?

— Всеки с вкусовете си… щом го пиеш, сигурно си имаш причина. Пейтън ли ти го носи?

— Когато се сети.

— Какво правиш, когато свърши и него го няма наоколо?

— Сладурче, живея в района на Куксън Хилс. В която и посока да тръгна, след по-малко от миля ще си намеря нещичко за по-специални случаи. Нали разбираш, пия само в компания. — Тя надигна чашата си към него и отпи доста сериозна глътка, след което попи уста с ръкава на домашната роба. — Онова, което никога не ми стига, са цигарите.

Карл извади пакета „Лъки Страйк“, тупна няколко от цигарите да изскочат, стана и го поднесе към нея. Вениша взе една и я запали с помощта на картонче кибритени клечки, което измъкна от джоба на робата. На кибрита пишеше: НЕКА УСТАТА ВИ БЪДЕ ЩАСТЛИВА. ПУШЕТЕ СПЪД[30]. Карл плъзна пакета към нея през масата. Зелената му опаковка беше с почти същия цвят като робата й.[31]

— Ако се опитваш да ме накараш да се разприказвам за Пейтън, продължавай. Но се съмнявам, че ще мога да ти кажа нещо, което не знаеш. Ще ти разкрия едно, обаче: ако Пейтън приближи къщата и те види през прозореца, ще те застреля на място. — Тя вдигна лице и издуха струя дим, който се изви в светлината.

Карл попита:

— В кой клас преподаваш?

— Във всичките.

— Днес Пейтън вече уби четирима души — подхвърли Карл.

— Така ли било? Мислиш, че не го познавам? — Вениша се изправи и се върна от мивката с един тенекиен пепелник. — Или ще го спипаш, или няма. Ако успееш, ще ми се налага да се спускам по пътя, за да си купувам уискито. — Отново дръпна от цигарата и продължи: — А ти колко хора си убил?

На ума му беше да й отговори, че не е убивал хора, но каза:

— До един бяха издирвани престъпници, бегълци.

— Значи не са хора?

— Като говориш за „хора“, си представям невинни минувачи, а не побеснели бивши затворници и убийци.

— Колко от тях си убил?

Карл се поколеба.

— Само трима.

Само трима по това време, каза на Тони. Уоли Таруотър, онзи, който се беше опитал да му открадне кравите; Емет Лонг, във фермата близо до Чекота; и Дейвид Лий Суик на излизане от банката в Търли, взел онази жена за заложник, същият, към когото Карл бе приближил през улицата, казвайки му да пусне жената и да хвърли оръжието, а когато Суик бе стрелял, Карл бе изтеглил пистолета си и го беше прострелял в главата от петнайсет стъпки, причината, поради която от вестника в Тълса бяха написали „Престрелката очи в очи“.

Вениша каза:

— Ако застреляш Пейтън, ще се изравниш с него, нали? И преди е стрелял по човек, заради някаква уличница в Талекоуа, но само го е ранил. Човекът оживял.

Тя отпи от питието си, допуши цигарата и попита:

— Нервен ли си?

Той отговори:

— Чувствам се добре. А ти?

Тя отвърна:

— Да ти кажа право, изплашена съм до смърт.

— Така стават тези работи — рече Карл, — като се забъркваш с хора като Пейтън.

— От теб ме е страх — каза Вениша, — не от Пейтън. — Знаеш ли защо? Понеже предпочиташ да го застреляш, вместо да се опиташ да го вразумиш.

— Пейтън решава — сви рамене Карл. — Спомняш ли си какво ти казах? Щом го видиш, кажи му да се предаде, ако иска да остане жив.

— Къде да го видя преди теб? Моля се на Бога да не се появи, защото ще го разстреляш като куче.

Карл поклати глава с думите:

— Стреляме само когато няма друг начин да спрем беглеца.

— Това ти е извинението — рече Вениша — да станеш шериф и да започнеш да се разхождаш с оръжие. Харесва ти да убиваш хора. Мисля, че не можеш да живееш без това усещане.

Не разправи в подробности на Тони какво беше казала Вениша — не спадаше към детайлите на престрелката с убиеца с автомат.

Карл запази това за себе си, защото през цялото време, докато преследваха Пейтън Браг, от главата му не излизаше мисълта, че когато го настигнеха и се разразеше престрелка, щеше да му се удаде шанс да направи Пейтън своя номер 4.

Точно така, виждаше Пейтън като бройка.

Само че имаше ли нещо лошо в това? Да ти се иска да изкараш един десперадо от играта? На шерифите това им беше работата и той се гордееше с професията си… макар баща му да го смяташе за луд, задето с толкова лека ръка се подлагаше на необмислени рискове срещу ниско заплащане. Единственото чувство, което го бе навестявало след престрелка, беше облекчението, че всичко е приключило и все още е жив. След случая в Търли трепереше. Заложничката припадна и той си помисли, че я е убил.

Първо облекчението, а после и гордостта от стореното, по начина, по който пилотите от войната, Еди Рикенбекър[32] например, рисуваха немски кръстове отстрани на корпуса на самолетите си СПАД, точно под кокпита, горди от свалените вражески пилоти. Рикенбекър имаше двадесет и шест. Онзи немец обаче, Червения барон[33], си оставаше ас на асовете с над осемдесет свалени самолета. Издигаха се горе и търсеха врага, за да го отстрелят. Шерифите пък ловяха издирвани престъпници, живи или мъртви. Нима имаше разлика?

Като дете беше правил модели на военни самолети от балзово дърво. Немския „Фокер Драйдекер I“ с три крила беше боядисал в яркочервено.

Карл продължи с това, че когато стрелбата се разнесла, Вениша тъкмо палела цигара. Той скочил, но след като Тони поиска подробности, си припомни, че клечката била на път да изгори пръстите й, така че тя я пуснала на масата. После му разказа, че стрелбата се разнасяла някъде отпред, а когато се добрал до верандата, есексът вече се отдалечавал от къщата, без значение дали ключът си бил стоял в колата, или пък бил в джоба на Пейтън. После Карл обясни как изтичал до понтиака, за да вземе уинчестъра, докато в същия момент заместници на Уесли Селърс излизали на открито и стреляли на поразия по бягащата кола. Карл погледнал през оптическия мерник, видял как задните светлини на есекса загорели в червено точно пред окото му, прицелил се малко над левия стоп — заместниците му крещели да стреля — и натиснал спусъка, заредил пушката, за да открие още веднъж огън, но колата вече завивала остро извън пътя и само миг по-късно заорала сред браздите на полето и спряла напълно.

— Куршумът беше уцелил Пейтън в тила — обясни той.

Тони си записа в бележника и попита:

— Номер четири, а?

Карл не отговори, а рече:

— Един от заместниците измери с крачки разстоянието дотам, където стоеше колата и каза, че било четиристотин ярда, повече или по-малко.

— Смяташ ли, че си имал късмет?

— Улучих онова, в което се целех.

— Само че от това разстояние…

— Беше по-скоро около триста ярда.

— Видяхте ли се отново с Вениша Мънсън?

— Когато се върнах при колата.

— Плачеше ли тя?

— Нямаше как да разбера.

— А каза ли ти нещо?

— Попита ме дали може да си получи обратно пушката.

— И ти й я даде?

Карл поклати глава.

— Беше улика.

Тони отиде при вратата на спалнята, за да провери отново Лули. Тя му извика, че ще дойде след няколко минутки. Когато се върна при дивана, той погледна часовника си.

— Вътре е вече почти два часа. Как мислиш, какво прави?

— Оглежда се в огледалото — отвърна Карл. — Така правят момичетата.

— Искам да те питам нещо за престрелката в кръчмата — рече Тони и отново седна и прелисти няколко страници от бележника си. — Всичко стана толкова бързо.

— Искаш да знаеш кой застреля последния от братята Уайклиф, аз или едноокият бияч. Ще ти отговоря. Според мен, когато Буу се обърна, за да се прицели, трупът на нещастника вече се беше вкочанил.

Тони се ухили.

— Зная, че те видях да стреляш в него пръв и съм готов да се закълна за това в съда. Онова, което все още не ми е ясно, е… когато каза на Нестор, че ако ти се наложи да извадиш оръжие… нали се сещаш, че ще го застреляш.

— Какво те тревожи? — попита Карл. — Смяташ, че съм държал пистолета в ръката си?

— Това искам да науча от теб.

— Защо те интересува толкова силно?

— Опитвам се да разкажа историята, така че се старая да опиша съвсем точно случилото се.

— Ако пистолетът е бил в ръката ми… тогава кога съм го извадил?

— Не съм напълно сигурен, че го държеше.

— Но ако беше така — настоя Карл, — ако вече съм държал колта, значи съм излъгал Нестор, а?

Тони поклати глава.

— Случилото се няма нищо общо с истината. Нахлуха вътре направо с колата и ти е било ясно, че всеки момент ще започне стрелба.

— Но съм го излъгал?

— Не… както вече казах, не става дума дали си излъгал, или си казал истината. Предполагам, че опира до това какви бяха думите ти в дадената ситуация.

— Ти беше горе на стълбите, имаше добър изглед. Кажи ми ти как видя ситуацията.

— Нестор вдигна патлаците и ти го застреля.

— Какво му е лошото да оставиш нещата такива, каквито са? Просто да разкажеш какво си видял?

Карл си тръгна няколко минути по-късно с думите, че трябва да се отбие до имението на семейство Белмонт, за да види дали може да размени няколко думи с бащата, Орис.

— Обаче слушай, ако искаш да говориш с малкото момиченце за Чарли Флойд, давай. Нямам търпение да чуя какво ще ти отговори.

Ако собственото ти дете обира банки, нарушава закона, продавайки алкохол, и стреля по хората с очевидното намерение да ги убие, ще се опиташ ли да го защитиш? Да го скриеш? Карл мислеше, че повечето родители биха предпочели да извинят момчето си и биха се опитали да му помогнат, но не беше толкова сигурен в случая със семейство Белмонт, особено с майката на Джак.

Телефонира в службата на Орис Белмонт, за да си уговори среща, но от там му отвърнаха, че тази седмица е в Хюстън, Тексас. Вече се беше поинтересувал от личния живот на мистър Белмонт, така че се зачуди дали в този момент не е в хотел „Мейо“ при приятелката си. В крайна сметка реши: не, не и за цялата седмица, не и човек, който в миналото се е занимавал основно със сондажи, а понастоящем движи търговски операции. Може пък поради някаква причина да си стоеше у дома.

Точно натам и се насочи, към имението сред много други имения в Мейпъл Ридж, кварталът на богаташите южно от търговската част на Тълса. Паркира понтиака на улицата и тръгна към вратата. Шестте огромни колони, поддържащи портала, колкото и големи да бяха, не можеха да го впечатлят; пред федералния съд, където ходеше на работа почти всеки ден, имаше двадесет и две колони. Канеше се да позвъни, но реши първо да поразгледа за избягалия престъпник — като Еди Рикенбекър в търсене на някой Фокер, който да свали, макар да предпочиташе резултата на Манфред фон Рихтхофен, който просто беше натискал копчетата на картечниците си, за да полети към земята поредния СПАД, или „Сопуит Кемъл“. Когато канадците го бяха свалили, немецът сигурно е бил горе-долу на годините на Карл. Докато заобикаляше къщата, се замисли за всички модели на самолети, които беше направил и които имаше позволение да окача на тавана на всекидневната, понеже на Върджил му харесваше да ги гледа.

Навлезе в задната част на имота и хвърли бърз поглед към зазимения плувен басейн. Обърна се към къщата — мисис Белмонт беше с гръб към него и миеше с гъба един от френските прозорци, преметнала кърпа за подсушаване през рамо. Мъжът й имаше двайсет милиона долара, а тя миеше прозорци?

Тя се обърна и Карл си даде сметка, че я е стреснал. Представи се тихо и учтиво, като пристъпи във вътрешния двор, докосна периферията на шапката си и й показа значката. Тя не отрони и дума. Той я попита дали мистър Белмонт си е у дома и това, изглежда, успя да я свести, защото поклати глава. Карл каза:

— Бих искал да поговорим, стига да нямате нищо против и да имате свободна минутка. — Замълча. После добави: — Става въпрос за сина ви.

Точно тогава по една от пътеките, водещи към вътрешния двор, се появи цветнокожа жена с бяла униформа и плетена жилетка, бутаща пред себе си инвалидната количка с Ема, овързана и с увиснала на кожената яка на палтото й глава.

Карл знаеше всичко за Ема, как беше влязла в басейна без водните си крилца и едва не се беше удавила, а мозъкът й бе изключил в продължение на петнайсет минути, преди да успеят да я съживят. Цветнокожата жена извика на мисис Белмонт:

— Пак ли миете прозорци? Къде искате да я оставя?

— Ето там — отговори Дорис Белмонт и се обърна към Карл. — Ще говоря с вас. — После се поколеба и добави: — Да влезем вътре.

Минаха през цялата къща, прекосиха фоайето на входа и започнаха да изкачват стълбище, широко поне шест стъпки, което ги отведе до всекидневна с форма на полукръг, която изглеждаше обитаема, така че Карл реши, че мисис Белмонт прекарва тук по-голямата част от деня, съвсем сама, заобиколена от тежките тапицирани мебели. На сребърен поднос имаше оставени гарафа с шери и чаши с високи столчета, а самият поднос се намираше върху кръгла маса в средата на стаята. Прозорците гледаха към плувния басейн в задния двор и онази самотна фигура, забила глава в кожената яка на палтото си в светлината на късния следобед, дъщерята на тази жена.

Карл опита края на един от дълбоките столове, след което се настани, а Дорис Белмонт седна на кушетката и намести задничето си върху възглавницата.

Тя каза:

— Мислите, че Джак е тук и се крие?

— Зависи какво ви е отношението към него?

— Виждате ли онова момиче там навън? Не може нито да говори, нито да ходи, защото той я остави да се удави, наблюдаваше я как се дави, преди ние да се намесим и да я върнем обратно при живите.

— Видели сте го с очите си?

— Сигурна съм, че го е направил… да се смили Бог над душата му.

Карл отново погледна навън към Ема, около двайсетгодишна, скрила лице в кожената яка на палтото. После пак се обърна към Дорис.

Тя мълчаливо го чакаше, но сега каза:

— Ще ви кажа нещо. — Но замълча, сякаш беше размислила. Накрая продължи: — Уморена съм. Толкова съм уморена. Знаете ли защо? Нямам нищо за вършене. Имаме две домашни прислужници, освен жената, която се грижи за Ема. В момента е в почивка, за да изпуши една цигара и да изпие кафето си. Случайно да ви се намира цигара?

Карл извади пакета „Лъки“. Приближи се до нея, за да й запали с кибрит, след което и той запали. Дорис тъкмо казваше:

— Налейте по чашка шери, докато сте там. Имам и уиски, ако предпочитате.

Карл отговори, че няма нищо против чашка шери, и добави:

— У дома пием шери по Коледа. — Стига Върджил да се сетеше да напомни на своите тексаски приятелчета от петролния бизнес. — Канехте се да ми кажете нещо, но осъзнахте колко уморена се чувствате. Макар да ми изглеждате в добро здраве.

За толкова кльощава жена с бледи и хлътнали бузи.

— Толкова ли нямате нещо за вършене — попита той, — освен да миете прозорци?

— Почиствах нещо от една птица.

— Вместо да накарате някоя от прислужниците? Явно сте работили през целия си живот, така ли е? Предполагам, че сте израсли във ферма?

— Когато се преместихме в тази къща — рече тя, — нещо се преобърна наопаки в мен. Наистина. Никога не съм живяла в нещо толкова високо. Ако утре се върна в Ийтън, Индиана, няма да си спомням нищо друго, освен грижи и несгоди.

— На какво мнение е мистър Белмонт?

— За какво? За това, че не ми харесва да живея тук?

— Или за това какво мислите за Джак… за онова, което е направил.

— Това момче през целия си живот е вършило каквото си поиска. Знаете ли защо се опита да убие Ема? Защото Орис нарече първите си нефтени кладенци на нея, „Ема 1“ и „Ема 2“, но така и не кръсти някой от кладенците на Джак. — Дорис отпи малко от шерито си и дръпна от цигарата. После продължи: — Знаете ли с какво се занимавам напоследък? Грижа се гарафата винаги да стои изпразнена наполовина. Шерито е за готвене, но ми върши добра работа.

— Трябва да поговорите с мистър Белмонт — рече Карл.

— Имате предвид за Джак? Каквото и да му кажа, Орис се съгласява тихо и ме потупва по ръката, а после се чуди какво да измисли и споменава, че се канят да сменят името на банката, или нещо от този сорт. Орис изпитва угризения, но не съм сигурна дали е защото изпрати Джак в затвора, или понеже все още се вижда с онази негова приятелка. Само веднъж ми каза направо: „Джак е толкова лош, че ти се иска да го удариш, само че вече е прекалено късно. Когато трябваше да го удрям, бях зает да търся нефт.“

Мъчейки се на свой ред да измисли нещо, за да държи мислите й заети, Карл попита:

— Готвите ли?

— Имаме един готвач, с когото най-после започнах да свиквам, цветнокож е, от Ню Айбирия, Луизиана. Орис го откупил, когато бил там да търси нови находища. Разполагаме с всички тези хора — с прислужниците, готвача, жената, която се грижи за Ема… — до един живеят тук в къщата. Майка ми също идва от време на време… — Дорис поклати уморено глава.

— Казвате, че мистър Белмонт е съгласен с вас — обади се Карл.

— Понеже се чувства виновен. Питам го: „Ако Джак се прибере у дома, няма да му позволиш да престъпи прага, нали? Нито ще говориш с него?“

— Какво отговаря той?

— Казва: разбира се, че не.

— Значи Джак не е идвал?

Дорис отвърна:

— Знаете ли какво държа под тази възглавница? Един пистолет тридесет и втори калибър. — Тя отново намести задничето си, за да покаже на Карл къде стои оръжието. — Ако се появи на вратата и изкачи тези стълби, за да ме целуне по бузата ще го застрелям и ще го гледам, докато кърви върху килима.

— Споменавали ли сте го пред мистър Белмонт?

— На него казах, че ако се опита да ме спре, и него ще застрелям.

За пет дни Лули се видя с Карл Уебстър два пъти — когато той се прибираше у дома, за да се освежи и да си смени дрехите. Още не бяха прекарвали нощта заедно.

— Аха, ще ме заведеш на танци? И да разгледам забележителностите на Тълса? — каза тя, възможно най-саркастично. — Знаеш ли кой свири през цялата седмица в танцовия салон на Кейн? „Нахаканите момчета“ с участието на Боб Уилс. Рекламата във вестника ги нарича „най-веселата кънтри суинг група, която някога сте чували“. Всяка вечер залата се пълни с танцьори. Карл й отговори откъм банята:

— Миличка, в момента се занимавам с най-напрегнатото разследване в кариерата си, извършвам наблюдения и издирвам бегълци.

— Каза ми, че си в отпуск.

— Повикаха ме по спешност.

Втория път, когато той се прибра у дома, тя каза:

— Разговарям с теб само през вратата на банята. С какво толкова специално се занимаваш?

Карл й отговори, че не може да й каже.

— Е, аз пък вечер слушам „Еймъс и Анди“, Джордж Бърнс и Грейси Алън, Ед Уин или как Уолтър Уинчъл[34] говори на Мистър и Мисис Америка, както и на всички кораби в морето, а ти пък не ми говориш изобщо.

Като му каза това за втори път, Карл отвърна:

— Добре де, почти сме спипали твоя приятел Чарли Флойд.

Думите му зашеметиха Лули.

— Той е тук?

— Живее на улица „Ийст Йънг“ заедно с Руби и момченцето, според информатора на полицията, един от техните съседи. С тях имало още някакъв тип. От полицията смятат, че е Джордж Бърдуел, партньорът на Чок.

— През цялото време, откакто е напуснал форт Смит — каза Лули, — е бил тук, в Тълса?

— През последния месец. Информаторът казва, че Руби пазарува от бакалията на кредит и твърди, че щяла да се разплати, когато мъжът й получи заплата. Тоест, когато ограби банка.

Лули каза:

— Какво ми става? Вече за трети път съм само на няколко мили от Чарли Флойд, без да разбера.

— Извадихме късмет — каза Карл.

— Къде се намира „Ийст Иънг“?

— Ще ти кажа утре.

— Тази вечер ли ще го заловиш?

— По изгрев, патрулът ще се погрижи.

— Ти няма ли да участваш?

— Позволяват ми само да гледам.

— Значи няма да ти се предостави шанс да го застреляш?

Карл замълча.

— Защо го казваш? — попита накрая.

Лули отговори:

— Не зная — но го каза някак на себе си. — Ами Руби и момченцето?

— Ще им позволят да си тръгнат.

— И не мога дори да мина с колата покрай къщата?

— Няма да те пуснат на улицата. Ще ти се наложи да почакаш и да прочетеш за всичко във вестника.

Заглавието на първа страница в „Свят“ гласеше:

„ПОЛИЦИЯТА ГУБИ ДИРИТЕ НА «КРАСАВЕЦА» ПО ВРЕМЕ НА ГАЗОВА АТАКА.“

В статията пишеше, че когато полицаите хвърлили бомбата със сълзотворния газ през предния прозорец, Флойд и Бърдуел се измъкнали през задната врата и отпратили с колата.

Пишеше още и как полицаите побеснели и започнали да преобръщат покъщнина, след като влезли и не открили никой в тъмното. Имаше и уводна статия, в която от редакцията твърдяха, че полицията се е издънила. Цитираха и секретаря на банкерската асоциация в Оклахома с думите: „Трябва да убият Флойд, за да го хванат.“

Лули Браун, която беше изкарала шести клас, попита:

— Защо им е да го залавят, ако е вече мъртъв?

Изненада я фактът, че забеляза именно това, написаното за секретаря на банкерската асоциация, вместо да почувства жал за Чок. Може би защото й беше омръзнало да мисли за Чарли като за добър човек, щом веднъж го опознаеш. И да вярва безрезервно в него. Послуша „Еймъс и Анди“, след което отиде в спалнята и лежа дълго в мрака, мислейки какво да напише в бележката, стига да се чувстваше по същия начин и на сутринта.

Така и стана. Написа бележката на хартия с щампа от хотел „Мейо“, която беше донесла със себе си, и я остави на масата в кухнята заедно с вестника. В бележката пишеше:

„Скъпи Карл,

Отказах се от двамата мъже, които си мислех, че уважавам най-много на света — теб и Чарли Флойд. Вече не мога да чакам да ме изведеш на танци и да разгледам забележителностите, защото си твърде зает. Същото може да се каже и за Чарли Флойд (а той, изглежда, е два пъти по-зает!). Вече престанах да казвам на хората, че съм негова приятелка. Не мога да ви настигна, момчета. Отивам в Канзас Сити, тъй като ти дори не се появи, откакто Чок се измъкна. Тръгвам тази сутрин. Ще спра на някоя бензиностанция и ще си купя карта.

Обич & целувки, Лули

П.П. Напоследък си мисля да променя името си на Кити и да започна на чисто.“

Няколко дни след като Джак Белмонт и Хайди наеха обзаведеното бунгало в Еджвейл — Модерно, шест стаи с веранда за спане, — на вратата позвъни човек с вид на италианец, около петдесетте, с очила, топло палто и чисто нова филцова шапка, който се представи с думите:

— Добър ден, името ми е Теди Риц, добре дошли в Канзас Сити. Откъде сте, приятели?

Хайди си помисли колко е смешно, че човек на неговата възраст нарича себе си Теди и дъвче дъвка. Тя каза:

— Може ида сме от Северния полюс, Теди. Какво ти влиза в работата?

Джак беше забелязал втория тип, застанал близо до ласала — доста млад, шофьорът на Теди или бодигардът му — и веднага му бе станало ясно, че Теди е човек, който не дава и пукната пара, когато му отговаря някое момиченце. Теди Риц спря да премята дъвката из устата си, погледна Хайди през очилата си без рамки и каза:

— Миличка, стоиш пред вицепрезидента на Демократическия клуб и началник на избирателния район в окръг Джаксън. С други думи, позицията ми е точно под Боса. — После рече отново: — Добре дошли в Канзас Сити.

Този път Хайди си замълча и остави Джак да отвърне:

— За мен е удоволствие да се запознаем, мистър Риц. — Разтърси му ръката и добави, че и двамата са демократи от Тълса и просто се оглеждат в Канзас Сити, за да видят как са нещата.

Теди попита дали са им осигурили всички удобства и дали са имали проблеми с наема. Джак отговори, че всичко е наред, с изключение на това, че все още чакали да им пуснат телефона. Теди рече:

— Оставете на мен. — И добави: — Освен това ще ви регистрирам в гласоподавателната секция, само трябва да ми дадете имената си.

Записа си ги в един тефтер, подвързан с черна кожа, и хвърли мимолетен поглед към Джак, когато чу името Белмонт.

Хайди, застанала до прозореца, най-после забеляза младия тип отвън и попита Теди:

— Приятелят ти не иска ли да влезе на топло? Мога да ви направя френско кафе.

— Лу е свикнал да ме чака — отговори Теди. — Това му е работата.

— Приличате си — рече Хайди. — Помислих си, че може би ти е син.

Теди отново се вторачи в нея.

— Смяташ, че приличам на жабар? Той е мой бодигард, казва се Лу Теса.

Джак му се усмихна.

— Нали разбирате, тя не искаше да ви обиди. По никакъв начин.

— Шегувах се — каза Теди и си тръгна.

— Ще се върне — рече Джак, като гледаше как ласалът се отдалечава — веднага щом ме провери.

— Като ти каза кой е — обади се Хайди, — си помислих, че още малко ще му целунеш задника.

— Нали си спомняш, че ти разправях за Том Пендергаст, докато карахме насам? Обаче май не си ме слушала. Босът Том е човекът, който движи машината, която пък движи Канзас Сити. Нали ти казах и че градът е широко отворен? Че по всяко време на денонощието можеш да правиш каквото си поискаш? Пиене, хазарт, да прекарваш по двадесет и четири часа в бардака? В Канзас Сити има сто и петдесет публични домове. Пендергаст получава дял от рекета, наричат го неговото „парче“, и с него плаща на ченгетата. Притежава полицията и когато се стигне до съд или разследване, избира кой да поеме нещата.

— Как го прави?

— Чу ли как Теди каза, че щял да ни уреди телефон? Точно по този начин, прави услуги на хората. До утре ще имаме телефон, а аз ще гласувам за когото поискат. Няма значение дали надпреварата ще се окаже напрегната, разполагат с хиляди гласове и имена, призраци, които отдавна са умрели и са се отправили към ада.

— Някога гласувал ли си?

— Още не.

— Откъде знаеш всички тези неща?

— Скъпа, бях известно време на топло. Затворниците обичат да приказват, да се докарват, че знаят разни неща, а аз си отварях ушите. Ако някой ти е влязъл в дирите и ти трябва място, където да се покриеш за известно време, отиваш в Канзас Сити. Защо си мислиш, че го наричат „детската площадка на престъпниците“? Тук си в безопасност, стига да пуснеш правилната бюлетина и да не ти хрумне да отвлечеш жената на погрешния съдия. Щом веднъж получиш зелена светлина от машината на Пендергаст, си свободен да си прекарваш възможно най-добре. Ако пък случайно се озовеш в центъра и не знаеш къде да утолиш жаждата си, питаш първото срещнато ченге.

— Стига… наистина?

— Скъпа, в този град няма ограничения. Защо си мислиш, че тук се провеждат всички конвенции, например на шрайнерите[35], и всички си прекарват чудесно? Защо мислиш, че дойдохме в този град?

Хайди обмисли думите му.

— Позволяват ли ти да обираш банки? — попита накрая.

— Това е нещо, което ще открием съвсем скоро — отговори Джак. — На първо време ще си отваряме очите на четири.

— Какво, ще поискаш разрешение ли? „Теди, може ли да обера някоя от банките ти?“

— Ще си изберем една извън града. Ще приключим работата набързо… откъде ще разберат, че сме ние?

На вратата се позвъни. На път към нея Хайди хвърли поглед през прозореца и видя, че ласалът е паркиран до бордюра. На вратата стоеше бодигардът. Той й смигна и каза със силен акцент:

— Как сме днес? — После я подмина и се отправи към кухнята.

— Мога ли да ви помогна?

— Джак тук ли е?

— В момента не.

Беше облечен с черен костюм с игла на вратовръзката. Пак я подмина, този път в обратната посока, после надолу по коридора, за да огледа спалните, банята и преградената с параван веранда, след което се върна с думите:

— Права си. Не го видях. — Излезе на прага и махна на шефа си да дойде. Сега вече се обърна към нея и я погледна игриво. — Аз съм Лу Теса.

Акцентът се разпознаваше безпогрешно. Беше избръснат и миришеше хубаво, но брадата му щеше да си личи без значение колко пъти се бръснеше дневно. Хайди се зачуди дали се усеща на пипане.

Той каза:

— Пуснаха ли ви телефона?

— Още на следващия ден.

— Какво ще стане, ако ти звънна?

Тя харесваше тъмни мъже, вдигна ръка и прокара опакото на дланта си по челюстта му. Кожата му беше гладка.

— Кога?

— Някой път — рече той и отстъпи, за да направи път на Теди Риц с думите: — Пуснали са им телефона.

Хайди рече:

— Джак наистина оценява помощта ви. Каза, че без вас сме щели да чакаме до безкрай, докато ни го прокарат.

Теди хвърли бърз поглед на Лу Теса, който излезе и затвори вратата след себе си.

— Старецът му се казва Орис Белмонт — попита Теди, — а Джак не може да си осигури услугите на хората тогава, когато му се поиска?

— Малко е стеснителен — обясни Хайди. — Но по-големият проблем е, че двамата с татко му не се разбират много-много.

Теди рече:

— В смисъл, че Стеснителният Джак обира банки или че продава уиски?

Хайди се разсмя на висок глас и рече:

— Е, признавам, наистина си ни проучил на скорост.

— Научих това-онова, но само за Джак. Никой не беше чувал за Хайди Белмонт. Двамата не сте женени, нали?

— Понякога го обсъждаме като идея. Не, все още съм си Хайди Уинстън.

— Имаш ли някакви дарби? Събличаш ли се?

Можеше да му каже, че е опитна мадам, колкото и млада да му се струва, но задържа тази информация за себе си, забелязала погледите, които той хвърляше към дълбокото й деколте. Със сигурност тук можеше да се справи и с нещо повече от това да наглежда няколко курви.

— Мога да посрещам посетители в някое първокласно заведение — рече тя, — да се грижа джентълмените да продължават да го посещават.

— Вярно? Как го постигаш?

— Знам как да се отнасям с господата.

— Показваш им стоката?

— По изискан начин. Навеждам се през масата, а те се надяват, че циците ми ще изскочат и ще паднат в супата им от омар.

Сега Теди издишваше срещу нея на талази аромата на дъвка „Сочен плод“ и се усмихваше.

— Представям си го. Възможно е.

— Но си търся някое наистина класно място, което да отговаря на нуждите ми, а не първата кръчма, пълна с червеноврати типове. Да ти е известно такова?

— Със сигурност, миличка. Знам едно точно според вкуса ти.

— Как се казва?

— „При Теди“ — каза Теди. — На Осемнайсета и Сентрал.

След няколко дни късно следобед Хайди и Джак прекосяваха града с форд роудстъра на репортера от „Истински детектив“ на път за Северен Канзас Сити, друг град, от другата страна на река Мисури. Джак искаше да й покаже една банка, която си беше харесал. Придвижваха се с форда на Тони още откакто го бяха откраднали по време на бягството от крайпътната кръчма.

Хайди вече разнасяше коктейли в „При Теди“ от 10 вечерта до сутринта на следващия ден. Имаха си домакин вместо домакиня, италианец на име Джони, приятен тип; понякога идваше отзад при тях, за да изпуши по някоя цигара с трева, и даваше да си дръпнеш. След първата вечер Хайди беше казала на Джак:

— Знаеш ли с какво сме облечени?

— С някакъв изрязан костюм?

— Ще ти подскажа. Как е името на клуба?

— Носиш нощничка[36]?

— Точно така, розова или прасковена.

— Ха! И къде си държиш бакшишите?

— В жартиерите. Като ми дадат сребърни долари… но не се случва често… ги вземам в ръка, хвърлям на скъпчията един поглед и ги пускам на масата. В това заведение знаят как да дават бакшиши. Има една група богати дядовци, шестима са, които идват облечени със смокинги, обикновено след някоя сделка или направо от операта. Лимузините им ги оставят, откарват съпругите по домовете им и се връщат да ги чакат. Пушат кубински пури, пият коняк… Винаги в едно от запазените помещения.

— Само това ли искат?

— Важно е как го искат — рече Хайди. — Джони ме вика да отида при тях, насядали в меките кресла около коктейлната маса. Казва им: „Джентълмени, тази вечер имаме нещо специално — Хайди. Дошла е чак от Швейцария, за да сервира за вас.“ Беше ми казал, че обичат да им сервират голи момичета, носещи единствено копринени чорапи и високи токчета.

— И…?

— Ами трябва да бъда учтива.

— И…?

— Отварям нощничката на чатала, хвърлям я някъде и после се разхождам наоколо, наливам коняк и паля пури.

— Пускат ли ти ръка?

— Говорят по работа и си разказват вицове.

— Докато ти гледат цепката?

— Казвам ти, тези старчоци са джентълмени до мозъка на костите. Сервирам им, те се привеждат за огънче, котенцето ми на практика им е в лицето, но въобще не си дават зор. От време на време получавам по някое потупване по задничето. Това е всичко. Изпиват по няколко от тумбестите чаши, изпушват си пурите и си заминават у дома. Но всеки ме цунка по бузата и ми дава поне пет долара бакшиш.

— Изкарала си трийсет долара.

— Четирийсет, но засега съм сервирала само веднъж. Казаха, че ме искат там всеки път, когато идват.

Джак рече:

— Трябва да огледам този клуб.

— Имение е — обясни Хайди. — Теди е купил цялата къща. Огромна, облицована с тъмно дърво, има бар, трапезарии на първия етаж, частни стаи на горния, бална на третия етаж…

— Каква е музиката?

— Някаква бяла група, която никой не слуша. Като свършат, по-младата тълпа се изнася тичешком нагоре по стълбите, за да чуе цветнокожите, които идват да забиват. Така го наричат. Типове с имена като Графа, Голямото татенце, Бързака… Горещите устни…

Джак я прекъсна:

— Не я разбирам тая негърска музика.

— Започват с някоя мелодия, като например „Бъди добра“ и всеки се включва със саксофон или тромпет и свирят джаз, но каквото им е на сърцето, измислят си и никога не звучат фалшиво. Без изобщо да четат музиката отнякъде.

— Ей това не разбирам — каза Джак.

— От теб не се очаква да разбираш — продължи Хайди, — чувстваш я, потупваш с крак и полюшваш тяло. Има едно цветнокожо момиче, Джулия Лий. Тя пее така: „Защо не дойдеш у дома, съвсем сама съм“ и ти става ясно само от начина, по който пее, че наистина й се иска. Има една друга: „Титаун блус“, където пее как се връща в Тълса, в Грийнууд, където е живяла на младини.

— Негървил — рече Джак. — Изгорихме Грийнууд сигурно преди десет години. Напоследък отново са го застроили.

— Наистина е тъжно — каза Хайди. — Има и едно момиче от Оклахома, което започна работа при Теди горе-долу по същото време, когато отидох и аз. Червенокоса сладурана от Салисоу. Някога ходил ли си там?

Джак каза, че не е ходил, но си спомни, че Красавеца Флойд е живял там, или поне някъде наоколо.

Докато прекосяваха моста към Северен Канзас Сити, Джак каза:

— Изчел съм всичко написано за Красавеца Флойд, но така не научих и един нов трик за обиране на банки. Или пък от времето, когато работех с Емет Лонг. На идване насам ти казах, че има само един начин да го направиш. Влизаш, показваш им оръжието и искаш парите.

Вече се движеха по булевард „Армър“ в сърцето на центъра. Джак отново се обади:

— Ето я, Националната фондова банка, точно до бакалията на Крогер. — Наложи се да завие по булевард „Суифт“ и да намери място за паркиране. — Миналата седмица — продължи Джак — изпращат едно от момичетата, което работи в банката, Дорта Джоли, до пощенската служба… виждаш ли знамето ей там? Изпращат я да прибере регистриран пакет с четиринайсет хиляди долара вътре. Ако ти трябват пари, или отиваш до федералния резерв, или ти ги изпращат по пощата. Ако използват брониран камион, банката трябва да се бръкне. Така че тези стиснати мухльовци изпращат Дорта, стенографката, да прибере парите заедно с един градски шериф в ролята на въоръжена охрана. Двамата излизат от пощенската служба, заобикалят покрай ъгъла и вече приближават банката. Точно тогава забелязват, че от прозореца на една от паркираните пред бакалията на Крогер коли се подава дулото на двуцевка, а на Дорта й нареждат да пусне пакета. Тя го изпуска и хуква към бакалията. Градският шериф го улучват два пъти, но някак успява да избута, не го убиват. Някакъв редови полицай точно през улицата вижда какво се случва и открива огън. Разразява се престрелка и доста от витрините на магазините по булевард „Армър“ стават на парчета — единият бил салон за красота, — а автомобилът на бандитите се отдалечава в северна посока. По петите им се спускат три полицейски коли, но им се налага да спрат на първата бензиностанция, за да извадят пироните за греди, същите, които бандитите са хвърлили след себе си, от гумите си. Да се спукаш от смях, било е като в „Ченгетата Кийстоун“[37].

— И са се измъкнали?

— Поне до този момент.

— Кога е било това?

— Казах ти, миналата седмица. Ограбват банката вече за трети път, а Дорта е присъствала на два от обирите.

— Не мислиш ли, че след като са ги обрали три пъти, са си извадили поне някаква поука?

— Щом са толкова стиснати, че не наемат брониран камион, значи ще им се свиди да наемат и банкова охрана. Но дори и да го направят, сигурно ще бъде някой селяндур, на когото плащат не повече от долар и половина на ден.

Джак извади един трийсет и осемкалибров от джоба си, даде го на Хайди и й каза да го прибере в чантата си.

Тя попита:

— Искаш да оберем банката сега?

Джак отговори:

— Момент като всеки друг.

По време на пътуването от 360 мили от крайпътната къща й беше казал, че ако искат да останат поне известно време в Канзас Сити, ще се наложи да оберат банка. Хайди се поинтересува дали не е очаквал, че може да му се наложи да тръгне по спешност? Джак й отвърна, че е мислил по въпроса и в пакарда имало хиляда долара, скрити под резервните гуми. Каза, че всеки път, когато планирал нещо предварително, като отвличането на приятелката на баща му, никога не сработвало. Но пък винаги му излизал късметът, така че да не се тревожела.

Ето че сега стояха в същия този форд „Роудстър“ на булевард „Суифт“ в Северен Канзас Сити и той й разправяше, че се кани да обере банка. Тя попита:

— Налага ли се?

— Обясних ти вече — каза Джак.

— Но сега изкарвам добри пари.

— Колкото да свързваш двата края, това не са добри пари.

— Никога не съм обирала банка.

— Но застреля човек и го остави на релсите, помниш ли?

— Тогава беше различно, бяха дошли да убият мен и Норм.

— Различно — повтори Джак, — понеже се е искал повече кураж. Скъпа, няма нищо кой знае колко сложно в това да обереш една банка. Хайде да я свършваме.

Заобиколиха ъгъла, приближиха банката и влязоха вътре, оставяйки зад гърба си свъсеното небе и задаващия се дъжд, за да се изправят пред ярките полилеи, хвърлящи светлина по лъскавия мрамор: имаше пет гишета, но понастоящем само на едното имаше касиерка — русо момиче. В дъното се виждаше банков служител, седнал зад бюрото си зад ниска преграда, зает с документи; имаше и охрана — кльощав стар глупак със сива униформа, която му беше прекалено голяма. Джак веднага си го заплю. Мъжът стоеше с ръце зад гърба, а дръжката на пистолета се показваше от кобура на бедрото му.

Джак, пъхнал незапалена цигара в устата си и с ръце в джобовете на палтото, беше готов за него. Приближи мъжа и го попита дали има огънче. Охраната потупа джобовете си и поклати глава. Джак бе подготвен и затова.

— Само едната ми ръка я бива — рече той и извади лявата от джоба на палтото, за да му покаже кибрита в нея. Прибави: — Имате ли нещо против да ми запалите?

Охранителят взе картончето с кибритените клечки, а Джак се обърна да погледне Хайди.

— Защо не изтеглиш ти парите?

Хайди приближи русото момиче, което й се усмихна и я попита:

— Мога ли да ви помогна?

Хайди остави чантата си на плота на гишето и видя как момичето погледна покрай нея и очите й си останаха приковани там. Хайди също искаше да погледне, но се страхуваше от онова, което можеше да види. Тя извади пистолета, насочи го към момичето, което все още се взираше покрай нея, и я попита:

— Ще ме обслужите ли, или не?

Момичето забеляза насочения към нея пистолет и промълви:

— Боже мой…

Хайди й нареди да извади парите в брой от чекмеджето и да ги сложи в чантата й. Докато я наблюдаваше как изпълнява заповедта, тя се поинтересува:

— Ти ли си Дорта Джоли?

Момичето спря, стиснало банкнотите.

— Обадиха се от училището и се наложи да си иде у дома. Мисля, че едно от децата й е болно. Познавате ли я?

Хайди поклати глава и добави:

— Не спирай. — А когато момичето спря, попита: — Само толкова ли имаш?

Русото момиче отговори, че са само толкова, а Хайди й нареди да се прехвърли на следващото гише и да изпразни чекмеджето там. Сега вече се огледа и видя, че охранителят лежи по корем на пода. Беше надигнал глава и наблюдаваше как Джак се приближава към нея, към гишето на русото момиче, с думите:

— Как се справяме?

Тя отвърна:

— Добре, предполагам. — И му подаде чантата. Той държеше един стар колт четирийсет и четвърти калибър, който й се струваше прекалено голям. Вероятно го беше взел от охраната. Джак остави и пистолета и чантата на плота и попита русото момиче:

— Случайно ти да си Дорта Джоли?

— Не, не съм — отговори тя. — Определено е станала популярна, откакто споменаха името й във вестника.

— Е, и ти не се справяш зле — рече Джак. — Давай все така — и засили чантата към нея.

Хайди наблюдаваше банковия служител зад бюрото, който се бе вторачил в тях.

— Джак… — рече тя и той обърна гръб на гишето и тръгна към човека зад бюрото, вадейки трийсет и осемкалибровия от палтото си.

— Алармения бутон ли натисна?

Спря на десетина крачки от мъжа, който клатеше глава и не спираше да се кълне, че дори не го е докоснал.

Единственото, което искаше да направи Хайди в този момент, бе да побегне. Тя грабна чантата от ръцете на момичето, докато то все още тъпчеше банкноти в нея, и тръгна към вратата, като извика:

— Джак, натиснал го е, видях го как си пъхна ръката под бюрото.

Беше изплашена до смърт. Джак продължаваше да стои там, насочил пистолета към служителя, който все така се кълнеше в бога, че не е докосвал бутона.

Джак попита:

— Сигурен ли си? — каза го съвсем спокойно, вече се перчеше. Това направо подлуди Хайди и тя му каза:

— Джак, тръгвам. — И го загледа как се обърна бавно и се приближи наперено, като спря при стария глупчо, колкото да му каже нещо, след което най-накрая, най-после се озоваха навън.

Джак ускори крачка, като се усмихваше широко:

— Казах ти, че е нищо работа. Какво можеха да направят? Бяхме насочили оръжие срещу тях.

Докато той произнасяше последното, тя си припомни за големия конски пищов, който беше останал на плота пред гишето.

— Какво му каза там вътре?

— На управителя?

— На стария глупак.

— Казах му: „Татенце, трябва да си потърсиш друга работа.“

— Знаеш ли какво направи? — попита тя. — Остави пистолета му там, при гишето на касиерката.

Думите й накараха Джак да спре и да погледне първо към входа на банката, а сетне и към Хайди, преди отново да тръгнат.

— Мислех, че ти си го взела. — Вече подминаваха бакалията на Крогер. — Бях се залисал с управителя.

— За да му покажеш колко печен клиент си?

— Твърдиш, че вината е моя?

— Ти го взе от стария глупак, нали?

— Нали ти трябваше да се погрижиш за чантата? Беше точно до нея.

— Нищо никога не става по твоя вина, а?

Джак отново спря, за да се огледа, за да се увери. После каза:

— Исусе.

Хайди също погледна и видя старчока да се задава бързешком към тях по тротоара. Вече бе почти до бакалията, когато откри огън, насочил големия пищов към тях. Запъваше петлето и натискаше спусъка на револвера.

Тя се обърна и побягна.

Джак отстъпи зад една паркирана кола, извади своя трийсет и осми и застреля глупчото — уцели го от около трийсет стъпки.

Когато влизаха в колата, Хайди беше решила, че е приключила с Джак Белмонт. Трябваше или да го остави, или да се превърне в кълбо от нерви.

Едно нещо не й даваше мира. Какъв беше Теди Риц, щом не беше италианец? Попита Джони, който наглеждаше клуба, а той отговори:

— Аз съм италианец, Лу Теса е италианец, Теди е евреин.

Тя го спомена пред Джак, а той рече:

— Не знаеше ли, че е чифут? Не му ли видя човката?

Джак просто трябваше да ти покаже, дори и само с тона си, че е по-умен от теб. Обиждаше те и си мислеше, че е много смешно. Обичаше да се перчи и да ти изкарва акъла. Тя сериозно обмисляше възможността да го напусне, но не беше сигурна как да го направи. Трябваше ли да му каже, че между тях всичко е приключило, или не? Беше задържал парите от банката, почти хиляда и седемстотин и освен това я караше да му дава по-голямата част от онова, което изкарваше в „При Теди“. Ако напуснеше Канзас Сити, можеше да го обере до шушка, просто трябваше да изпразни сухото, което държеше в кутията от овесени ядки в кухнята. Само че Хайди харесваше работата си, бакшишите, които й даваха богаташите, а и знаеше, че ако от време на време предлага някоя и друга комерсиална услуга, изцяло избирателно, ще може да си купи каквото пожелае, дрехи, даже собствена кола. Само че, ако останеше в клуба, трябваше да забрави за парите в кутията; Джак щеше да я намери веднага. Рискуваше дори ако просто го напусне, без да го обира. Често си мислеше, че ако някога се хване с Лу Теса, ще бъде доста по-лесно да скъса с Джак.

Четири дни след банковия обир, ласалът спря отпред и в къщата влезе Теди Риц, заедно с Лу, за да разрешат проблема й.

Всичко започна като обикновено гостуване — Джак предложи на Теди да вземе шапката му, Теди му отговори, че нямало да остават дълго. Настани се в креслото със сгънат вестник в джоба на едноредното си палто с кадифена яка. Теса, бодигардът му, остана до входната врата, облечен с дълго черно палто, скръстил ръце пред себе си, напомняйки на Хайди за един управител на погребално бюро. Джак предложи на Теди кафе, нещо за пиене, каквото пожелае. Теди отвърна, че нямало да възрази срещу чаша горещ чай в студения ден. Хайди хвърли на Теса внимателен поглед, след което отиде в кухнята, за да пусне газта под чайника. Когато се върна във всекидневната, Теди тъкмо разправяше на Джак каква чудесна работа върши Хайди с клиентите им.

— Казвам ти, Джаки, още от първата вечер тя се превърна в едно от най-популярните момичета там.

Джаки! Никога не беше чувала да го наричат така.

— Вярвам ти — отвърна Джак. — Сладурана е.

Теди извади една пура и й отхапа връхчето.

— Е, с какво се занимаваш напоследък?

— С нищо особено, това-онова.

Теди запали пурата и издуха едно кръгче — не беше съвършено, но ставаше. Загледан в него, той каза:

— И кое беше банката в Северен Канзас Сити?

Джак също наблюдаваше кръгчето, което тъкмо се разпръскваше, така че се позабави с отговора.

— Не те разбрах? — попита накрая.

— Онази, която удари по-предния ден. Банката това ли беше или онова! — Теди погледна Хайди. — Преструва се, че не знае за какво говоря.

Хайди кимна. Вече не гледаше към Теса, за да насочи вниманието си изцяло към ставащото.

Теди се наведе на една страна, за да извади вестника от джоба си. Беше сгънат на една от вътрешните страници. Хвърли го на масичката за кафе. Хайди прочете заглавието:

„5000 ДОЛАРА ОТКРАДНАТИ ОТ НАЦИОНАЛНА ФОНДОВА БАНКА!“

Джак изпъшка:

— Чакай малко. Мислиш, че аз съм ограбил тази банка?

— Ти и малката сладурана — отговори Теди.

Чайникът започна да свири.

Хайди стана от стола.

Теди протегна ръка, за да й даде знак да не мърда.

— В банката е споменала името ти два пъти. Когато ти е казала, че управителят е натиснал алармения бутон, и на излизане. — Той погледна Хайди. — Управителят каза, че си нямала търпение да се махнеш от там. Хайде, направи чай. Докато не се върнеш, няма да издавам повече подробности.

Тя се насочи към кухнята, докато Джак казваше:

— И заради това мислиш, че съм бил аз? Жена наричала някакъв си тип с името Джак?

А Теди отговори:

— Не чу ли какво й казах? Ще я изчакаме да се върне. — А после гласът му я накара да спре на вратата на кухнята и да се ослуша: — Миличка, какъв е чаят? Откъде е?

— „Липтън“ е. Не мисля, че е отнякъде.

Теди й намигна, а тя влезе в кухнята, като си повтаряше, че всичко ще е наред. Джак беше на път да се опари.

В крайна сметка Джак си призна: добре, той и Хайди обрали банката, но смятал, че всичко е наред, след като банката била извън границите на града.

Теди каза:

— Въобразяваш си, че влиянието на Том се простира само до реката?

Джак отвърна, че и сам е трябвало да се досети. Звучеше като хлапе, което са заловили, докато е крадяло шоколадче от магазин за десет цента. Хайди изпитваше неимоверно удоволствие от факта, че Джак не може да се прави на по-умен пред Теди Риц, седнал в креслото със запалената пура в уста. Теди потопи края на пурата в чая си и плъзна устни около нея, преди отново да дръпне, а хлътналите му бузи се вдлъбнаха още повече, преди да издуха облак дим.

Той каза:

— Джаки, склонен съм да забравя за историята с банката. Все още си нов. Само че създаде проблем, за който се налага да се погрижим.

Очите на Джак се присвиха:

— Какъв проблем?

— Първо ще трябва да внесеш петте бона в банка.

— Не съм взимал пет.

— И да напишеш чек за половината, две хиляди и петстотин.

Джак се хвана по-здраво за облегалките на креслото.

— Казвам ти, не сме взимали пет бона. Винаги така правят, дават на вестниците по-висока сума.

Теди вдигна ръка:

— Ще напишеш чек на името на Демократическия клуб… и гледай парите да не могат да се проследят. Толкова ще ни струва тамошната полиция и шерифска служба да погледнат в другата посока. Убил си седемдесет и осем годишен банков охранител, който е работил петдесет години в полицията. Уважаван и обичан член на обществото. Приятелите му ще правят помен.

— Колко жалко — обади се Хайди. — Джак дори каза на стареца, че е време да си намери друга работа.

Теди погледна Джак.

— Вдругиден около обяд? Ще мина да взема чека. Гледай да е на името на Демократическия клуб в окръг Джаксън. След това ще те гледам как се качваш в колата и напускаш Канзас Сити, за да не видя никога повече мутрата ти. Сладурчето остава тук.

Хайди искаше да попита дали ще запази работата си. Надяваше се той тъкмо това да има предвид.

Но Джак отвърна:

— Или какво?

Теди се намръщи.

— Как така „или какво“?

— Ако не ти дам чека. Ще я застреляш?

Теди се усмихна. Наведе се напред в креслото и погледна към Теса, застанал на вратата:

— Чуваш ли го какви ги говори?

Теса кимна с вяла усмивка.

— Чувам.

Теди отново се обърна към Джак.

— Да застрелям нея… Лу ще застреля теб, глупчо.

Карл влезе с куфар в ръка в клуб „Рино“ на Дванадесета улица тъкмо когато музикантите слизаха от сцената; цветнокожи момчета, издокарани в сиви двуредни костюми. Пианистката с червена копринена лента на челото вече затваряше капака на пианото. Карл каза на бармана:

— Ще опитам от онзи бърбън „Тен Хай“ с малко вода. — И попита дали групата е приключила за вечерта. Беше едва дванайсет и половина.

— Ще свирят и други — отвърна барманът и остави питието пред него. — Каунт, Лестър, Бък Клейтън и на който му се прииска да се включи.

— Бива ли ги? — попита Карл.

Барманът му беше обърнал гръб, но един цветнокож на бара с белег под лявото око и празнина между предните зъби гледаше как Карл стиска куфара си и попита:

— Току-що сме пристигнали в града, а? Да не си един от онези побъркани шрайнери?

— Не, побъркан щатски шериф съм — отговори Карл. — И търся някого, за когото съм сигурен, че не е тук. Всички тук са доста по-тъмни от него.

Седна. Носеше шапка и дъждобран. Мъжът до него се беше обърнал и бе поставил лакти на бара, точно пред бирата си „Фалстаф“. Карл отпи от уискито със сода и изкара пакета „Лъки“. Мъжът вече беше запалил цигара.

— Дойдох направо от Юнион стейшън — каза Карл. — Най-голямото място, което някога съм посещавал, като катедрала е, само че по-голямо. Имат си „Харви“, книжарница, чакалня само за жени… Само не разбирам… таванът във фоайето трябва да е висок поне сто стъпки. На кого е притрябвало цялото това пространство?

Мъжът до него, все така облегнат на лакти, отвърна:

— Не си чувал за Каунт Бейси[38]?

Карл замълча, преди да отговори, че не е.

— Но мисля, че съм те виждал някъде.

Мъжът поклати глава, изглеждаше уморен.

— Човече, няма нужда да се опитваш да ме подхлъзнеш. Никога не са ме арестували.

— Някога бил ли си в Тълса?

— Няколко пъти.

— Свириш на пиано — каза Карл. — Къде съм те виждал, в танцовата зала на Кейн?

По лицето на мъжа премина болезнено изражение.

— Човече, не се занимавам с тези тъпотии. Свирех в „Ла Джоан“ със „Сивите братя“.

— Точно там — рече Карл, — именно, в „Ла Джоан“. Свиреше на пиано… името ти е Макшейн?

— Джей Макшан. Виждал си ме да свиря, а? Обаче никога не си чувал за Каунт Бейси?

— Може и да съм, но сега не се сещам — отвърна Карл. — Музиката ми стана интересна и си купих плочи. Анди Кърк…

— И неговите „Облаци на радостта“.

— Чонси Даунс и неговите „Ринки Динкс“.

— В оркестъра им има туба.

— Джордж Лий и сестра му.

— Джулия. Тези същите, които излязоха преди малко.

— Вярно? Не знаех, че са те.

— Искаш ли да се срещнеш с тях? Ще те запозная.

— Ами не бих възразил.

— Не забравяй да стиснеш ръката и на Каунт. Обикновено е в града, наминава от тук.

— Свириш ли с него?

— Не, не, човекът прави каквото си иска с пианото, само му позволи да седне пред него. Аз ще свиря по-късно в друг клуб с едни приятелчета, с които се събрахме от тук от там. Направо заспиваме на сцената, човече, не можеш да ни изстържеш чак докато изгрее слънцето. Такова не си чувал в „Ла Джоан“.

— Докато бях в Оклахома Сити, си купих една от плочите на Луиз Армстронг. Като я занесох у дома, баща ми я изслуша само веднъж. Каза, че било достатъчно.

— Живееш с баща си?

— Аз съм в Тълса, а той в Окмългий. Понякога слизам да го видя през уикендите.

— Човече, аз съм роден в Мъскоугий, плюх си на петите веднага щом станах достатъчно голям да обуя панталони. — Макшан се вторачи в Карл, преди да продължи: — Знаеш ли, има нещо в теб, което ми се струва познато. Да не са ти пускали снимката във вестника?

— Няколко пъти.

— Беше застрелял някой си известен, нали? Мисля си, че ставаше дума за банков крадец.

— Ами… застрелях Емет Лонг…

— Точно той, преди няколко години беше. Май си го познавал от по-рано.

— Когато бях петнайсетгодишен и все още живеех у дома. Спрях в дрогерията за фунийка сладолед, а Емет се отби за пакет цигари.

— Позна ли го?

— Бях виждал лицето му на листовете с издирвани престъпници. Та значи той е там, но в същия момент случайно наминава едно ченге от племенната полиция, крийк, казваше се Джуниър Харжо, а Емет го простреля два пъти без причина. — Карл замълча и каза: — Преди Джуниър да влезе, аз си ядях сладоледа… и Емет ме пита дали бил праскова. Искаше да го опита. Дадох му, а той го държи пред себе си, понеже вече започваше да се разтапя. После си отхапа. Поглеждам го и на мустаците му има сладолед.

Макшан се ухили.

— И това ти остана в главата, а? Откраднал ти е сладоледа, така че следващия път, когато сте се видели, си му видял сметката.

— Беше издирван престъпник — сви рамене Карл. — Единствената причина, поради която го потърсих.

— Разбирам — кимна Макшан, — но историята си я бива повече, ако си го очистил заради сладоледената фунийка. — После погледна право в очите Карл Уебстър и попита: — Сигурен ли си, че не е станало така?

Макшан твърдеше, че никога не е взимал уроци. Отначало свирел в църквата, а после и със „Сивите братя“, с които започнал да печели по долар и четвърт на вечер; след работа наминавал и през други клубове. Разправяше, че с Джулия Лий се работело най-добре, понеже знаела песните, които харесвали на хората, и казвала какво да свириш. Така че му се налагало да ги научи — нямало значение дали ти харесват, или не, трябвало да се изкарват пари — и съвсем скоро вече работел из по-добрите клубове, взимал по два долара и петдесет на вечер и още пет или шест от кутията, която оставяли отпред на сцената.

Двамата изпиха по още две питиета, докато разговаряха за музика и клубове. Карл каза:

— Изглежда си свирил из всички дупки наоколо.

— В повечето — отговори Макшан. — Като поостарея малко, сигурно ще си намеря пиано в някой бардак.

— Мисля си за момичето, което търся — каза отново Карл. — Възможно е вълненията да й харесват… имам предвид клубовете, не бардаците… така че сигурно работи в някое от тези заведения. Случайно да си чувал за червенокоска с чиста бяла кожа на име Лули?

Още докато го произнасяше, Карл разбра, че е допуснал грешка.

Само че Макшан вече казваше:

— Не, но познавам една червенокоска с чиста бяла кожа на име Кити.

Името, написано на бележката в джоба му.

Тя обикновено казваше на джентълмените на масата:

— А, здравейте — но така, все едно се радваше да ги види, — аз съм Кити. С какво мога да ви помогна, приятели? — Но някой път забравяше и казваше: — А, здравейте, аз съм Лули — но те дори не забелязваха разликата, заинтригувани далеч по-силно от онова, което можеха да видят под прасковената нощничка.

Само веднъж един от джентълмените попита:

— Мислех, че името ти е Кити. — А на нея й се наложи да си измисли цяла история: как сега опитвала второто си име, Кити, понеже го харесвала повече, но още не му била свикнала.

След тази случка всеки път, преди да се приближи до масата, спираше и си напомняше коя е.

Тъкмо репортерът от „Канзас Сити Стар“ — онзи, който я беше посетил у дома в Салисоу, преди тя да замине за Тълса за интервюто с Истински детектив и да си изгуби времето в чакане Карл Уебстър да я изведе на танци, — тъкмо онзи репортер й беше казал: ако някога има път към Канзас Сити, да се хване на работа във „Фред Харви“ на Юнион стейшън. Беше споменал и че момичетата там изкарват добри бакшиши, без да се налага да се събличат. Че ако си намерела работа в някой клуб, може би щяло да се наложи да работи чисто гола. Лули каза:

— О…?

А репортерът обясни, че любимият му бил „При Теди“, някога милионерски дом на Осемнайсета и Сентрал.

После рече:

— Но не доближавай това място, ако си баптистка.

Когато подаде молба за работа, Джони, управителят, й каза:

— Сладка си, но клиентите ни винаги са на първо място. Ако искат да се закачат с теб още в клуба, например да ти пуснат ръка, позволяваш им. А извън клуба, ако им се прище да те заведат на хотел, след като ти свърши работното време — това зависи изцяло от теб.

Младежите, които идваха късно в търсене на лесна плячка, наполовина направили главите, решени да получат каквото искат, бяха известен проблем. Понякога я спипваха в задния коридор, в някоя от частните зали, дори в офиса на Джони, навираха коляно между бедрата й и дишаха тежко, като се опитваха да я накарат да си тръгне с тях.

— Паркър, моля те, ако не работя, ще ме уволнят.

— Артър, толкова съм уморена, че мога да заспя права.

— Чип, неприятно ми е да го призная, но днес ме навестиха гости.

Но успяваше да ги накара да се върнат. Всичките имаха пари, двама изглеждаха достатъчно добре, че да играят в киното, и до един бяха женени.

— Чандлър, какво ще каже жена ти, ако се прибереш вкъщи и миришеш на парфюма ми?

Не беше лесно, но си струваше. Тези типове знаеха какви бакшиши да дават. Истинският проблем на Кити беше Теди Риц.

Беше успяла да икономиса чека за петстотин долара от банкерската асоциация в Оклахома, задето бе застреляла Джо Янг. По-голямата част от чека за сто долара от „Истински детектив“ беше заминала за бензин на идване насам и наем на апартамент на Тридесет и първа — Запад близо до Лютеранската болница. Когато отиде да подаде молба за работа в клуба и говори с управителя, Джони я огледа от главата до петите и заяви, че съвсем скоро ще й се обадят.

Още на следващия ден се отби самият Теди Риц заедно с още един тъмнокос тип — истински красавец, но мургав и с малки белези по лицето, каквито имат боксьорите. Току-що се беше нанесла и разопаковаше — един куфар и няколко кутии. Теди се огледа и отвори всички врати, без да престава да дъвче дъвка. После излезе от банята с думите:

— Искам да знам дали момичетата ми имат хигиенни навици. — А на младия тип каза: — Някога спал ли си в легло „Мърфи“?

— Какво е това? — попита мъжът с нещо като акцент.

Когато Теди приключи огледа, седна и попита Кити:

— Добре, какво можеш?

— Грижех се за сметките в един магазин.

— Лъжеш. Няма значение… и без това не бих позволил на една добре изглеждаща червенокоса жена да работи като сметачна машина. Събличаш ли се?

— Нямам представа как.

Младият, добре изглеждащ мъж с къдравата тъмна коса попита със силния си акцент:

— Не знаеш как да си сваляш дрехите?

Тя видя, че Теди му хвърля сериозен, доста студен поглед и той сви рамене.

Теди беше седнал до паянтовото бюро, което вървеше с мебелировката на апартамента. Протегна ръка назад, без да гледа, и блъсна на пода наемното споразумение и чека от Асоциацията на банкерите в Оклахома. Погледна надолу, наведе се и вдигна плика с чека, като остави договора на земята.

— Какво е това? — попита той.

— Награда.

— За какво?

Теди изглеждаше като човек, който би оценил отговора, така че му каза:

— Понеже застрелях един банков крадец.

Той остана загледан в нея в продължение на няколко секунди.

— Твърдиш, че си била в банката, докато някой я е ограбвал? — Видя, че тя поклати глава, но явно му стана ясно, защото рече: — Какво си правила с оръжие в банка? — Сега вече изглеждаше объркан и се намръщи. — Да не си била заедно с него?

— Искаш ли да ти кажа какво точно се случи? — попита Лули.

Започна да разказва как този бивш затворник на име Джо Янг откраднал колата на втория й баща и я държал против волята й в мотелска къщичка, когато полицията дошла да го търси и тя се оказала в капан в къщичката в компанията на издирван престъпник. По времето, когато стигна до тази част от историята, забеляза, че Теди не я слуша. Беше извадил чека от плика и преглеждаше писмото от банкерската асоциация, в което й благодаряха за извършеното добро дело. После вдигна очи:

— Какво смяташе да правиш с парите?

— Мислех да ги внеса в банката.

— Миличка, банките в последно време не са сигурни. Остави на мен да ти ги пазя. Иначе има опасност някой да се появи и да ти продаде нещо.

Лули направи физиономия и рече:

— Божичко, ами не зная — сякаш имаше какво да каже по въпроса.

Теди пъхна чека във вътрешния джоб на палтото си с думите:

— Не ми казвай, че нямаш доверие на собствения си шеф.

Лули имаше чувството, че младият тип, ако беше боксьор, може да каже нещо на шега — ако изобщо се получеше с акцента му, — например, че е голямо момиче и може сама да се грижи за парите си. Само че той не го направи. Вместо това сви рамене.

Същата вечер Кити сервираше сайдкар на трима млади богаташи, седнали на една от масите в бара. Носеше им коктейлите по два наведнъж, за да не ожадняват между питиетата. Усмивката беше замръзнала на лицето й.

Чакаше Теди. Когато се появеше, щеше да се застави да отиде при него и да си поиска петстотинте долара, защото майка й трябва да се оперира, а нямат парите заради провалената памукова реколта през изминалото лято, както и много други, изсушени до семка и отнесени от вятъра. Така че трябваше да се погрижи майка й да получи своята операция.

А Теди щеше да каже: „Лъжеш.“

Тя погледна към фоайето, готова с историята, но не изгаряше от нетърпение да я разкаже на гангстера. И видя, че там стои Карл Уебстър.

Беше, наистина беше Карл, с неговия отворен шлифер и шапката, която винаги трябваше да стои по точно определен начин. Карл, стиснал износена кожена чанта, а до него един пианист, когото тя познаваше. И двамата я зяпаха и се хилеха. Ето че пианистът взе чантата от Карл и се насочи към гардеробната, а Карл тръгна към нея. Кити усети как замръзналата й усмивка се разтапя, докато в същото време чуваше собствения си глас в мислите й да казва, божичко, погледни го само. Искаше да се хвърли в прегръдките му и да каже как съжалява, че се е отнесла така с него и че е напуснала Тълса по този начин, мислейки за блуса, който беше изпяло онова цветнокожо момиче, затова как се връщаш в Тълса. Сега Карл идваше към нея през бара с лека усмивка, ала очите му не се отделяха от нейните. Едно от богаташчетата каза:

— Котенце, внимаваш ли? Какво си имам тук?

А друг от тримата:

— Какво й става пък сега?

— Хайде, миличка, вземи това — продължи първият, — напълни го с ядки и ни донеси още коктейли, стига да не си прекалено заета.

Лули усети как ръцете на Карл я обгръщат и тя на свой ред плъзна голите си ръце под шлифера му. Притисна се силно към него, усещайки пистолета му помежду им, понеже и сакото му беше отворено. Гледаха се лице в лице и се усмихваха широко, и вече се целуваха, и той беше добър, Кити просто обожаваше мириса на бръснарски спирт и уиски, носещи се от него, само дето богаташчето отново се обаждаше и се опитваше да развали всичко:

— Котенце, какво, по дяволите, правиш с тоя?

Карл ги наблюдаваше покрай червената й коса, изправена с ютия и сресана с всичка сила, и им каза:

— Момчета, не я наричайте повече Котенце. Не й харесва.

Тя прошепна в ухото му:

— Всичко е наред, пияни са.

— Искаш да те наричат „котенце“? Все едно си им домашен любимец?

Не беше мислила за това по този начин.

— Ами всъщност бих предпочела да не го правят — рече тя, знаейки, че не е необходимо да работи тук или да бъде Кити, да работи каквото и да било или да остане в Канзас Сити; и го знаеше, защото той беше дошъл да я вземе и тя вече не беше самичка.

Излегнатите на масата мъже бяха насочили пълното си внимание към Карл, но по своя си мързелив начин и искаха да знаят кой, по дяволите, е той и какви си мисли, че ги върши? И дрънкаха неща като:

— Кой си ти, бе?

Карл отмести Лули встрани, взе чинията, която единия държеше, и й я подаде.

— Искат още ядки.

Тя тръгна към бара, а той се обърна към масата и каза:

— Съжалявам, ако ви прекъсвам. — Наведе се напред и сложи ръце на масата, като позволи на шлифера и сакото му да се разтворят. — Само не я наричайте повече „котенце“, става ли? — Гласът му беше съвсем тих. — Ако продължавате да й подвиквате така, момичета, ще ви изхвърля право на улицата.

Настъпи мълчание, а той не отместваше поглед от обърнатите им нагоре лица — млади типове, горе-долу на неговата възраст. Даваше им време да си отбележат револвера в кобура му, да си направят заключенията и да му отговорят нещо, ако им стискаше. После времето им изтече, така че той се обърна към Кити, която носеше чинията с фъстъците.

— Обзалагам се, че току-що изгубих работата си — каза тя.

— За какво ти е? — попита Карл, като си взе цяла шепа ядки. — Имаш мен.

Насочиха се към помещенията за персонала отзад и влязоха в нещо, което приличаше на гримьорна; навсякъде се виждаха нахвърляни помади и купчини дрехи, нощнички, провесени от една тръба на тавана, както и доста разкъсани, натрупани в кошницата за боклук или изпопадали на земята около нея. Докато Лули обличаше всекидневните си дрехи и му казваше, че няма търпение да се махне от тук, Карл забеляза, че вратата на банята е затворена.

— Толкова са нагли. Особено много богатите. Пускат ръка когато си поискат. — Само че Теди беше взел парите й от наградата, дявол го взел, а тя не искаше да си тръгва без тях.

— За какво са му притрябвали?

— Нямам идея.

— Ще отидем да си поговорим с него и ще ги вземем.

Карл приближи десетките нощнички, провесени през помещението от стена до стена.

— Измислих си дори история — каза Лули. — Ще му кажа, че мама се нуждае от пари за операция.

— Твои са, защо трябва да си измисляш?

— Не го познаваш.

Карл раздели стената от нощнички, за да огледа останалата част от помещението:

— Чел съм за него в служебните доклади в Канзас Сити. Теди наглежда отговорниците в окръг Джаксън. — Мина под бельото и тръгна към прозореца, от който се откриваше гледка към част от задния двор — градина, осветена от прожектор, монтиран на покрива. — Разполага с общо около четиристотин души, някои бивши затворници. Телохранителят му е лежал в Оклахома. Луиджи Теса.

Върна се обратно при завесата от нощнички и отново ги раздели. А Лули каза:

— Луиджи? Така ли се казвал?

— Нарича се Лу, като онзи каменовъглен район.

— Да не е бил наемник?

— Да, но не го бивало много. Хванал се с Черната ръка. Някакви момчета се опитали да възобновят организацията и да изнудват срещу протекция италианските магазини и ресторанти. На собствениците казват: оставяте по хиляда или там някъде месечно в изоставените тухларни в Чоктоу, иначе някоя нощ заведението или бизнеса ви може да пламнат. Заловили и осъдили Теса за палеж, след което излежал шест години в Атока… това е затворническа ферма. Като излязъл, вече казвали на собственика: плащай, иначе някоя нощ, докато не гледаш, ще ти пуснем куршума. Този път срещу Теса извадили няколко заповеди за арест по обвинение в убийство.

— Щом знаят, че е тук, защо не дойдат да го приберат?

— Намираш се в Канзас Сити. Няма начин да накараш някой съдия да подпише заповедта за екстрадиция.

Чуха, че някой пусна водата в тоалетната.

И двамата погледнаха едновременно към вратата. От мястото си Лули имаше директен поглед към вътрешността. Тя каза:

— Нямах представа, че тук има някой. Старците ли забавлява?

Карл, застанал малко встрани, чу как другото момиче отговори:

— Знаеш ли какво най-много ме уморява? Да се държа така, все едно ми е приятно.

— Да се усмихваш — съгласи се Лули, — докато те заболи лицето.

— Вярно, но изкарах шейсет долара. Не е зле, а? Сега се качвам горе да поработя в балната зала.

Тя излезе, обута в черни чорапи и обувки на високи токчета, а нощничката й беше отворена на чатала и висеше свободно.

— Хайди? — обади се Карл и излезе от стената от бельо. — Изглежда се справяш доста добре тук.

Не се получи като в крайпътната кръчма — Карл се появява, а Хайди се хвърля към него и двамата стари приятели се радват да се видят. Този път тя рече:

— О, мамка му. Как, за Бога, ни намери?

— Познаваш ли я? — попита Лули, а после се обърна към Хайди и рече напълно сериозно: — Той дойде да намери мен, не теб.

— Шегуваш ли се? — рече Хайди. — Търси Джак, иска да го отведе обратно в Оклахома.

— Кълна се — рече Карл на Лули, — ти си единствената причина да съм тук. — После се обърна към Хайди, като още веднъж забеляза, че на чатала дрехата й виси отворена. — Само че ако Джак се размотава наоколо, не бих възразил да му кажа „здрасти“. Къде сте отседнали?

Хайди стоеше с разкрачени крака, сложила ръце на хълбоците.

— И мислиш, че ще ти кажа?

— Кълна се — повтори Карл, — нямам заповед.

— Но можеш да го застреляш. Как иначе ще се озовеш точно тук?

— Онзи пианист, Макшан, ми каза, че тук работело момиче на име Кити. Качи се и го питай.

Тя се взираше в Карл така, сякаш можеше и да го направи. След това плъзна ръце по бедрата си, обърна се, за да се закопчае, и известно време се въртя, за да намести нощничката. Накрая отново погледна Карл:

— Ако искаш, можеш да го вземеш със себе си в Оклахома, нали? Със или без заповед.

— Сега пък какво, искаш да го арестувам?

— Какво ще кажеш, например, да го обвиниш, че е откраднал колата на онзи репортер?

— Бих могъл.

— И защо няма да го направиш?

— Сигурно е загазил, а?

— Теди твърди, че Джак му дължи две хиляди и петстотин и трябва да му ги даде до утре. Джак нито му дължи, нито би му платил, дори и да ги имаше.

— Защо не избяга?

— Колата не ще да запали.

— Да забърше друга.

— Теди казва, че ако Джак напусне къщата, е мъртъв. Карл, всичко, което трябва да направиш, е да влезеш вътре и да се престориш, че го арестуваш и го връщаш обратно в Оклахома.

— Ако срещу него има обвинения, със сигурност ще лежи.

— По-добре, отколкото да го застрелят и да го хвърлят в реката.

— В този град не пропускат, а?

— Хората в този град са лоши и зли — отговори Хайди. — Кажи ми, че ще го арестуваш… моля те?

— Отговори ми обаче — попита Карл, — дали го правиш, за да го спасиш, или за да се отървеш от него?

— Има ли някакво значение? — поинтересува се Хайди. И прибави: — Елъди също работи тук и Джак й хвърля белтъци.

— Какво, Елъди вече не е ли за продан?

— Заради онзи писател от „Истински детектив“. Писа му и сега чака да разбере дали я обича.

— Мислиш ли, че вече са го правили?

— Съмнявам се.

— Напиши ми адреса си.

Хайди извади чантата си, сложи я на една тоалетна масичка и се приведе над нея. Кити се приближи и застана до Карл.

— Ама наистина познаваш всички курви, а?

Той й каза:

— Дръж се възпитано.

Сега Хайди се приближи и му подаде едно сгънато парче хартия.

— Ще успееш ли да свършиш до обяд? — попита тя. Отвори вратата на път за навън, после спря: — Лу…

Лу Теса влезе и се вторачи в Карл. Носеше смокинг. Той се обърна към Хайди, застанала на вратата и каза:

— Трамвая ли чакаш?

Хайди завъртя очи на Карл и си излезе, а Лули се обърна към Теса:

— Тъкмо говорехме за теб.

— Да? — поинтересува се Лу.

— Карл ми разказа всичко.

Шерифът извади значката и идентификацията си. Искаше му се Лули да не се беше обаждала точно сега. За това кой е. Протегна ръка.

Теса рече:

— Знам те кой си — без да поеме ръката му, а Карл се подготви за каквото там следваше. Теса погледна Кити: — Теди иска да те види. — А после се обърна и към Карл с думите: — Теб също, шампионе.

Карл лесно можеше да си представи цялата ситуация като на кино: офиса на тип, който движи нощен клуб, целият в бяло и хром, с палми в саксии, фотографии на знаменитости и Том Пендергаст на стената; бледо бюро със заоблени ръбове, зад което седи самият Теди Риц.

Мениджърът му, Джони, ги подмина, за да застане от едната страна на бюрото и да запали цигара, после каза на Карл:

— Ще ти кажа едно. Много си се разиграл, Лу ще ти отнесе главата.

Карл се зачуди дали има предвид, че Лу Теса ще използва юмруците си, и се огледа. Не, Лу, облечен в смокинга си, държеше бейзболна бухалка.

Теди попита Лули:

— Какво става тук? — без да обръща внимание на Карл и с лека изненада в гласа. — Искаш да те уволнят ли?

Тя разглеждаше фотографиите на знаменитостите, Уил Роджърс, Амелия Ерхарт и онзи летец с превръзката на окото, Уайли Пост[39]. Тя се обърна към Теди:

— Вече напуснах.

Той се намръщи.

— За какво говориш?

— Иска да каже, че си тръгва — обади се Карл, — след като й върнеш чека. Или го задържиш и вместо него й дадеш парите в брой.

— Преди да разговарям с теб — каза Теди, — искам да се освободиш от оръжието. Подай го на Джони.

Карл замълча, чудеше се дали да произнесе репликата. Само че нямаше да има никакъв смисъл, ситуацията не беше такава. Питаше се дали можеше да мине с: Вадя оръжието си само когато…

Само че Теди каза:

— Гостите ми, които ти заплю в лицето, казаха, че си дошъл с оръжие. Искам да видя с какво разполагаш.

Теди погледна Лу Теса. Карл беше напълно наясно, че телохранителят се промъква вдясно от него, вдигнал бухалката. Отново се зачуди дали да не го използва като заплаха — едно от онези положения, когато или вадиш оръжието, или ти отнасят главата — само че Теса замахна с бухалката „Луивил Слъгър“ и я стовари през средата на тялото му достатъчно силно, че да му изкара въздуха и да го накара да се превие на две. Карл се препъна в Джони, който го хвана, пресегна се, извади пистолета от кобура му и го подаде през бюрото на Теди. Карл падна на колене, а ръката на Джони отново се плъзна в сакото му, като този път взе портфейла с документите. Плъзна и него по бюрото към Теди, докато Карл се стараеше да се изправи, опрял лакти на бюрото. Лули отчаяно се опитваше да стигне до него, а Джони я държеше на разстояние.

Теди каза:

— Заместник щатски шериф. — И вдигна очи от документите. Карл беше толкова близо до него, че почти можеха да се докоснат. После каза: — Момче, няма нужда да ми падаш на колене. Имам доста приятели, които също са шерифи, добри момчета. — Освободи барабана на колта и накара патроните да изпаднат. — Кажи ми какво правиш тук. Изминал си целия път от Тълса само за да помогнеш на своята любима? — Метна портфейла и празния револвер през плота на бюрото към Карл, който разтвори ръце, за да ги улови. Теди продължи: — Лу, помогни на шерифа да се изправи. Има стомашни болки.

Карл почувства как ръцете на Теса се подпъхват под мишниците му и го вдигат. Отблъсна се с бедра от бюрото, прибирайки оръжието и портфейла си. После каза на Теса:

— Басирам се, че си се научил да удряш така във фермата.

— Боли, нали?

— Боли и още как. Може ли да видя бухалката?

Теса я вдигна.

— Къде я искаш? „Пепър Мартин“ е, тридесет и четири инча.

— Играех в гимназията — рече Карл. — Харесвах една тридесет и пет инчова кафява с бяла лента. Винаги я хващах малко по-високо.

— Ей — обади се Теди, за да привлече вниманието му. — Вярваш ли, че Котенцето е застреляло банков крадец и тази асоциация й е дала чек за петстотин долара?

— Бях там — отговори Карл, — когато тя застреля онзи беглец и престъпник. Не мисля, че струваше петстотин, но толкова й дадоха. Вярно ли е, че си й взел чека? Да, вярвам, понеже тя ми каза, че си го направил, и няма да оставя да ти се размине.

Теди рече:

— Можеш ли да ходиш?

— Май да.

— Тогава най-добре си върви по пътя — каза му Теди. — Защото ако те видя тук още веднъж, ще се погрижа до края на живота си да седиш в инвалидна количка.

Лули го държеше за ръката. На няколко пъти го попита дали е добре и дали не иска да го закара в болница. Имаше една близо до мястото, където живееше. Карл каза, че щял да се справи някак. Каза й, че било като да те хвърли бик и да се приземиш по корем. Не говориха повече, докато не стигнаха до форда на Лули, онзи, който бе откраднала от мистър Хагенлокър. Беше паркирала колата на Дванайсета улица.

Докато му помагаше да се качи, му каза:

— Предполагам, че и сега не ти е до танци.

— Когато се приберем у дома — отвърна Карл. — Имам предвид в Тълса.

Тя зави по Сентрал и се насочи на юг. Карл бе отпуснал ръце до себе си и се държеше за седалката, опитвайки да омекоти друсането по неравностите на пътя.

— Исках да кажа още нещо на Теди, но този Лу Теса направо си умираше да ме удари отново, и този път щеше да се прицели в оградата.

— Какво искаше да му кажеш?

— Да държи постоянно в себе си петстотин долара, за да може, когато следващия път ни види, да ти ги върне.

Лули извърна очи от светлините на фаровете и вялото улично движение.

— Значи и аз ще съм с теб?

— Ми така ми се струва. Утре, при Хайди и Джак. Нали затова им взех адреса.

Джак Белмонт бе единственият човек, когото Хайди беше виждала да облича халат сутрин. Мислеше си, че може да го е видял по филмите; заможните типове си слагаха халат върху пижамата даже когато ставаха да се обадят по телефона. Когато Хайди се прибра в седем и половина, Джак все още спеше. Наложи се да го разтърси няколко пъти, преди да отвори очи, кисел и сърдит. Тя каза:

— Джак, легнал ли искаш да те застрелят? Днес Теди ще идва за онзи чек. Само че познай какво? Помощта е на път.

Сега беше седнал в кухнята по халат и пиеше френско кафе, което тя се бе научила да прави с невероятно търпение, като добавяше само по една капка вода и подгряваше млякото, но без да завира. Когато Хайди най-после седна с него и за пръв път спомена името на Карл Уебстър и това, че щял да идва, Джак поиска да узнае как е научил Карл, че той е тук.

— Беше дошъл да търси онази червенокосата, не теб. Но се съгласи да те арестува и да те върне в Оклахома.

— Окован? — попита Джак.

— За да не може Теди да те застреля.

— Значи Карл може да го направи?

И после всичко се повтори — Джак просто не желаеше да се остави в ръцете на този шериф, който обичаше да стреля по нарушители. Попита Хайди:

— Колко пари имаш?

— Сто и шейсет, пари от бакшиши, които ти така и не намери.

— Все още пазя онези от банката, почти хиляда и седемстотин.

— Ами парите от бакшишите, които взимаше от мен?

— Похарчих ги — отговори Джак. — Само че си мислех… ако предложим на Теди… колко са общо? Сто и шейсет плюс хиляда и седемстотин… две хиляди и триста… се обзалагам, че ще се успокои, горе-долу толкова иска, нали?

— Само хиляда осемстотин и шейсет са, глупако. Ще ги вземе — каза Хайди, — можеш дори да се обзаложиш, след което ще те застреля. Прибрал е петстотин от онази червенокосата, Кити. Така и не й ги върнал.

— Пет стотачки… при всички пари, с които разполага?

— Такава му е природата. Ако има пари, които може да докопа, Теди ги взима. Не е необходимо да се нуждае от тях. Затова е станал измамник. Карл дойде от Тълса да помогне на Кити да си вземе парите обратно, а Теди накарал да го пребият. С бейзболна бухалка.

— Как тогава ще ми помогне?

— Кити казва, че бил добре, само е малко натъртен. Тази сутрин ми телефонира, за да разбере кога ще идва Теди. Казах й по обяд. После обаче се сетих, че може да се появи по-рано, за да те изненада, в случай че се опиташ да побегнеш. Тя пък ми отговори, че същото казал и Карл, понеже ти нямал доверие.

— Но от мен се очаква да му имам?

— Миличък, в този момент той е всичко, което ти е останало.

— Откъде да съм сигурен, че ще се появи?

— Все още искал да вземе обратно парите на Кити.

Седяха във форд роудстъра на „Еджвейл“, от същата страна на улицата, но на три пресечки след бунгалото, и наблюдаваха. Имаше само една кола между тях и форда, който Джак Белмонт беше откраднал от онзи репортер от „Истински детектив“. Същият форд, който не искаше да запали. Според думите на Хайди.

— Ако е истина — каза Карл.

— Защо й е да лъже за нещо подобно? — Лули седеше зад волана с ниско спусната шапка клош над очите, бежова, за да отива на палтото й от камилска вълна.

— Нямам представа — рече Карл. — Но вече се обадих в службата, за да кажат на Антонели къде може да си намери колата.

— Как ще го открият?

— Ще се обадят по телефона в списанието за тяхна сметка.

Тя отмести очи от къщата, за да погледне Карл.

— Какви са шансовете Теди да носи в себе си петстотин долара?

Можеше да седи и да се взира в тъмнокафявите й очи цял ден.

— По-добри от петдесет на петдесет.

— Би било хубаво.

Ръбът на шапката минаваше точно през очите й. Придаваше й изискан вид, не на момиче от провинцията, но все пак на момиче от Салисоу, Исусе, а съвършената й уста се цупеше точно както трябва.

— Мисля, че Теди получава пари навсякъде, където отива — каза той. — Така и така е излязъл да се поразходи, защо да не спре тук-там?

— Но дали ще бъде сам?

— Не и ако е излязъл да събира. Надявам се с него да е Теса с неговата бухалка „Пепър Мартин“.

Лули рече:

— Понякога ме плашиш.

— Не те ли изплаших достатъчно снощи?

Сега вече му се усмихваше широко.

— Не съм си прекарвала по-добре в леглото… Божичко, през живота си.

— Отначало се притеснявах — каза Карл, — че никога не си го правила.

— Правила съм го, но само веднъж.

— Е, със сигурност схващаш бързо.

— А теб страшно те болеше.

— Не беше чак толкова зле, или просто успя да ме накараш да забравя болката. Като се събудих тази сутрин, се бях схванал… направо не можех да мръдна. — И добави: — Знаеш ли какво си умирам да направя сега?

— Какво те спира? — попита Лули.

Той я прегърна, а тя веднага се притисна в него и двамата се целуваха, ама наистина. И тя не се отдели от него, докато не бутна шапката му и се наложи той да я свали, защото знаеше, че изглежда нелепо.

Лули каза:

— Карл, досега не съм била с мъж, който целува толкова хубаво. Не е нито прекалено мокро, нито небрежно, точно както трябва.

— Като приберем Джак — обясни той, — няма да имаме много време.

— Решил ли си вече как ще седнем?

— Ти ще караш, той ще седи отзад.

— Ами като трябва да се ходи до тоалетната?

— Какво за тоалетната? — попита той, загледан в ласала, който тъкмо ги подминаваше, плъзгайки се по улицата.

Наблюдаваха Теди Риц, облечен в черното си едноредно палто с кадифена яка. Тъкмо излизаше откъм страната до шофьора в седана, паркиран зад форда на писателя от „Истински детектив“. Лу Теса излезе от другата страна, също облечен в черно, но по-дълго палто, и забързано настигна Теди при стълбите пред входа. Видяха и как Хайди отвори вратата. После двамата влязоха, а вратата се затвори. Лули погледна Карл. Той каза:

— Да оставим Джак няколко минути насаме с тях.

— Това е злобно — рече Лули.

— Кога ти прибра чека Теди?

— Преди четири дни.

— Къде го сложи?

— Във вътрешния джоб на палтото си.

— Същото, което носи сега?

— Да, честърфийлда, с кадифената яка.

— Какво знаеш за Теса?

— Май е най-добре изглеждащият мъж, когото съм срещала.

— Само това ли?

— Хвърля по някое око, държи се като Казанова, но не предприема нищо. Казал на Хайди, че ще й звънне, но не го направил.

— Подготвя те, а после се прави на недостъпен?

— Не знам — каза Лули, — странен е.

— Готова ли си?

Тръгнаха нагоре по улицата към бунгалото. Вратата се отвори още преди Карл да успее да почука. Хайди ги очакваше, но се държеше така, все едно е изненадана:

— А, здравейте, приятели! — Попита ги какво правят в квартала, а след като Карл отговори, че имал изненада за Джак, възкликна: — Наистина?

Теди наблюдаваше безизразно случващото се от мястото си в стола с подвижна облегалка, Теса също ги гледаше, застанал на няколко крачки от него. Джак беше вляво, по към кухнята. Карл погледна Теди в очите, след което се обърна към Джак, решил да приключи първо с него. Не даваше и пукната пара дали Теди ще повярва на представлението, или не.

— Джон Белмонт, арестувам ви по обвинение в множество престъпления. Ще дойдете с мен в Оклахома, за да бъдете изправен пред съда. Обърнете се — нареди Карл.

Джак попита:

— За какви обвинения говориш?

Карл извади чифт белезници от джоба на разкопчания си шлифер.

— Едното е паркирано отвън.

— Форда? Как му беше името… Тони… каза, че мога да го взема назаем. Онзи писател.

— Ами седмината с калъфки за възглавници на главите?

— Защитавах живота си. Исусе, твоя също.

Карл си помисли, че Джак се справя добре пред Теди, който гледаше ту единия, ту другия, само че сега вече искаше да приключват работата по-бързо, така че пристъпи към Джак, улови го за ръката и закопча белезниците за китката му. Това накара Теди да се размърда.

— Един момент. Не знам дали ми разигравате някакво представление…

— Само гледай — отговори Карл. — Отвеждам го от тук.

— Хубаво, обаче преди да го овържеш, имам да свърша нещо с него.

— Можеш да му пишеш — рече Карл — на адреса на щатския затвор в Оклахома. — Окова и другата ръка на Джак, който щеше да пропътува така 350 мили, осъзнавайки, че забавната част е приключила. После се обърна към Джак: — Не смяташе да му платиш, нали?

— Още онзи ден му казах, че нямам парите.

— Сигурно си е помислил, че ще се опиташ да ги откраднеш отнякъде.

— Каза, че макаронаджията ще ме застреля, ако не му платя.

— Имаш предвид Луиджи? — Карл се обърна към Теса, който ги наблюдаваше втренчено. После пак каза на Джак: — Как смяташе да се справиш с тях?

— Тъкмо се канех да отида в кухнята — отговори Джак, — за да взема пистолета от кутията за хляб. След това, ако не ми се наложеше да ги застрелям, щях да ги заключа в килера и двамата с Хайди щяхме да заминем за Олд Мексико с ласала на Теди.

— Мексико? — намеси се Хайди. Идеята сякаш не й се нравеше особено.

Теди попиваше всяка дума. Ръцете му стиснаха дръжките на креслото и той се изправи. Карл нямаше представа какво е намислил, но пристъпи напред, блъсна го да седне и застана над него. Видя, че ръката на Теса се прокрадва към вътрешния джоб на палтото му.

Карл попита:

— Луиджи, наистина ли искаш да се замесиш във всичко това?

Теса нито отговори, нито помръдна. Ръката му сякаш беше попаднала в капан във вътрешността на палтото.

Карл поклати много бавно глава наляво и надясно, след което погледна Лули и Хайди. Двете пушеха; Хайди държеше стъклен пепелник.

— Виждате ли колко акъл имат тези двамата. Теди мисли, че един бивш затворник, който е гръмнал седем човека просто така, все едно се е целел на стрелбището, ще се изплаши дотам, че да му плати без възражения, въпреки че не му дължи нищо, а Джак пък смята, че Теди ще го изпусне от поглед, та да може да отиде необезпокоявано в кухнята и да се въоръжи с пистолета от кутията за хляб. — Обърна към Хайди. — Наистина ли го държи там?

— Един от многото — отговори тя. — И си пази парите в кутията с овесени ядки.

— Знаеш ли откъде ги има? — обади се Теди. — Обрал е Националната от другата страна на реката.

— Струва ми се правдоподобно — сви рамене Карл, — но пак не мога да си представя как ще се съгласи да ти ги даде. Казал си му, че ще накараш да го застрелят, ако не го направи? Ако бях на мястото на Джак, щях да се докопам до онази бухалка „Пепър Мартин“… обзалагам се на долар, че е вън в ласала… след което щях да я използвам върху главата ти, но не и преди да обработя Луиджи с нея.

И зачака да види какво ще отговорят. Теса все още не помръдваше, без да вади ръка от вътрешния джоб на палтото си, вторачил в него безизразен поглед, докато очите на Теди подсказваха единствено, че го слуша и нищо повече.

— Само че не съм нито Джак — продължи Карл, — нито малоумен бияч като Луиджи. — Обърна се към Лули и Хайди: — Това сладурче го издирват в Оклахома по подозрения за две убийства, едно в Кребс и друго в Хартсхорн. По един убит човек във всеки град. И всеки от тях е държал ресторант. Всеки от тях застрелян в гръб. Само че сега работи за Теди Риц и местните съдии не смеят да го отпратят.

Карл се бе приближил до рамото на Теди. Сега се наведе към него и рече:

— Къде е чекът на Кити? — А ръката му се плъзна над кадифения ревер във вътрешността на палтото на Теди. — Тук ли е? — попита, като извади един плик. Разбра, че е същият, защото Лули изписка и се приближи да го вземе, но се поколеба и погледна Теди.

— Къде е писмото, което беше вътре?

Теди вдигна очи към нея:

— Какво искаш да кажеш?

— От Асоциацията на банкерите?

— Този чек дори не е твой. — Теди вече започваше да се ядосва. — Издаден е на името на друг.

— Изхвърлил е писмото — каза Лули, — без дори да го прочете.

Карл отново сложи ръка на рамото на Теди. Този път го потупа с думите:

— Това й е името, Луиз Браун. Използва Кити само когато сервира питиета по бельо. — Отдалечи се от Теди, все така настанен в креслото с подвижна облегалка, и застана лице в лице с Теса: — За какво толкова си се хванал там вътре?

Този път беше сигурен, че Теса ще му отговори.

И той наистина го направи — каза със силния си акцент:

— Ако устата ти продължи да мели глупости, може и да научиш.

Карл поклати глава.

— Няма да извадиш оръжие, освен ако не ти обърна гръб. — И се вторачи в лицето му — даваше му време, почти няколко мига вечност, посветени само на него, — както беше постъпил и с любителите на сайдкар, хитреците, подхвърлящи забележки на Кити.

Трябваше да ги предизвика, а от реакциите им разбираше с кого си има работа. Обърна се към Лули. Кафявите й очи го гледаха широко отворени под периферията на шапката, сякаш се канеше да запиши.

Само че не го направи и с това работата приключи.

Хайди беше решила да остане. Можеше да изкарва много повече, носейки единствено чифт черни копринени чорапи. И ако от време на време си лягаше комерсиално с някого. Отиде в кухнята, за да направи на шефа си чаша чай и докато чакаше водата да заври, взе парите на Джак от кутията с овесени ядки и ги напъха зад двадесет и петфунтовия леден блок в хладилника.

Лули дойде, за да се сбогуват, а Хайди я попита:

— Коя си сега, Кити или Лули?

— Карл харесва повече Лули, така че май съм нея. — После рече: — Знам, че си пада малко фукльо…

— Малко?

— Ами как говореше на Лу, как само го дразнеше… Изплаши ме до смърт.

— Притисна го яката — кимна Хайди.

— Обаче Карл е добър човек, наистина.

— Освен това е федерален шериф и не ти позволява да го забравяш. Предай му да държи Джак далеч от мен, става ли? Не искам да говоря с него. Сладур е, но му хлопа дъската. Искам да кажа, наистина му има нещо. Майка му не го е кърмила достатъчно дълго, или нещо от този сорт. Не искам да му казвам, че ще го чакам, след като няма да го направя. — Кимна към кутията за хляб: — Тридесет и две калибровият е вътре, най-добре го вземи. Ще пътуваш за Оклахома в компанията на умопобъркан.

Лули попита:

— Кой от двамата?

В другата стая Теди, вече на крака, каза на Лу Теса да отиде да запали колата и да го чака в нея. После се обърна към Карл:

— Исках да те питам нещо. Носиш онзи колт, който намерихме в теб снощи, нали?

Карл отговори:

— Можеше да накараш хрътката си да провери.

— Кажи ми, че го носиш — настоя Теди. — Проясни ума ми.

— Нося го.

— Търсиш ли си работа? Можеш да вземеш тази на Лу.

— Аз съм навит — обади се Джак, видял открилата се възможност.

— Колко плащаш на човек, за да се разхожда наоколо с пъхната във вътрешния джоб ръка? — попита Карл.

— Ще ти платя колкото поискаш.

— Само за твоя информация — обади се отново Джак, — ако беше говорил на мен така, както говори на Лу Теса пред всички, още при първата дума щях да извадя пистолета и да го застрелям на място.

Теди гледаше Карл, а Карл каза:

— Джак никога не се е изправял очи в очи с въоръжен човек.

— Откъде си толкова сигурен? — попита Джак.

Карл се позабави с отговора. После попита:

— Иска ти се някой път да ми излезеш, а?

Джак отвърна:

— А на теб?

Отведоха Джак до колата на Лули и го настаниха на задната седалка при багажа й. Джак рече:

— Ами дрехите ми? В килера в спалнята е окачен един чисто нов костюм. — Когато Карл не му отговори, той продължи: — Ще ми свалиш ли белезниците? — Карл каза, че е рано още, а Джак попита: — Добре де, кога?

Този път Карл просто му обърна гръб и се отдалечи. От мястото си зад волана Лули проследи как той приближава ласала откъм страната на шофьора и чука на прозореца. Изглежда, Теса се поколеба, преди да го свали. Карл му каза само няколко кратки изречения. После се върна при тяхната кола и влезе при Лули.

— Какво му каза?

— Че трябва да си смени професията.

Джак се обади откъм задната седалка:

— Веднъж и аз казах същото на един. Седемдесет и пет годишен, имаше „Пийсмейкър“ в кобура, от епохата на Дивия запад.

— Банковият охранител, когото си застрелял? — попита Карл.

Джак най-после си даде сметка, че говори прекалено много.

— Няма да кажа нито дума повече. — Само че го направи, попита: — Защо не тръгваш? Да се махаме от тук.

Лули подкара колата и зави на юг с думите:

— Връщаме се там, откъдето дойдох.

— Карай накъдето искаш — сви рамене Карл, — двамата с Джак само ще се возим. — Обърна се да го погледне и добави: — Сега ми идва наум, че Теди спомена, че си обрал банка от другата страна на реката. Обвиненията срещу теб ще се окажат повече, отколкото очаквах.

Това накара Джак да се наведе напред и да сграбчи предната седалка:

— Казал си на Хайди, че нямаш заповед за арест. Че само ще разиграеш представление, за да ме измъкнеш от лапите на Теди, колкото да не ме застреля. Нали?

— Не, казах й, че е много вероятно да те тикнат в затвора, по едно или друго обвинение. Тя пък ми отговори, че затворът е за предпочитане пред това да те застрелят и да те хвърлят в реката. Знам, че е въпрос на лично мнение, така че не спорих с нея. Не ме е грижа дали ти е предала разговора ни дума по дума, или не. — Джак се вторачи в него. — Мислеше, че ще те пусна на свобода?

— Така ми каза тя.

— А после какво? Замижавам, броя до сто, казвам „отварям аз очи!“ и започвам да те търся?

— Приятел, ако ме тикнат в затвора — започна Джак, все едно произнасяше клетва, — ще избягам възможно най-бързо и ще те намеря.

— Само защото съм казал, че е много вероятно да лежиш, а Хайди не ти е предала?

— Известно й е какво мисля за затвора. Би ми дала избор дали да се изправя срещу Теди, или да ме опандизят.

— Не аз съм виновен, че не ти го е казала направо.

— Помня, че я попитах: „И от мен се очаква да му се доверя?“ Позволих ти да ме измамиш. — Джак се облегна назад. — Вината си е моя, но ще ти отмъстя. Само дето не знаеш кога.

— Исусе Христе — рече Карл, — порасни най-после.

— Обещавам ти — продължи Джак, — ще те очистя още щом ми паднеш на мушката. Знаеш ли защо? За да не ми се налага да слушам онези фъшкии за това, как си вадел оръжие само за да убиваш. Всеки път, когато гръмнеш някой нещастник и снимката ти се появи във вестника, все едно и също: „Ако се наложи да извадя оръжие…“ Или беше „ако се наложи да измъкна оръжие“? Сигурен съм, че винаги е едно и също. Защо иначе би го измъкнал? Защо носиш пистолет, ако не, за да убиваш? Тези дрънканици така и не можаха да ми станат ясни. Но поне ти дават извинение, нали? Лежи си поредният мъртвец там и някой казва: „Лоша работа, че гушна букета, но вината си е негова. Накарал е Карл да извади оръжието си. Ами да, иначе Карл не би вдигнал ръка и срещу бълха. Той е момче на място. Обича фунийки с прасковен сладолед.“

Лули хвърли бърз поглед към Карл, който се взираше право напред.

Джак вдигна ръце пред себе си.

— Предполагам, че сега, след като си казах репликите, няма начин да свалиш белезниците.

— Остават през целия път до Тълса — отговори Карл. — Продължавай да говориш и ще те окова зад гърба и ще ти запуша устата.

Небето надвисваше над клуб „Болд Маунтин“ като погребален саван. Денят бе сив и заплашителен и макар да бе започнал равнодушно и безразлично, щеше да завърши с насилие и кървавата смърт на дванадесет души.

Боб Макмеън вдигна очи от списанието.

— Това е встъплението.

— Как го е нарекъл? — попита Карл от другата страна на бюрото.

— „Клането при Болд Маунтин“.

Карл рече:

— Чудя се колко ли души трябва да си избил, за да се нарече клане.

Мислеше си за изминалото лято: петима пазители на реда и избягалият затворник, когото връщаха обратно в Левънуърт — избити пред Юнион стейшън, и пак го бяха нарекли „Клането в Канзас сити“. Стрелците бяха открили огън с автомати „Томпсън“, след което бяха изчезнали.

— Струва ми се, че на Тони му е харесало как звучат клане и Болд Маунтин на едно място — каза Макмеън. Държеше екземпляра от Истински детектив пред себе си, като си отбелязваше страницата с пръст. — Това момче знае как да напише добра история. Осем страници със снимки, повечето от миналото. На една от тях го има Джак Белмонт по време на процес по обвинение в унищожаване на имущество. Има и друга, с Нестор Лот, в униформа по време на войната.

— Носи ли си медала?

— Тони го нарича „дребосъкът отмъстител с два пистолета, решен да избие всички нарушители на сухия режим“. Знаеш ли, че в репортажа му има повече информация, отколкото успях да изкопча от всичките ни източници, взети заедно? Тони Антонели, да е благословено сърцето му, е разполагал с всички факти, правилните имена, кои са били, откъде са идвали… Носи си медала посмъртно.

— Само че нарича крайпътната кръчма клуб „Болд Маунтин“ — каза Карл. — Май си го е измислил. Няма такова име, нито отвън, нито вътре.

— Твърди, че Джак Белмонт я наричал така.

— За първи път го чувам.

— На друго място нарича Нестор „бившият агент от Бюрото по разследвания, кривнал от правия път“. Искаш ли да чуеш как Тони описва престрелката ти с Нестор?

— Ще го прочета някой друг път.

— Казва, че си казал на Нестор, че ако се наложи да извадиш оръжието си, ще го застреляш.

— Боб, бях там.

— Помниш ли, че те запитах дали пистолета ти вече е бил извън кобура? И накрая ти си призна, че е било така? Тони твърди, че те е питал същото и ти си започнал да шикалкавиш. Попитал си го дали смята, че си излъгал Нестор, казвайки „ако трябва да извадя“, докато в същото време пистолетът е бил в ръката ти.

— Просто се забавлявах с него.

— А иска ли ти се да научиш какво е написал? — Макмеън прелисти няколко страници, без да изпуска мястото, докъдето беше стигнал, изглежда реши да му прочете нещо, ала после вдигна очи и го погледна: — Как така не е пострадал никой от добрите?

— Нямаше добри.

— Норм Дилуърт?

— Той беше на път да мине към добрите.

— Все още вярваш, че го е застрелял Джак Белмонт?

— Сигурен съм.

— Май не съм ти споменавал, че Лестър Кроу е подал оставка.

— Това вече е жалко — рече Карл.

— Решил е, че не сме се отнесли както трябва с Нестор.

— Канеше се да ми прочетеш какво е написал Тони?

Макмеън отново насочи поглед към списанието и зачете:

— „Нестор Лот насочи напред и двата си никелирани четирийсет и петкалиброви и се прицели в шериф Карл Уебстър“ — вдигна очи към Карл, — „който в същия момент, със светкавични рефлекси, го простреля в гърдите.“ В края на изречението има само още една дума — каза той. — „Бам.“

— Написал е „Бам“? — ухили се Карл.

— „Бам.“

— Казах му да напише каквото е видял. В крайна сметка седеше на първия ред. — Чувстваше се добре, всичко работеше в негова полза. — Боб, трябва да тръгвам, в два имам среща с Орис Белмонт.

— За какво?

— Джак му се обадил, защото му трябвал адвокат за процеса, но Орис му затворил. Мисля, че старецът трябва да му помогне.

— И да наеме добър адвокат, за да му спаси кожата? — попита Макмеън. — Защо? За да го застреляш?

Карл се усмихна, знаеше, че Боб се шегува.

— Не го вярваш, нали?

— Не, но е напълно възможно — рече Макмеън. — За известно време те прехвърлям към личния състав в съда.

— Защо, какво съм направил?

— Отиде в Канзас Сити без разрешение.

— За да потърся Белмонт. Вече го обсъждахме.

— Съгласихме се, че може да е там. Обсъждането приключи дотук. Извадил си късмет, че си го открил.

— Той се закле, че ще избяга от затвора и ще ме застреля.

— Как все така се получава, че тръгваш по петите на някой престъпник и цялата работа се превръща в лична свада?

Карл не беше сигурен за какво говори Макмеън.

— Като се започне с Емет Лонг. Със сигурност ти се искаше да го спипаш.

Странно как всеки път, когато Карл си представяше Емет, в съзнанието му изникваше онзи мустак, с полепнал по него сладолед. Ала въпреки това виждаше в него и опасен престъпник, от най-опасните, първото му голямо изпитание.

— Само с някои е така — каза той.

— Ами Нестор Лот? Там имаше ли лични чувства?

— Нестор… Нестор ме плашеше. Държеше се толкова сериозно, че чак беше глупаво.

Карл добре си спомняше думите на баща си: „Колкото по-нависоко работиш в онази банка, толкова по-добър изглед ти се открива към Тълса.“ А друг път му беше споменал: „Който успее да забогатее, получава право да си построи висока сграда със собственото му име на фасадата и да си купи къща в Мейпъл Ридж.“

Орис си нямаше сграда, кръстена на негово име, но пък бюрото му беше нависоко, откъдето се откриваше просторен изглед, а ръцете му почиваха върху кожените подлакътници на креслото. Карл го познаваше от снимките по вестниците, макар че човекът пред него вече не беше с гъсти мустаци; това време беше в миналото.

Орис каза:

— Не ме интересува дали знаеш, че Джак ми се е обаждал. Въпросът е личен.

И скръсти ръце, след което се подпря на лакът, но, изглежда, не му беше много удобно.

Карл му преразказа думите на един от заместник-шерифите в общинския затвор: как подслушал разговора на Джак и чул, че момчето се нуждаело от адвокат. И че след това Джак затворил телефона.

Орис отговори:

— Ти го тикна в затвора, нали? Какво, присъдата му ли не ти се понрави?

— Процесът не беше справедлив — отвърна Карл.

— Какво те интересува?

— Адвокатът на Джак беше един млад италианец от Кребс, назначен от съда и одобрен от съдията, някой, за когото знаеха, че могат да държат под контрол. Първата грешка на адвоката беше, че се опита да отстрани съдията от делото.

— По отвод — каза Орис.

— Точната дума. Със забележката, че съдията е поддръжник на Клана, а седемте човека, които Джак застрелял, били членове. Съдията каза на адвоката, че ако не го остави на мира, ще го обвини в неуважение към съда и ще накара да го хвърлят в затвора.

Орис поиска да узнае каква е била защитата.

Карл отговори:

— Фактът, че Нестор нямал правомощия, а на хората от Клана не им било работа да отиват в кръчмата с оръжия и факли. Прокурорът накарал свидетелите си да разкажат как обвиняемият убил приятелите им съвсем хладнокръвно, седмина мъже със семейства, чиито намерения били единствено да наложат спазването на закона.

— Прокурорът — продължи Карл — описа случая като базиран на необичайни обстоятелства, при които нападателите се превърнали в жертви. Заради това обвинението е в непредумишлено убийство вместо в убийство първа степен.

— И е получил двайсет години — каза Орис.

— Предполагам, че съдията не е можел да му даде повече.

— Къде ще ги излежи?

— В Макалистър.

— Където беше и преди.

Карл едва не се изпусна: Където го изпрати ти, но се въздържа и вместо това си помисли за думите, които мистър Белмонт му беше казал само минута по-рано: Какво те интересува?

— Четох във вестника, че от цялата работа си излязъл герой. Застрелял си Нестор Лот и още трима други, момчета. Как така не са те извикали да свидетелстваш?

— В съда го изкараха, че съм бил там, за да затворя нелегален бар. Нестор Лот атакувал федерален пазител на реда по погрешка. Бях един от свидетелите на прокурора, но така и не ме призоваха. Явно са се бояли, че това може да позволи на адвоката на Джак да превърне случая в самозащита. Делото продължи ден и половина, журито се произнесе тази сутрин, заседаваха само час. Според тях, щом Джак е банков крадец, няма нищо лошо да отиде в затвора.

Орис каза:

— И тази идея не ти се понрави?

— Не съм съгласен с подробностите. Мисля, че трябва да лежи, но не и за нещо такова. Шерифската служба в Канзас Сити е готова да го прибере по всяко време. Издирват го за убийството на седемдесет и пет годишен старец, охранител, по време на банков обир.

— Убил е човек?

— Да. Джак умее да стреля. Така че или ще си излежи времето тук, или ще се измъкне след обжалване, но най-вероятно аз ще съм този, който ще го отведе в Канзас Сити, както го доведох тук.

Орис отново постави ръце на облегалките на креслото, за да премести тежестта на тялото си и се намести по-удобно.

— Чел съм за теб — каза, като кимна няколко пъти. — Преди няколко години застреля Емет Лонг. Веднъж го видях в Сапулпа. Приличаше на човек, който мисли единствено за себе си. Застреля и Пейтън Браг, нали? От четиристотин ярда, в тъмното. Трябваше веднага да те позная, ти си шерифът — милионер.

— Баща ми е човекът с парите.

— И него го познавам, Върджил Уебстър. Поканихме го да членува в борда на директорите в банката в Окмългий, но той отказа. Обаче ми се стори приятелски настроен.

— Баща ми си живее добре, отглежда пекани и чете вестници — рече Карл. — Бизнесът не ни влече особено, въпреки че известно време отглеждах добитък, докато не пораснах достатъчно, за да стана шериф.

Орис извади джобния си часовник, хвърли му един поглед и попита Карл дали е ял. Карл поклати глава. Орис включи интеркома на бюрото си, наведе се над него и каза:

— Одри, обади се в „Нелсън“ и попитай дали още имат панирани пилешки пържоли. Ако са им останали, да заделят две, а ние ще се отбием. С картофи и грах. — После се обърна към Карл: — Понякога в три часа вече са свършили всичко.

„Нелсън“ беше любимият ресторант на Карл в Тълса.

— Хората тук не се ли хранят на друго място?

След малко Одри се появи, за да ги извести, че ги очакват.

А Орис попита Карл:

— Защо да му помагам?

— Защото ви е син — отговори шерифът и видя как Орис поклати глава.

— Вече не.

— Разговарях с мисис Белмонт — продължи Карл. — Известно ми е, че тя също не храни симпатии към него. Просто се чудех дали ви е известно каква червива ябълка беше това дело и дали сте имали време да го обмислите. Или да го обсъдите с някой добър адвокат и да се допитате до мнението му.

— Ще видя какво мога да направя по въпроса — отговори Орис.

— Но искам да зная каква е твоята игра. Защо искаш да излезе на свобода.

— Не искам да излиза на свобода. Само че не мога да си представя как Джак ще лежи двайсет години в затвора, а и се обзалагам, че той също не може. Твърди, че щял да избяга, каза дори, че щяло да бъде почти веднага, и е твърде възможно да успее да го направи. Макалистър не се слави с особено строг режим.

— Казал ти е, че планира бягство?

— Още в Канзас Сити и по пътя за насам в колата, говори през цялото време.

— За какво?

— За себе си. Прекарва си доста добре с пистолет в ръката като издирван престъпник, но смята, че заслужава да стане още по-известен. Целта на живота му е да стане Обществен враг номер едно. Казах му, че стрелбата по хората от Клана ще свърши работа, че ще се прочуе из цялата страна. Само че, за да стане_ Обществен враг номер едно_, ще му се наложи да избяга от Макалистър. В момента короната се пада на Джон Дилинджър[40]. Дилинджър е обирал банки в Индиана, Охайо, Уисконсин, Айдахо, Илинойс. Бягал е от затвора два пъти и е успял да се измъкне от онзи хотел, „Малката Бохемия“, въпреки че е бил обграден от федерални агенти[41]. Дилинджър определено си разбира от работата, хората като него знаят с какво са се захванали.

— Ами Клайд Бароу и Бони Паркър[42]? — попита Орис.

— Какво обират те — рече Карл, — бакалии? Те са от детската лига. Прекарват по-голямата част от времето си в стрелба по представителите на реда и опити да избегнат пътни блокади. Ако искате да сравните някой с Дилинджър, вземете нашето момче от Оклахома, Чарли Флойд. Така казах на Джак: „Щом си решил да бъдеш от лошите, прочети нещо повече за Красавеца.“ Още в колата му обърнах внимание, питай Лули тук, тя е първа братовчедка на жената на Чарли, Руби, и го познава. Твърди, че е добър и внимателен със семейството си, дава пари на хората в нужда. Може да се каже, че от всички банкови крадци той се доближава най-много до представата ми за човешко същество.

Сега Орис се мръщеше.

— Окуражаваш го да стане банков крадец?

— Не съм си губил времето да го обезкуражавам. Вече е решил какво иска да прави. Лули му каза, че изглежда достатъчно добре, че момичетата да припадат по него, само че каква полза, ако ще се крие през цялото време?

Орис изглеждаше объркан.

— Твърдиш, че е късно да се поправи?

— Прекалено късно — отговори Карл. — Ако Джак избяга от затвора, като нищо ще се превърне в един от най-известните престъпници. Поне за известно време.

Имаше една шега за църковните пейки:

„Знаете ли защо църковните пейки са толкова неудобни? Не, защо?

Защото ги правят затворници.“

Точно това караха да прави Джак Белмонт през последните седем месеца в щатския затвор в Оклахома — да си разранява ръцете, сглобявайки църковни пейки. Един ден каза на началника на охраната:

— Мястото ми е в някой кабинет. През живота си дори не съм сядал на църковна пейка.

Джак познаваше капитана, Фаусто Баси, уволнен от предишната си работа като шеф на полицията в Кребс, задето беше позволил на Нестор Лот да го натика в собствената му затворническа килия. После обаче си беше намерил работа в Макалистър заради опита си с нарушителите на закона.

— Значи си застрелял седем човека от Ку Клукс Клан? — питаше Фаусто с ясния си акцент.

— Толкова бързо, колкото можех да натискам спусъка — отговаряше Джак и думите му караха Фаусто да се усмихва.

Седяха в кабинета му, където Джак за пръв път се беше срещнал с Карл Уебстър. Джак гледаше през решетките на ротондата, клетка за птици, голяма колкото църква, разположена между затворническите блокове — четири етажа врати на килии, боядисани в бяло, между които се чуваше плясъкът на криле.

— Гълъбите винаги успяват да влязат тук — каза Фаусто, — но никога не си спомнят обратния път. Също като пандизчиите, а? — После рече: — Скоро ще ме направят заместник-директор. Трябва им някой като мен, а не разполагат с друг. Ще видя дали ще успея да ти уредя работа в кабинет. Умееш ли да пишеш на машина?

— Трудно ли е?

Фаусто отново се усмихна.

— Трябва само да се научиш, а? Знаеш, че мястото ти не е тук, нали? Съдията и прокурорът предварително бяха решили, че трябва да те тикнат зад решетките. Баща ти обажда ли се?

— Не, защо? — попита Джак.

— Наел е адвокат, който да обжалва случая ти. Сесил Гайтън. Да ти е познато името?

Джак отговори, че не е.

— Никога не си чувал за Сесил Гайтън?

— Не съм сигурен.

— Няколко години поред беше прокурор в окръг Тълса, после напусна и стана известен адвокат, като Кларънс Дароу[43]. Него поне го знаеш, нали?

— Кларънс Дароу — рече Джак. — Маймунския процес[44].

— И двамата се наемат с подобни случаи, за да привличат тълпите.

— И този път аз съм маймуната? — попита Джак. — Къде ще се проведе процесът?

— Мисля, че тук, в окръжния съд, освен ако Сесил Гайтън не пожелае да смени окръга. Само че сега е зает с друг случай. Може да мине цял месец, преди да се заеме с теб.

— Колко взима?

— Питай баща си.

— И обикновено печели?

— Почти винаги. След това си излизаш свободен човек, или най-малкото ти намаляват присъдата. В тази ситуация едва ли ще има особени неприятности. Но има едно условие, на което Гайтън държи твърдо. Няма да дойде в затвора.

— Какво искаш да кажеш?

— За да разговаря с теб и да те напътства какво да свидетелстваш. Ще поиска разрешение от управата на затвора ти да отидеш при него. Наел е един апартамент в „Олдридж“, където ще се срещнете. Ако обаче не те пуснат да отидеш, няма да поеме случая ти.

— Ами ако ви дострашее, че ще се изгубя по пътя?

— Защо ти е да го правиш, ако ти помагат да излезеш на свобода? Или пък ще ти определят година или там някъде с удостоверение за прослужено време вместо двайсетте години. Все пак мисля, че татко ти ще трябва да удари едно рамо.

— Е, щом той е наел този тип… Защо Гайтън не желае да идва в затвора?

— Твърди, че било нехигиенично. Сесил Гайтън внимава много за здравето си. Ще му позволим да удържи на своето, защото, първо, известно ни е, че си тук по скалъпено обвинение, и, второ, това ни дава възможност да изглеждаме умни и да поправим една несправедливост. Освен това не харесваме съдията, който те тикна в затвора.

— Казваш го така, все едно вече съм свободен като птичка.

— В Оклахома — каза Фаусто. — В Канзас Сити е издадена заповед за ареста ти.

— И ще ме приберат веднага?

— Напълно възможно.

— Още щом изляза от съдебната зала и…?

— И отпред ще те чака шериф, който да те поеме — обясни Фаусто. — Или ще те върнат обратно в затвора, за да го почакаш. Защо да бързат?

Джак разговаря на няколко пъти за бягство със затворници, които бяха прекарали в кафеза известно време. Повечето такива събития, изглежда, се случваха, когато изпращаха работни бригади навън. По даден сигнал всички хукваха накъдето им видеха очите, винаги в различни посоки и един или двама получаваха куршум в гърба, но пък двама или трима успяваха да се изплъзнат, поне за известно време. Някои от затворниците се бяха сдобили дори с оръжия, прекарани с камионите за доставки или с пощата. Двама от затворниците, работили в женското крило на затвора, бяха успели да срутят външната стена, след което си бяха плюли на петите е колата на заместник-надзирателката. Други двама пък бяха прокопали тунел от туберкулозното отделение на болничното крило, изсипвайки пръстта в мазето.

Но любимото на Джак беше: затворник, изкарал едва осемнайсет месеца от трийсетгодишната си присъда, си бе издействал среща с комисията за пускане под гаранция в окръжното в града. Щом се озовал на открито, побягнал, завил зад ъгъла на сградата, скочил в първото такси и успял да стигне чак до Мъскоугий, почти на седемдесет мили от там.

Съвсем скоро и Джак щеше да бъде откаран до града, за да се срещне със знаменития адвокат в една от хотелските стаи в „Олдридж“. Тогава трябваше да си пробва късмета да измине не по-малко от сто мили, целия път до Тълса.

Без да го застрелят. Също като затворника, който беше стигнал до Мъскоугий.

Работата в съда даваше на Карл време за размисъл. Първото, което се запита, беше защо на някой шериф би му се нравила идеята да работи като съдебен пристав; а с повечето беше така. Даваха различни обяснения, като: „Така виждаш как се прилага буквата на закона.“ Карл беше чул последното с ушите си. Или: „Не стрелят по теб.“ Това обаче не беше изключено. Някаква жена от дъното на залата се беше приближила до обвиняемия, седнал най-отпред заедно с адвоката си, и му бе пуснала един в тила. След това се паникьосала и открила огън по шерифа — който тъкмо вадел пистолета си, — пропуснала и това дало на хората до нея шанс да я заловят. При друг случай някакъв човек беше нахлул в съда, за да убие съдията, и се бе разразила престрелка. С тази разлика, че убиецът почти не умеел да си служи с оръжие, така че овършал всичко в заседателната зала, включително и тавана, докато шерифът най-после не успял да го свали.

Карл стоеше до вратата в единия край на залата, срещу страната на съдебните заседатели. Вратата водеше до мястото, където държаха обвиняемите, така че работата му беше да им сваля белезниците на влизане и да ги слага на излизане. Тази година имаше повече банкови обирджии от обикновено. Повечето бяха нахакани младоци, но имаше и доста семейни мъже, останали без работа, порядъчни на вид хора. Процеси, които нормално трябваше да отнемат не повече от пет минути, продължаваха с дни, а адвокатите от защитата нямаха никаква представа накъде вървят.

По време на първите месеци в съда не се появи никой от онези, които сам бе арестувал. Голяма част от подсъдимите обаче, му бяха познати от досиетата, които беше преглеждал, или пък беше виждал снимките им по обявите за издирвани престъпници.

Същия ден сред присъстващите имаше и един, чието присъствие го бе изненадало. Вениша Мънсън, приятелката на Пейтън Браг от Бънч. Сцената в дома й в нощта, в която двамата бяха очаквали появата на Пейтън, се беше разиграла преди повече от година.

Карл реши, че е дошла заради контрабандист, когото бяха арестували в щат, който все още си оставаше сух, въпреки че официално Сухият режим вече бе отменен. Тук човек можеше да си купи единствено бира с 3.2% алкохолно съдържание и това беше.

Забеляза, че тя гледа към него. Отвърна на погледа й и се усмихна, но тя не го направи. В края на заседанието двамата се срещнаха отвън, в края на коридора. Карл посегна към периферията на шапката си.

— Мис Мънсън, радвам се да ви видя отново.

Помисли си, че тя не изглежда никак зле, сякаш някое момиче с вкус й бе показало как да се гримира и как да килне над едното си око малката кръгла шапчица. Беше готов дори да признае, че с шапката и палтото изглежда съблазнително.

— По работа в съда? — рече той, все едно изживяването беше приятно.

— По работа, но при теб — отговори Вениша. — Дойдох да си взема пушката — уинчестъра с оптически мерник, която взе от дома ми.

Той си припомни как се беше прицелил към онзи есекс в тъмното, спомни си задните светлини…

— Така и не ти я върнах, а?

— Иначе защо ще идвам? — А устата й приличаше на червен прорез, натежала от спомена как Карл убива приятеля й, Пейтън, право пред очите й.

— Нали разбираш… — каза той, — пушката трябваше да се опише в доклада на патоанатома и да й се направи изследване по системата на Бертийон, за да се докаже, че аз съм стрелял с нея. Взех я обратно и смятах да ти я върна следващия път, когато ми се отвори път до Бънч… Или да я дам на някой, тръгнал натам.

— Още ли е в теб?

— Да. В апартамента ми е, на „Саут Шайен“.

— Защо да не намина да я взема? — попита Вениша. — Минаха само четиринайсет месеца оттогава.

Карл рече:

— Слушай, извинявай. Напълно бях забравил.

— Ако си тръгнал да се прибираш — каза тя, — ще дойда с теб и ще те оставя на мира.

Излязоха от сградата на съда, като Карл се опитваше да подхване разговор.

Понякога Лули го питаше:

— Обичаш ли ме, Карл? Обичаш ли ме истински?

А той:

— Луд съм по теб, бейби.

— Не можеш ли да бъдеш сериозен поне веднъж?

А той:

— Кажи на баща ми, че направо съм си изгубил главата по теб, да видиш какво ще ти отговори.

Тя го удряше по ръката и го отблъскваше. Лули също беше луда по Карл.

— Няма ли да се оженим? — питаше го.

— Не зная дали ще мога да се отдавам на работата си докрай, ако се оженя и имам деца.

Тя знаеше, че той говори сериозно, а не просто си търси извинение, така че казваше:

— Тогава не се отдавай докрай на работата си. Само донякъде.

Той се усмихваше широко, взимаше я в прегръдките си и я целуваше.

Същата вечер тя чакаше, загледана през прозореца, и си мислеше, че все още е ужасно млада.

Скоро Карл щеше да се прибере, да си отвори една бира, докато си сваля костюма и го заменя с вълнена риза и каубойско сако, и двамата щяха да отидат с колата до Окмългий, за да прекарат уикенда с Върджил и Нарциса — третото им посещение там, откакто се бяха върнали от Канзас Сити. Този път поводът беше по-особен — на следващия ден Върджил навършваше шейсет години. Лули беше споменала пред Карл, че баща му наистина изглежда на толкова. Карл отговори, че Върджил знаел как да живее; гледал как светът минава покрай него, но обръщал специално внимание само на някои части от него.

Подаръкът за рождения ден беше една карабина „Краг-Йоргенсен“ с магазин за пет патрона, която Карл беше купил от любител на оръжията в Биксби — същия модел, с какъвто Върджил се беше бил в Куба, 30-калиброва армейска пушка, тежаща девет фунта.

След като беше прекарала целия ден сама в апартамента, Лули нямаше търпение да тръгват. Време беше да си намери някаква работа — не като онази в Канзас Сити, може би като продавачка на щанд в магазина на Вандевър. Щеше да обслужва богатите жени на Тълса и дори да разменя по някоя дума с тях. Сега единственото й занимание беше да ходи на кино няколко пъти седмично.

Харесваше й колко бавно говори Върджил на Карл за престъпниците, за петролния бизнес, за филмовите звезди, за Уил Роджърс; каквато и да беше темата, която подхващаха и винаги изцеждаха докрай.

Харесваше и Нарциса. Докато тя приготвяше вечеря, Лули я слушаше да говори за човешкото тяло и как човек трябвало да го уважава.

— Нямаш представа — казваше Нарциса — как този старец просто не дава и пет пари за себе си, но пък е неукротим в леглото.

Също като сина си. Който точно в този момент се прибираше у дома. Лули видя през прозореца как Карл излиза от понтиака.

Само че сега чакаше нещо на тротоара, загледан в посоката, от която беше дошъл. Проверяваше си шапката и палеше цигара.

Ето че зад понтиака най-после отби една зелена кола и Лули видя как от нея излезе жена, която сигурно беше поне на четирийсет. Носеше малка кръгла шапчица и се опитваше да изглежда съблазнително, а устата й беше алена от огромно количество „Танджий“. Сега двамата започнаха да изкачват стъпалата отпред, а Карл извади ключовете си. Лули се махна от прозореца и отиде в кухнята.

Входната врата се отвори. Лули излезе от кухнята и повдигна вежди, за да изглежда изненадана, след което се усмихна, бършейки ръце с кърпата за подсушаване на съдове.

Карл рече:

— Лули, това е мис Мънсън от Бънч. Дошла е да вземе една пушка, която й принадлежи.

Той отиде до килера в спалнята за гости и остави Лули заедно с жената от Бънч. Лули имаше спомен за пътен знак с името БЪНЧ, само че не можеше да се сети къде точно.

Тя се усмихна на мис Мънсън и попита:

— Двамата с Карл да не сте стари приятели?

— Не — отговори Вениша. — Преди време Карл Уебстър застреля приятеля ми със собствения ми „Уинчестър“ и не ми върна пушката четиринайсет месеца.

Лули внимателно обмисли думите й и рече:

— О… Така ли? — Понеже, изглежда, нямаше никакво значение какво ще каже.

Сега вече си спомняше къде е виждала онази заострена от едната страна табела. Беше пътувала за Стилуел, за да купува семена, или нещо от сорта, за мистър Хагенлокър.

Едва по-късно й хрумна, че е напълно вероятно често да се натъква на роднини или приятели на хора, които Карл е застрелял или изпратил в затвора. От бързината, с която той прибавяше точки към резултата си, това й се струваше съвсем възможно. И беше сигурна, че ще я гледат странно.

След като напусна апартамента, стиснала уинчестъра си, Виниша се качи в колата си, зеления „Есекс“, кара до следващата пресечка, зави наляво и мина по целия път зад карето, след което отново излезе на „Саут Шайен“ и паркира на ъгъла. Виниша паркира достатъчно близо до колата на Карл, за да може да вижда сградата и да запомни името й, издялано в бетонния блок над входната врата: ДВОРЕЦЪТ НА СИНТИЯ.

После зачака, като от време на време поглеждаше часовника си.

Чака в продължение на четиридесет минути, когато двамата най-после излязоха с един куфар и се качиха в понтиака — Карл Уебстър и сладката малка Лули, мъничката домакиня, която не му беше съпруга.

На излизане от съда Карл изглеждаше засрамен, че е задържал толкова дълго уинчестъра й, и бе започнал да говори само за да има какво да каже, споменавайки, че с Лули смятат да отидат за уикенда в Окмългий, понеже утре бил рожденият ден на баща му — ставал на шейсет, така че смятали да се отбият до Биксби, за да му вземат подаръка, който Карл бил купил по обява във вестника. Не каза какъв подарък, а и Вениша не попита, понеже не искаше да изглежда заинтересована от живота му. Научи още, че баща му имал хиляда акра пеканови дървета в края на Дийп форк, западно от града, но отново не го разпитва за имота. Почти не бе продумала, докато слизаха по стълбите на съдилището и се качваха в колите. Смяташе да ги проследи, без да се приближава прекалено, а в Окмългий възнамеряваше да помоли някой да я упъти към ореховата ферма. Четиридесет мили, значи пътуването нямаше да й отнеме повече от три часа. Чак тогава щеше да побърза да се върне обратно в Тълса и да каже на Били.

В мислите си никога не го наричаше Буу.

Докато всички седяха около масата в кухнята, Лули каза на Върджил:

— Синът ти разправя, че бил луд по мен.

Върджил сипваше чили сос върху месото си, като удряше дъното на бутилката с длан. За момент спря и я погледна.

— Не мога да го виня. Аз също щях да ти се пусна, ако Нарциса не приличаше на Долорес дел Рио[45]. И се хващам на бас, че Долорес дори не умее да готви. Само че ако е луд по теб и не се ожените, това ще бъде най-голямата грешка в живота му. Сигурно обаче по-късно ще я представя като единствената грешка в живота му. Щом веднъж го чуеш да го казва, започваш да осъзнаваш какъв му е проблемът.

Лули задържа във въздуха вилицата с набодени зрънца царевица и малко натопено в сос месо, и каза:

— Е, и аз имам какво да кажа по въпроса. Доста по-млада съм от него и няма закъде да бързам. А Карл може и да удари петдесетте, преди да се сети да ме попита.

— Само че дотогава — рече Върджил — вече ще си се омъжила и развела два пъти за хора от петрола и ще се справяш доста добре. Няма да има нужда да се омъжваш за когото и да било.

Карл ги слушаше внимателно.

— Искаш да се омъжиш? — попита той Лули.

— Имаш предвид за теб, или дали изобщо искам да се омъжа?

— Да се омъжиш.

— Не особено.

— Защо тогава непрекъснато говориш за това?

— Искам да чуя как ме питаш. Не, за да определяме дата, но поне за да зная, че някой ден ще го направим.

— След година ли имаш предвид?

— Нека бъдат две.

— Аха…?

— Нека бъдат колкото си пожелаеш.

— Но ще продължиш да живееш в апартамента ми?

— Карл, на това му казват съжителство. Баща ти одобрява ли го?

— Прави съвсем същото от двайсет и пет години. Твърди, че в неговия случай го устройвало.

— Защото съм крийк — намеси се Нарциса.

— Вече на практика сме бракосъчетани — обади се Върджил. — Ако умра, тя ще бъде най-богатата индианка в страната.

Карл попита:

— На мен нищо ли няма да оставиш?

— Да видим първо колко дълго ще оцелееш — отговори баща му, — чак след това ще те включа в списъка. Но ако онова, което казва момичето, е вярно — че си луд по нея, — ще трябва да се ожените. Нали разбираш, а тогава ако не изкараш дълго…

— Ако някой ме застреля в гръб?

— Аха, майтапиш се явно, защото нали никога не се фукаш. Това може би наистина е изпълнимо, да те застрелят в гръб. Щях да кажа, че ако не изкараш дълго, ще те задраскам от списъка и ще припиша парите на наследника ти, или наследниците, в случай че си отгледате куп червенокоси малчугани, щъкащи наоколо.

Лули каза:

— Не съм обмисляла възможността да се превръщам във вдовица.

— Защото смяташ, че той е прекрасен — обади се Нарциса. — А ако поне малко прилича на баща си, значи е късметлия, а това може да те отведе далеч.

— Да, обаче мистър Уебстър не прави като Карл — поклати глава Лули. — По него не стрелят хора.

— Кога пък са стреляли по мен? — попита Карл.

— Знаеш какво искам да кажа — отвърна Лули.

— Нали разбираш — продължи Нарциса, — Върджил наистина е късметлия. Позволи на онези хора да открият нефт в имота му, нали?

Караха по селския път западно от Окмългий, понеже Вениша искаше да покаже на Били Браг частната отбивка, която водеше до ореховата ферма. Скоро се натъкнаха на стара едноетажна постройка с потрошени прозорци и изкъртени дъски. Били хвърли един поглед към нея през тъмните си очила и не каза нищо. Вениша обясни как оставила колата тук предната вечер и после си съсипала токчетата, газейки през пекановите насаждения. Най-накрая стигнала до мястото, където сега живеел баща му — голяма къща с просторна веранда отпред. От едната й страна имало гараж, където била паркирана колата на Карл Уебстър, понтиакът.

После му каза, че могат да се промъкнат под прикритието на дърветата на не повече от петдесет, шейсет ярда от колата, а когато Карл се появи, за да отиде някъде, ще им бъде точно на мушката през оптиката.

— Колко време ще ни мръзнат задниците сред тези пеканови дървета? И откъде си сигурна, че ще излезе?

— Просто казвам, че това е едно от местата, където можеш да го направиш. Ще ти покажа и друго, откъдето няма да се наложи да чакаш толкова дълго.

Отново в колата, те поеха по друг черен път вляво, който ги изведе до няколко нефтени платформи, които Карл не беше споменал. И след като най-сетне пресякоха долната част на имота, Вениша зави и спря. После посочи през едно зимно пасбище, което тъкмо започваше да позеленява, към един не особено стръмен склон, където между пекановите дървета се процеждаше светлина.

— Това е къщата.

Не можеше да се застави да погледне Били. През целия път от Тълса насам обгорената част на лицето му и малкото чуканче на мястото на ухото му бяха обърнати към нея. Известно време бяха спорили, когато Били й заяви, че всичко това било прекалено много работа само за някакви си сто долара. А тя му беше казала, като гледаше право пред себе си към пътя:

— Ще отмъстиш за смъртта на брат си. Това не значи ли нещо за теб?

Той пък отговори, че навремето искал да го направи, само че се сблъскал с Карл година по-късно.

— В онази крайпътна съборетина, за която ти разказвах. Само че около него винаги имаше тълпа и всички до един го смятаха за симпатяга. След това се получи престрелката с Клана.

Тя му подаде стотачката — знаеше, че освен това ще трябва да му позволи и да я опъне. Предната вечер в неприветливия хотел в Тълса двамата бяха отворили една бутилка и Вениша разбра, че така или иначе ще се случи, тъй че не направи въпрос. Само че през цялото време държа очите си затворени, за да не й се налага да го гледа, и освен това извърна глава встрани, протягайки шия колкото може повече, сякаш Били я караше да лудее.

Сега, загледана към къщата, тя каза:

— Вчера вечерта пропълзях през пасбището по посока на онази светлина. Бях си свалила обувките с високи токчета и си порязах краката. Само че успях да зърна масата, сложена за вечеря в кухнята. Тъкмо се канеха да сядат.

— И са били пред очите ти? — попита Били.

— Видях приятелката му и някаква индианка.

— Но си знаела, че се канят да вечерят?

— Когато храната стане готова.

— И носеше пушката?

— Беше в колата. Само че взех патрони едва тази сутрин.

— Исусе, можела си да приключиш цялата история още тогава.

— Трябва ми човек — обясни Вениша, — който умее да стреля. Някой, който ще го уцели със същата пушка, с която застреля Пейтън. Не разбираш ли? Ще ти дам всичко, което поискаш, стига да успееш да го удариш в тила от четиристотин ярда.

— А ако беше кралицата на красотата — вметна Били, — двамата щяхме да заживеем в къща с бяла ограда.

— Дявол да ме вземе — рече Вениша, — пак не ми достига нещо, а? Само че невинаги получаваме онова, което искаме, нали? Ако предпочиташ да се подадеш през прозореца и да го застреляш в главата, докато си яде бърканите яйца, давай, направи го. И това ми стига.

Лули беше отишла с колата до дрогерията на Диъринг в града, за да купи цигари и сутрешен вестник. Когато се прибра, видя, че Карл и баща му са седнали на верандата, облечени във вълнените си ризи и са пъхнали ръце в джобовете си.

— Чакаме закуската да стане готова — обясни Карл. — Дано си гладна.

Беше гладна, но не за това си мислеше.

— Жената, която вчера идва да си вземе пушката, мис Мънсън? Видях колата й в града — рече тя.

Карл замълча и обърна очи към баща си.

— Спомняш ли си Вениша Мънсън? — А после каза на Лули: — Сигурна ли си, че е била нейната?

— Колко зелени есекса можеш да видиш за два дни? И то с червени спици?

— Правят ги „Хъдсън“ — обади се Върджил. — И наистина се срещат рядко.

— Но не видя Вениша? — попита Карл.

Лули поклати глава.

— Карах в съботното задръстване по „Мейн“, навсякъде бяха плъзнали семейства с конски каруци, за да направят покупки за идната седмица. Видях колата, паркирана вляво, с предницата към мен, точно до железарския магазин. На седалката на пътника имаше някакъв тип, но Вениша не се виждаше никъде. Отидох в дрогерията и се представих, поговорих с мистър Диъринг известно време. Когато на връщане отново минах по „Мейн“, колата я нямаше.

— Онзи тип в колата — попита Карл — как изглеждаше?

— Не го разгледах добре. Носеше тъмни очила.

Карл погледна към пекановите дървета и каза:

— Да влезем в къщата.

Прибраха се вътре, а Карл тръгна нагоре по стълбите.

Лули извика след него:

— Къде отиваш?

— Да си взема оръжието — отговори той.

— Сигурно ще хвърли един поглед през прозореца на горния етаж — обясни Върджил.

Лули започваше да схваща.

— Онзи ден, когато дойде да си вземе уинчестъра, мис Менсън ми каза, че Карл е застрелял с него приятеля й. Кой е бил той?

— Пейтън Браг — рече Върджил, отключвайки оръжейния си шкаф. — Пейтън ограби банката в Салисоу, спомняш ли си?

— По това време не бях там.

— Планирал да се скрие в дома на Вениша, недалеч от Бънч. Само че Карл се изпречил на пътя му. Пейтън е единственият, когото Карл е убивал с пушка — продължи Върджил, като извади от шкафа един „Ремингтън“ дванайсетица, — откакто навърши петнайсет и застреля онзи крадец на добитък на пасбището. Прицелил се отдалеч и го свалил на място. След това Карл каза, че оня трябвало да слезе от коня и че не искал да го убива.

— Бил е на петнайсет?

Тя се опита да си го представи, но не успя.

— Човекът му крадял кравите.

Лули усещаше, че е попаднала в разгара на нещо, което не успява да проумее.

— А кой е човекът с тъмните очила?

— Буу Браг, малкото братче на Пейтън. Половината му лице е обгорено от експлозия в нефтена цистерна. Не ти трябва да го виждаш отблизо.

— А сега иска да си отмъсти — кимна тя.

— Или Вениша е успяла да го навие на пръста си. — Върджил извади от шкафа един „Уинчестър“. — Ето пушката, с която Карл извади от бизнеса онзи крадец на добитък. Човечецът се казваше Таруотър. Видях го как лежи мъртъв, докато чакахме гробаря. Беше красавец. Пазя изрезките и от двете престрелки, неговата и тази на Пейтън. Искаш ли да ти ги покажа? Новинарите описват Карл като един от най-смъртоносните стрелци в света. Но той си знае, че извади късмет със стрелбата по Пейтън.

Карл вече слизаше по стълбите с револвера си.

— Предупредих го — продължи Върджил, — че тази популярност ще му навлече някой пакостник из засада.

Лули видя как Карл пъхна револвера в колана си и пое уинчестъра от баща си. Сега изглеждаше различен, съсредоточен в зареждането на патрони, докато баща му пълнеше ремингтъна.

Тя попита:

— Това често ли се случва?

Карл вдигна глава.

— Кое?

— Някой да иска да се разплати с теб?

— Не, но този път имах някакво тягостно чувство. Нали видя като подадох пушката на Вениша? Тогава й казах: „Няма да ме застреляш с нея, нали?“ Шегувах се. Само че забеляза ли, че тя не отговори нищо?

— Само се взираше в теб — отвърна Лули.

— Бедната жена си няма нищо в този живот, което да я накара да се усмихне.

Карл отново приличаше на себе си, като голямо дете, ухилено на внезапно хрумналата му идея.

— Защо да не дадем на татко подаръка още сега? Моментът е идеален, какво ще кажеш?

— Какъв подарък? — попита Върджил внезапно оживен.

— Ще ти хареса — увери го Карл. — Нещо, каквото винаги си искал.

— Само че е отвън в колата — каза Лули.

— Ще ми отнеме минутка — рече Карл.

Минаха през дърветата от едната страна на пасбището. Вениша стоеше приклекнала зад купчина дърва за огрев — на не повече от трийсет стъпки от къщата. През прозореца се виждаше вътрешността на кухнята. Масата беше сложена, а индианката се суетеше около печката. Вениша се обърна и махна на Били, но тутакси присви рамене от шума, който се разнесе, когато той се приближи през листата. Били се отпусна до нея и се подаде само толкова, колкото да надникне над купчината дърва.

— Още ли не са седнали?

— Само няколко минути, готвачката току-що сложи бекона.

— Определено стават късно.

— Днес е рожденият ден на баща му, преспали са тук.

— Щом си покаже лицето в кухнята — заяви Били, — ще се подам през прозореца и ще го отнеса. — Беше свалил оптическия мерник и го бе оставил в колата. Сега измъкна автоматичния „Браунинг“ изпод палтото си от овнешка кожа с думите: — От толкова близо не зная кое да използвам.

Вениша пристегна още по-здраво гумените си галоши, за да бъде готова, понеже не беше сигурна дали няма да им се наложи да се върнат на бегом до колата. Колкото повече време прекарваше в компанията на Били Браг, толкова повече отслабваше увереността й в него. Беше нервен и се опитваше да не го издава. Още докато седяха в края на пасбището, й беше казал:

— Ами ако пистолетът му е на масата?

— На закуска? — попита тя.

Били попита:

— Въобще не го познаваш, нали?

Думи като тези обикновено караха Вениша да се замисли.

Карл се върна заедно с подаръка, остана колкото да види как очите на баща му светнаха и отново излезе с ремингтъна, като каза, че ще се придържа към задната част на къщата, тъй като най-вероятно щели да дойдат от там. Лули изглеждаше разтревожена.

— Но той няма никаква представа къде са. Могат да се крият между дърветата и да го застрелят от там? — попита тя Върджил.

— Точно както ме простреляха в Гуантанамо — обясни Върджил, загледан в пушката „Краг-Йоргенсен“. После я вдигна към рамото си, за да погледне по дължината на дулото. — Изкачвах се по склона, за да очистя един снайперист, само че не внимавах, мислех за друго и онзи дон ме изпрати у дома с куршум в хълбока. Карл обаче винаги си отваря очите на четири, никога не спи. „Краг“ е добра пушка, във войската я носеха почти през цялата Испано-американска война… Обаче аз бях с пехотинците на Хънтингтън, прочиствахме района на Гуантанамо, бяха ни зачислили винтовки „Лий“. Карл, изглежда, е забравил по някаква причина. Ей, да не му кажеш? Този „Краг“ е истинско сладурче, ще го окача над камината.

Лули не можеше да си намери място от притеснение.

— Не трябва ли да наглеждаме пред къщата? — попита тя.

— Права си, да надникнем през прозореца.

— В къщата са — каза Били. — Къде иначе, ако са си у дома?

Не бяха проверили дали колата на Карл все още си е на мястото.

— Явно чакаш онази жена да ги извика — обади се Вениша. — Беконът е готов, в момента го сервира.

Били рече:

— Изглежда вкусно, нали? Трябваше да хапнем нещо в Окмългий. Помниш ли, че ти предложих?

— Сега сипва царевицата в купата.

— Обичам да смесвам бекона си с царевица — рече Били.

— Според мен са в съседната стая — продължи Вениша. — Иначе защо ще приготвя закуска, ако всички вече не са се събрали. Нали?

— Изпържила ли е яйца? — попита Били.

— Мисля, че още не е, сигурно чака, да ги попита как ги искат. Тостерът е на масата. Има желе. Какво друго? Сос „Лий и Перинс“.

Загледан към Нарциса, Били се изправи на колена зад купчината дърва.

— Донася и кафеника… разлива по чашите — рече той. — Ще се приближа. Така ще съм готов, когато той влезе.

— Дай ми пушката — каза Вениша, взе я, запъна петлето и попита: — Готов? Ще броя до три.

Карл се намираше между дърветата малко встрани и зад тях на около четиридесет крачки разстояние. Искаше да се приближи малко по-близо, преди да им каже да свалят оръжието. Само че двамата изведнъж започнаха да се промъкват към къщата, така че просто тръгна след тях. Видя ги как влизат през задната врата — оставяйки я отворена — и изчезнаха от погледа му, докато и той не стигна до нея и не надникна вътре.

Видя, че Вениша е тикнала дулото на уинчестъра под брадичката на Нарциса и я кара да се повдига на пръсти, за да изпълни заповедта й: да извика към съседната стая.

— Идвайте. Готово е.

Вениша и Били се обърнаха към вратата на всекидневната. Карл пристъпи в кухнята. Намираше се точно до масата на около дузина крачки зад тях. Били вече надничаше през вратата. Накрая се извърна така, че Карл за момент успя да зърне част от очилата му, но в този момент в кухнята влязоха първо Лули, а после и Върджил.

Двамата погледнаха право в него, сякаш се чудеха какви ли ги върши там.

Вениша вече говореше на висок глас:

— Къде е Карл? Доведете го тук, или ще застрелям момичето.

В този момент Карл презареди с помпата на пушката — напред и назад, а острият звук ги накара да си дадат сметка, че само след секунда в гърбовете им ще се забие облак от сачми.

Само че същото щеше да сполети Лули и Върджил точно зад тях.

Карл обмисли възможността да им отправи обичайното предупреждение: да свалят оръжието, защото ще ги застреля. Само че и бездруго вече си бяха глътнали езиците и нямаше начин да обърнат оръжие срещу него. Сигурен беше, че го разбираха — Вениша, омазана по най-жалък начин с кръгове червен руж по бузите, а Били Браг, премигващ срещу Карл през сините стъкла на опушените си очила, като от време на време хвърляше безпомощни погледи към Вениша. Върджил също го разбра, понеже погледна натъжен първо Карл, а после и Вениша, след което пристъпи към нея и измъкна уинчестъра от ръцете й, докато в същото време Карл избиваше пистолета от ръката на Били с дулото на ремингтъна и му удряше плесница с опакото на ръката през обгарялата част на лицето, от което сигурно го заболя ужасно, но пък беше за предпочитане пред куршум в корема. Карл улови замаяния нещастник за ръката, издърпа един стол от масата и го настани в него. Върджил докара Вениша под ужасения поглед на Лули, а Нарциса попита:

— И на тях ли трябва да сервирам?

Лули изумено проследи как Карл сложи чаши с димящо кафе пред тези двамата, предложи им цигари и дори им запали с кибрита си. Видя и как Карл вдигна тъмните очила на Буу от пода и му ги подаде. Може би не толкова в знак на състрадание, но за да не им се налага да гледат в празната, обгоряла орбита на окото му.

Върджил заяви, че работата е за полицията. И че щял да се обади на Бъд Мадокс да поеме нещата в свои ръце.

— Не, всичко е наред — заяви Карл. — Вениша знае, че допусна грешка. Че по някакъв начин е успяла да убеди себе си и Буу в нещо, което можеше да ги остави да лежат мъртви на пода пред краката ни. И за какво? Понеже Пейтън е бил мил с нея? Носел й е уиски, когато се е сещал?

Лули почувства, че трябва да каже нещо.

— Карл, тази жена се канеше да те убие.

Карл рече:

— Внушила си е, че съм станал шериф само за да мога да нося оръжие. — Погледна Вениша. — Онази вечер в къщата каза, че ми харесвало да убивам хора. Помниш ли?

Вениша се взираше немигащо в него, но не отговори.

Карл продължи:

— Не те застрелях, нали? Нито Буу. Защо сега не се прибереш обратно в Бънч и не мируваш?

По време на последните седем месеца, през които Джак Белмонт сглобяваше църковни пейки и чакаше известния адвокат, за когото никога не беше чувал, да го извика при себе си, Фаусто Баси беше повишен от капитан на надзирателите до заместник-директор на щатския затвор в Оклахома.

— С какъв случай се занимава този Сесил Гайтън, та му отнема толкова време? — попита Джак един ден.

Бяха в кабинета на Фаусто и разговаряха за апелационната жалба на Джак, а в ротондата се разнасяше плясъкът на криле.

— Гайтън все още се опитва да реши кого да защитава от тук нататък — отговори Фаусто. — В началото си мислеше за Джордж Кели.

— Джордж Кели?

— Джордж „Автомата“ Кели — отвърна Фаусто, — арестуван за отвличането на петролен магнат от Оклахома Сити. Само че Сесил открил, че Автомата Кели е шарлатанин. Докато още работел като контрабандист за богаташите, се запознал с жена си Катрин. Та тя му купила първия автомат и скалъпила историята, че бил луд за връзване убиец. Сесил Гайтън разговарял с Кели няколко минути, станало му ясно с кого си има работа и изоставил случая. Не иска изненади в съда. Така че е започнал да се оглежда за други случаи и изчаква Джон Дилинджър или Лестър Гилис.

— Джон Дилинджър още не е арестуван?

— Лестър Гилис също не е. Но трябва да ти е ясно, че Джей Едгар ще ги намери съвсем скоро. Или някой ще ги гръмне на излизане от банката.

— Кой е Лестър Гилис[46]?

— Може да си го чувал като Бебешкото лице Нелсън. Той вече е луд за връзване. Досега е застрелял двама банкови служители и някакъв тип, с когото се сдърпал на улицата — блъснал се в колата му, — и трима агенти на ФБР, единия от които, докато се криел в „Малката Бохемия“. Но да не мислиш, че сега, когато тия двамата са свободни като птички, Сесил е решил да прескочи до Хот Спрингс или да се хване с някоя? Не, сега вече е готов да защитава известния Джак Белмонт и има разрешение да се срещне с теб в „Олдридж“, най-новия хотел в града. Наел е апартамент на последния етаж.

— Колко пъти ще мога да се срещна с него?

— Само веднъж, доколкото ми е известно. А аз ще съм съвсем наблизо, ще сме като сиамски близнаци, така че не си прави никакви илюзии.

— Щом шикозният адвокат се кани да ме освободи, какви илюзии да си правя? Мисля си обаче, че ще ми трябват някакви дрехи, освен тази раирана пижама.

— Имаш право на нов комбинезон.

— Можеш ли да вземеш костюма ми от склада? Ще го нося и на изслушването.

— Имаш право на нов комбинезон — повтори Фаусто.

— Мислех, че сме приятели.

— Откъде ти хрумват такива идеи?

По време на престоя си в затвора Джак се бе оплакал, че са натикали в килията му крийк. Когато обаче откри, че индианецът е събирал пекани в овощните градини на бащата на Карл Уебстър, си затвори устата. Индианецът сподели с Джак, че когато го пуснели след няколко години, възнамерявал да обере дома на Върджил, да влезе с взлом, докато Върджил работи при дърветата, и да го обере до шушка. Твърдеше, че човекът имал купища пари и че веднъж го чул да разправя на репортерите от вестниците, които идвали да търсят Карл, само че никога не го откривали, че банките можели да затворят врати, но това нямало да го притесни ни най-малко. Имал сериозни доходи от петролните залежи, така че парите щели да продължат да текат. Джак го попита откъде е сигурен, че Върджил държи парите в къщата. Индианецът отговори:

— Щом не ги пази в банката, къде другаде, така че да са му подръка?

После му разказа как Върджил разправял на репортерите, че е богат като някакъв вид крал. Чул и репортерите да го питат какво мисли за това, че синът му преследва банкови обирджии, а човекът отвърнал, че е изненадан, че все още има банки за ограбване.

Ако беше истина, не звучеше никак зле. Джак попита индианеца:

— Да, обаче колко държи?

— Ако ти беше петролен милионер, колко щеше да заделиш, за да не ти се налага да мизерстваш до края на живота си? — Точно тъй рекъл на репортерите. Тъкмо почивали от брането на орехи, а репортерите клечали из треволяците и му задавали въпроси. — Освен това каза, че имал и пушки, така че не се страхувал, че може да го оберат.

— Имал пушки, а?

— Участвал е във войната в Куба.

Откараха Джак до града с един товарен шевролет „Събърбън“, сив. На вратите му бяха отпечатани думите ЩАТСКИ ЗАТВОР ОКЛАХОМА. Приличаше на закрит пикап и отзад имаше две допълнителни места, Фаусто седна отпред заедно с надзирателя, който шофираше, а Джак настаниха на задните седалки, надалеч от вратата, Фаусто може и да не му беше приятел, но все пак му бе намерил едно старо сако от затворническия склад, което да носи над комбинезона.

Едва когато достигнаха центъра на града, на Джак му просветна, че е облечен като повечето работници, тълпящи се по булевард „Чоктоу“. Бяха стотици.

Някои дори бяха в колите си и пълзяха бавно от двете страни на улицата, провесили американското знаме през прозорците.

— Какво става?

— Миньорите от каменовъглените мини си придават важност — отвърна Фаусто. — Обединеният миньорски съюз е решил да ни покаже колко струва. Правят събиране на мястото на панаира и се опитват да решат дали да стачкуват.

Джак проследи как един трамвай спря на ъгъла на „Чоктоу“ и Второ авеню и в същия миг тълпа от миньори започна да се блъска, за да влезе през тясната предна врата. Докато се бореха и се опитваха да се качат вътре, ватманът заудря нетърпеливо звънеца.

Джак каза:

— Какво ще кажеш, а? Да си миньор.

— Човек сам избира какъв да бъде — отговори Фаусто.

— А ти не си пожелал да копаеш въглища?

— Тези миньори, доста от тях италианци като мен, се напиват и демонстрират, размахвайки плакати с думи като „несправедливост“. Не знаят ли, че времената са лоши и че дори собствениците не изкарват достатъчно?

Джак можеше да се обзаложи, че баща му също говори така.

— А после ги арестуват по обвинение в незаконна демонстрация и ги тикват в затвора, за да им намерят подслон.

— Имаш предвид, че ги заключват в гадна килия.

— Сам избираш какъв да бъдеш — рече Фаусто. — Мъжете, които не искат да бъдат арестувани, се прибират у дома или вземат междуградския. Тази линия отива до Кребс, Олдерсън, а нататък чак до Хартсхорн, цели шестнайсет мили.

— Чудесата на модерния живот — каза Джак.

Нравеше му се фактът, че повечето от миньорите, тръгнали за дома си, бяха облечени също като него — старо сако върху работнически комбинезон. Само че всички носеха каскети или шапки, а той — не.

Прекосиха „Чоктоу“, докато миньорите все още се опитваха да се качат в трамвая. Джак се обърна да надзърне през задния прозорец на товарния шевролет и остана загледан в тях, докато не стигнаха горния край на улицата и завиха към задния вход на хотела.

Фаусто носеше кафява шапка с черна лента, която вероятно притежаваше от години. В пречупеното й дъно скоро щеше да се отвори огромна дупка. Костюмът му беше черен и започваше да лъщи. Не носеше жилетка. Кобурът му беше под мишницата на лявата ръка.

Надзирателят беше останал при товарната кола.

Фаусто натисна бутона на служебния асансьор — стояха в един от задните коридори, — а Джак попита:

— Не ти ли се иска да надзърнеш във фоайето? Хайде де, хотелът е чисто нов. Да отидем да видим какво имат? — Докосна ръката на Фаусто и това се оказа достатъчно.

Сега вече стояха и оглеждаха мебелировката, ориенталските килими, палмовите дръвчета, трите плювалника покрай рецепцията и оживения щанд за пури.

— Сигурен съм, че Сесил пуши — обади се Джак. — Мога да му правя компания, ако ми се намираше пакет цигари. — И протегна ръка, като се хилеше на Фаусто.

Номерът не мина. Фаусто, кучият му син, каза:

— Ако искаш да запалиш, си изпроси една от Гайтън.

Качиха се в асансьора. Джак застана плътно зад малкото момиче-оператор в униформа, а ароматът на косата й му се стори най-хубавото нещо, което беше помирисвал от седем месеца насам. Той измъкна дясната си ръка от джоба на работния комбинезон и я постави върху дясната буза на задничето й. Тя замръзна, ала сетне погледна през рамо към него и се усмихна. Той се наведе по-близо и прошепна нещо в ухото й.

Фаусто го видя. Дръпна го рязко от нея и изрева в стреснатото лице на момичето:

— Какво ти каза?

Тя се озърна към Джак с широко отворени очи, сякаш се нуждаеше от разрешението му да отговори. Явно реши, че всичко е наред, и отново се обърна към Фаусто.

— Каза, че е на път да се влюби в мен.

Джак очакваше Фаусто да каже нещо, но той мълчеше.

Стигнаха единадесетия етаж. Докато излизаше, Джак намигна на момичето, а тя му се усмихна в отговор. Беше уверен, че й е дал нещо, което ще си спомня до края на живота си. Как онзи красавец беше сложил ръка на дупето й и беше казал, че е влюбен в нея, и знаете ли кой се оказа всъщност, ама наистина…?

Цветнокожият прислужник на Сесил Гайтън, облечен в бяло сако на сервитьор и черна папийонка, отвори вратата на луксозния апартамент и ги въведе в модерната всекидневна. Джак огледа бялата мебелировка, стените с цвят на праскова, странните цветни форми, окачени в рамки по тях и количката за сервиране, предлагаща уиски и сода. Прислужникът каза:

— Мистър Гайтън, гостите ви дойдоха. — И застана наблизо.

Сесил Гайтън не си направи труда да стане. Чашата му беше на масата до него. Джак си го беше представял по-пълен. Гайтън му приличаше на лисица, с острото си лице и малките, тънки като моливи мустачета. Носеше тиранти, синя риза без якичка, но с бял шал около врата. И първото, което каза, беше:

— Ако ти си небезизвестният Джак Белмонт, сигурно приличаш на майка си, понеже изобщо не ми напомняш за твоя старец. Играл съм карти с Орис няколко пъти в приземието на хотел „Мейо“. Винаги печели, понеже е дяволски сериозен. Когато играе карти, този човек им отдава цялото си внимание. Почти не разговаря. Най-сериозният човек, когото някога съм познавал. Не ми е мястото да го критикувам, но явно така е успял да забогатее. В противен случай нямаше да си тук, нали? — Замълча и добави: — Чудя се дали в думите ми няма повече истина, отколкото ми се иска. Нещо за пиене?

— Не му е позволено — намеси се Фаусто.

Адвокатът се обърна към него.

— Ти сигурно си Фаусто Баси, помощникът на директора? Аз пък съм Сесил Гайтън, или по-точно всичко, което е останало на това момче. Не ми предадоха за каквито и да било правила или процедури.

— Сър, на затворниците не е позволено да консумират алкохол.

— Шегуваш ли се? Напиват се като талпи при всеки сгоден случай. Една от причините, поради които не желая да посещавам затвора ви, е вечната миризма на домашно дестилирано. Онова доматено пюре, което варят на пиячка, е най-смрадливото нещо под небето. Само да ми дъхне на това и започвам да се задушавам.

— На мен също не ми понася — каза Джак.

— Само на още едно място се носи такава отвратителна воня — в миньорските лагери. А онези мулета, с които дърпат вагонетките… Пърдят газ, който може да те убие на място. „Крейг Вали“ си има вземане-даване с двадесет и осем миньори, които ги съдят и са на път да им вземат половината операция в Месина. Собствениците искат да им кажа няколко думи. Колкото да ги раздразня така, че да могат след това да ги подведат под отговорност. Само че нямам никакво намерение да отивам там, не и при тази смрад, увиснала над цялата местност, а те пък не желаят да дойдат в хотела. Обърна се към Фаусто.

— Отнасям се с клиентите си така, все едно са гости в собствения ми дом. Онова, което имаме да обсъждаме, естествено, е поверително, така че няма начин да допусна някой да наблюдава процеса, нали така? Никой не може да надава ухо на онова, което имаме да си кажем с мистър Белмонт. Това означава, че ще се наложи да напуснеш.

Заместник-директорът отвърна:

— Обаче от мен се очаква да не го изпускам от очи.

— Фаусто, губиш ми времето и само усложняваш нещата. Твоят затвор и апелативният съд, одобрил срещата ми с клиента, разбират как става тази работа. Искаш ли всички онези съдии да започнат да се мръщят в тогите си заради правилата, които не преставаш да ми навираш в лицето?

— И къде да отида? — попита Фаусто.

— Където пожелаеш. Ако имаш желание да си наблизо, използвай спалнята надолу по коридора, онази, в която няма дрехи. Отпусни се на леглото и подремни. Ако ти се прище нещо за ядене или за пиене, повикай Александър и той ще се погрижи.

Джак се обади:

— Да не ти е роб?

— На бас, че винаги си бил лошо хлапе — рече Сесил. — Чувам, че навремето си се опитвал да изнудваш баща си. И въпреки това той плаща доста пари, за да те откачи, понеже няма избор и в края на краищата си му син. — Сесил се обърна към неговия човек: — Александър, погрижи се за директора, ако обичаш. Покажи му стаята. — И рече на Фаусто, все едно говореше на дете: — Върви след Александър. — Двама излязоха от стаята и тръгнаха надолу по коридора, а Сесил отново започна да говори: — Представяш ли си как този човек заявява на петстотин затворника да се държат прилично? Сипи си нещо за пиене и сядай. Искам да те разпитам за свидетелите. Кой те харесваше, кой не и къде са сега.

Джак мина покрай креслото на Сесил Гайтън и отиде до прозорците, гледащи на запад. Късното следобедно слънце все още се подаваше над хоризонта. Джак погледна на юг и видя как по булевард „Чоктоу“ минава една трамвайна мотриса, точно зад хотела. Чак тогава приближи количката с напитките и си наля уиски, чисто.

— Курвите ме харесваха — каза той, — също и биячите. Намери Хайди Уинстън от Канзас Сити, тя ще ти каже всичко. — Седна на дивана. Видя как Сесил Гайтън си взе бележника и обърна няколко страници.

— А какво ще ми каже онзи шериф, Карлос Уебстър?

— Така ли му било името, Карлос? Нямах представа, че е мелез.

— Доколкото разбирам, отговаря на името Карл.

— Твърдеше, че по всяка вероятност ще лежа, по едно или друго обвинение.

— Разговарях с действащия шериф в Тълса. Той каза, че според Карл Уебстър са те изпързаляли на делото и че пак според него с добър адвокат си щял да се отървеш на обжалването.

Джак рече:

— Не съм го чувал да казва нищо подобно. Иска да ме види зад решетките.

— Набрал ти е, а?

— Нищо не би му направило по-голямо удоволствие. Заявих му, че веднага щом изляза, ще го намеря и ще го застрелям.

— Хайде това да го отложим — заяви Сесил, — докато не ти издействам разрешително за безразборна стрелба. Тук пише, че си застрелял седем души за по-малко от половин минута.

— Не знам дали ми отне и толкова. Налитаха ни с факли.

— Сигурно си бил изплашен до смърт.

— Бях прекалено зает да ги отстрелвам.

— Не, страхувал си се да не изгориш жив, ужасен начин да умре човек. Ще се наложи да докарам онези момичета и биячите в съдебната зала, за да разкажат колкото уплашени са били. — Той запали цигара.

Джак попита:

— Може ли да си взема една?

Сесил му хвърли пакета „Олд Голд“, почти пълен, както и един кибрит и му каза да ги задържи.

Поне засега срещата вървеше добре. Сесил продължи:

— Как са момичетата иначе, изглеждат добре, нали?

— За курви — отвърна Джак.

Допушиха си цигарите. След малко Сесил сложи ръка на стомаха си и рече:

— Опа. Май още не съм се отървал от диарията. Снощи в Кребс ядох спагети с кюфтета. А уж е най-добрият ресторант в града. Стой мирен. — Изправи се с думите: — Връщам се след няколко минутки. — И, превил рамене, ускори крачка надолу по коридора, стиснал някакво списание.

Джак почака, докато не чу как вратата на банята се затваря. Чак след това стана и отиде до втората спалня, където чакаше Фаусто. Вратата беше отворена. Проснатият на двойното легло Фаусто понечи да се изправи:

— Приключи ли вече?

— Тъкмо започваме. Сесил има рядко щастие от някакви италиански манджи.

Видя как Фаусто отпусна глава върху възглавниците, които беше натрупал една върху друга. Сакото му беше окачено на стола, върху него беше и шапката му, а кобурът бе провесен на една от страничните облегалки. Пистолетът, четирийсет и петкалибров автоматик, стоеше на видно място на нощната масичка.

Фаусто забеляза, че Джак гледа оръжието.

— Пипнеш ли го, връщаш се обратно, ясен ли съм?

Джак тръгна покрай леглото към нощната масичка, без да изпуска Фаусто от очи, докато заместник-директорът казваше:

— Не доближавай този пистолет.

Този тип дори представа си нямаше колко го улеснява. Джак вече си даваше сметка с каква лекота Нестор Лот беше успял да натика Фаусто Баси в собствената му килия. Гадният имигрант, някогашен началник на полицията, беше на път да се превърне в някогашен заместник-директор на затвор — горе-долу в рамките на следващата половин минута, в която Джак успя да се добере до пистолета на нощната масичка и да стовари дулото върху челото на Фаусто — може би прекалено силно, — а кръвта започна да се лее от раната и да пълни разширените от изумление очи на ченгето. Джак издърпа единия чаршаф, за да избърше кръвта от дулото на оръжието. Откри дванайсет долара и дребни в джобовете на сакото, след което вдигна шапката и си я сложи — беше тясна, но ставаше. Докато крачеше по коридора на преддверието, чу как някой пуска водата в тоалетната зад гърба му. В същия момент Александър изникна пред него като от нищото, и рече:

— Реши да си тръгнеш, а?

Джак му показа четирийсет и петкалибровия.

— Какво ти пука?

— Въобще не ме интересува, дори не те видях. Но щом човекът излезе от тоалетната, много добре знаеш какво ще последва. Измъкваш доста солиден хонорар направо под носа му.

Джак отново тръгна напред. Надолу по коридора, надолу по стълбите, единадесет етажа, после през фоайето, през изхода и по тротоара на Второ авеню до поредната тълпа миньори, които се блъскаха и ругаеха, опитвайки да се натъпчат в трамвая в източна посока. Джак ги заръга с лакти, защото за него това бе схватка на живот и смърт, и успя да си пробие път, отнасяйки няколко псувни. Хвърли част от дребните на Фаусто в кутията, след което отново започна да си проправя път покрай миньори, увиснали на кожените каиши, докато не чу как от съвсем близо един глас произнася:

— Джак Белмонт?

Беше репортерът от „Истински детектив“, Тони Антонели, вдигнал поглед към него от една от дървените пейки.

Първото, което Джак му каза, беше:

— Човече, уморен съм като куче. Май в крайна сметка вонята в мината не ми понася.

Тони понечи да се изправи, като каза:

— Ето…

Джак го прекъсна:

— Стой си. — И издърпа миньора, седнал до него. Издърпа го направо за предницата на комбинезона и заяви в почти беззъбото му лице: — Благодаря, че ми отстъпи място, партньоре. Ако не се отпусна някъде, ще падна, уморен съм като куче. — Настани се до репортера, извади една „Олд Голд“ и я запали. Тони се взираше в крехкия, прегърбен миньор, който тъкмо обръщаше глава, за да се изкашля, а звукът от кашлицата му беше такъв, все едно гръдният му кош се канеше да се отвори. — Черни дробове[47] — обясни Джак и веднага подхвана: — Слушай, исках да ти благодаря, че позволи на мен и Хайди да използваме колата ти.

Тони го зяпна изумен, но не отвърна нищо.

— След като си тръгнахме от „Болд Маунтин“, двамата отидохме в Канзас Сити. Оставих там Хайди, понеже тя така искаше, и се върнах. Само че, нали разбираш, случи се така, че някой открадна колата ти и трябваше да взема влака. — Джак дръпна от своята „Олд Голд“ и се опита да издуха кръгче.

Това даде време на Тони да се окопити и да отговори:

— Прибрах си колата. Обади ми се някакъв шериф и отидох до Канзас Сити да я взема.

— Хванаха ли крадеца?

— Не, но колата си беше наред — рече Тони, влизайки в тона му… и защо не? — Не поиска да запали, докато не се порових в двигателя, трябваше да изсуша свещите.

— Щях да ти я платя — каза Джак, — ако полицията не я откриеше. Като се върнах, се хванах на работа на един от петролните парцели, чистех цистерни.

— Не беше ли работил същото, когато цистерната се запалила и си се оказал в капан?

— Изправен пред страховита смърт. Да, и преди съм го правил, така че отново ме взеха, понеже имам опит.

Тони каза:

— Ама какво ми става. Преди седем месеца чух, че са те вкарали в затвора за непредумишлено убийство. Двайсет години. За последно се носеха слухове, че си в Макалистър.

— Пуснаха ме под гаранция, докато тече обжалването. Баща ми, да е жив и здрав, ми намери един хитър адвокат, Сесил Гайтън.

— Поръчал ти е от най-доброто. Пак ли живееш с вашите?

— Ще видим как ще се развият нещата. Всички разправят, че при първия процес картите са били белязани.

— Така си е. Но ти знаеш, че мястото ти е в затвора. Не мога да повярвам на късмета си — продължи Тони, а раменете му подскачаха заедно с трамвая. — Да се натъкна просто ей така на теб. Трябва да си запиша твоята гледна точка за процеса. Ще напиша статия по въпроса веднага щом приключа с историята около ОМС. Тук съм заради срещата, която провеждат. Ще пуснат репортажа в Тълса Уърлд. Интервюирам някои от момчетата, които живеят тук и работят в мините. — А след малко добави: — Джак, ще възразиш ли, ако попитам накъде, по дяволите, си тръгнал?

— Сега съм в Месина, в момента я разработват „Крейг Вали“, близо до Хартсхорн? Само че се съдят с миньорите, така че се оглеждам за нещо друго. От вонята там стомахът ми напоследък започна да се обажда. От онези стари мулета и задушливите им газове.

— Наистина ли си болен?

— Още откакто се захванах с миньорство. Мисля си да се върна обратно и да започна работа при баща си.

— Я кажи, как успя да свършиш толкова много неща от кръчмата насам? Отишъл си право в Канзас Сити, но не си останал.

— Разгледах някои забележителности.

— Ограби банка?

— Откъде ти хрумна?

— Пишеше го във всеки вестник.

— Да ти се намира някой от тях?

— Изрязвах статиите и след това отразих случая в „Истински детектив“. Не мога да повярвам, че си на свобода и се разхождаш наоколо.

— Вече ти казах, пуснаха ме под гаранция.

— Няма ли заповед за задържането ти?

— Не мога да ти отговоря със сигурност какво са намислили шерифите.

Продължиха да се возят мълчаливо, а Джак пушеше цигарата си. Накрая каза:

— Докато разговарях с Гайтън, бях отседнал в „Олдридж“.

— Къде живеехте в Канзас Сити?

— С Хайди наехме една къща.

— Мислех, че си се прибрал веднага.

— Вече ти казах, разглеждах забележителностите.

Тони се поколеба, преди да продължи:

— А случайно да си се натъквал на Елъди?

— Да. Добре е.

— Не я видях, докато прибирах колата — обясни Тони. — Исках, но… Беше ми оставила бележка, питаше дали искам да се съберем, само че… не зная.

— Помня, че докато още бяхме в кръчмата, проявяваше интерес към нея. Някога опитвал ли си я отзад? Хайди казва, че промяната й харесвала. Обаче вече не се занимава комерсиално… както му вика Хайди… сега сервира коктейли. Срамота, така казах на Хайди.

Отново потънаха в мълчание. Трамваят се люлееше и тракаше на кръстовищата, а Джак буташе миньорите, които се удряха в него, увиснали на каишите.

Тони попита:

— Мислиш, че трябва да отида да я видя, а? В Канзас Сити?

— Кого, Елъди? — попита Джак. — Според мен си се разтъжил за нещо, което изобщо не ти липсва.

Слязоха от трамвая в източния край на Хартсхорн, само на няколко пресечки от пансиона, където беше отседнал Тони и където държеше колата си. Каза на Джак, че от два дни лети по релсите, за да разговаря с миньори. Джак обясни, че се е върнал единствено да прибере дрехите си от китайската пералня — причината, поради която носел работния комбинезон. Надявал се жълтурковците да не са съсипали ризите му.

Тони изобщо не успяваше да открие смисъл в думите му.

Като например, че беше прекарал следобеда със Сесил Гайтън и Сесил го накарал да отиде да си прибере дрехите и да се върне обратно.

— Но ако те интересува гнилата игра на онзи процес… Говорих със Сесил за изслушването. Твърди, че щял да извика като на парад всички свидетели, за да разкажат за страха си да не изгорят живи, след което ще си изляза като свободен човек от залата.

— Ами банката в Канзас Сити?

— Северен Канзас Сити. Сесил казва: „Знаеш ли, че няма нито един свидетел на убийството на онзи охранител в банката?“ А аз: „А ти знаеш ли защо? Защото на всички свидетели им е платено да си затварят устата от човек, който не иска да ме изпратят на електрическия стол. Вместо това иска да ми напъха краката в циментова вана, да остави цимента да стегне и да ме хвърли на дъното на река Мисури. Така си решават проблемите там.“

Тони рече:

— И кой е този човек?

— Работи директно за Бос Пендергаст… ако те интересува добра история за политическия климат там. Та същият този тип твърди, че му дължа две хиляди и петстотин долара. Аз пък твърдя, че не му ги дължа и не смятам да му плащам. Какво ще направи по въпроса, ще дойде чак до Оклахома, за да ме намери?

Стигнаха пансиона, фордът на Тони беше паркиран отпред и някакво хлапе по гащи го бършеше с парцал. Тони го извика по прякор, хвърли му двадесет и пет цента, хлапето благодари и хукна да ги похарчи някъде.

— Сесил Гайтън има един обичай — обади се Джак, — преди да започне сериозен разговор, ти налива питие. Да ти се намира нещичко?

— Не планирах парти — отговори Тони.

— Сесил твърди, че бутилката помага на разговора да се разгърне. Познавам един контрабандист. Живее наблизо, снабдяваше ме още докато държах кръчмата. Дай ми колата за малко, ще отида да си прибера прането и ще взема една бутилка. Ще се върна, преди да си успял да прегледаш вестника. Как ти звучи?

— Не зная — каза Тони. — Веднъж вече ми крадоха колата.

— Не се тревожи — увери го Джак. — Като паркирам пред жълтурковците, ще я заключа.

Боб Макмеън тъкмо разказваше на Карл, че напоследък изобщо не се справяли зле.

— Като се изключи Джак Белмонт — рече Карл. — Ако се държеше като добро момче, баща му щеше да го обсипе с пари.

— Позволи ми да те разведря — продължи Макмеън и извади един доклад от бюрото си. — Клайд Бароу и Бони Паркър вчера са приключили жизнения си път.

— Време беше — кимна Карл.

— Близо до Гибсланд, Луизиана. Пише, че било пътна блокада, но повече ми прилича на засада. Някой ги е издал. Тексаският рейнджър, който ръководел хайката, твърди, че са изстреляли осемдесет и седем патрона, за да спрат колата.

— Само толкова?

— Бони ядяла сандвич. Задигали са най-много по петстотин при всичките си обири. Джон Дилинджър ги наричал двамата балъци.

— А колко най-много е задигал Дилинджър?

— Седемдесет и четири хиляди — отвърна Макмеън. — От една банка в Грийнкасъл, Индиана, миналата година. Твърдял, че на банковите обири им е излязло лошо име заради Бони и Клайд.

— Наистина ми е драго, че са приключили с тях — рече Карл.

— Следващият е Джак Белмонт. Този тип ме дразни. Татко му има купища пари. Защо малкият не се стегне и не им се наслаждава като добро момче? Вече на два пъти изчезва с колата на онзи репортер от Истински детектив. Казал му, че щял да си прибира прането. Защо Тони не е отишъл с него?

— Джак умее да убеждава — обясни Карл. — Със сигурност е измислил някаква причина, например да намери отнякъде бутилка? А Тони е възпитан, сигурно му е казал: „Не кради колата, става ли?“

— Знаеш ли как е успял да се измъкне? Бил е в града, за да се срещне с адвоката по обжалването.

— Сесил Гайтън — кимна Карл. — Четох за него.

— Обажда се и на мен, този Сесил. Изглеждаше сигурен, че ще измъкне Белмонт, и вероятно му го е казал. Защо му е било да опитва да бяга?

— Не е опитал, направил го е. И за малко да убие онзи италианец. Каза ми, че ще избяга, за да ме застреля. Или пък е искал да избегне заповедта за задържане в Канзас. Обаче твърди, че никой не може да го обвини в нищо. Така и не са го видели да стреля по стареца.

— Но е ограбил банката, нали?

— Не зная — сви рамене Карл. — Канзас Сити е различен град, друг такъв не съм виждал. Ако на Теди Риц му се прииска да го накаже със собствените си ръце, например да го застреля, дори банковите служители няма да свидетелстват.

— Е, Джак Белмонт не е бил забелязван никъде, откакто е напуснал Хартсхорн.

— Каза, че двамата с Хайди смятали да се спуснат до Олд Мексико с ласала на Теди, но сега вероятно ще ме премести по-напред в списъка, преди да замине на почивка.

— А ако е говорел сериозно, ще му се наложи да дойде тук, нали така?

— Той си държи на думата — рече Карл. — Да ти кажа, в момента ми хрумват няколко места, където ми се иска да бъда, вместо да стоя в онази съдебна зала.

Боб Макмеън не отговори нищо, само се взираше в него.

Карл продължи:

— Какво? Решил си да ме вържеш като коза да подмамиш лъва?

— Имаш ли по-добра идея? — рече Макмеън.

— Не е чак толкова глупав.

— Но за момент и ти си помисли, че има шанс да се изкуши.

— Боб, Джак няма да стъпи във федерален съд просто така, дори и заради мен.

— Добре, свалям те от дежурство в съда — заяви Макмеън. — Отивай да го намериш.

— Трябва да поговоря и с Антъни Антонели. Ще се срещнем в „Мейо“.

— Днес следобед няма ли дело?

— Разпуснаха ни до утре.

— Кой е наред?

— Някакви бедни момчета, които е трябвало да си стоят вкъщи, вместо да дестилират уиски.

Макмеън порови из камарата доклади.

— Виждал ли си снимка на приятелката на Дилинджър?

— Били Фрешет? — попита Карл. — И още как. — След което се ухили.

Карл мина, без да спира, зад повечето от двадесет и двете колони пред фасадата на федералния съд, като иззад всяка колона поглеждаше към различна част от улицата и към всяко възможно открито пространство.

Джак му бе обещал, че ще избяга, и явно не се шегуваше. Той беше най-самоувереният тип, когото бе срещал. Или пък имаше най-голямата уста. Или беше най-глупавият. Със сигурност нямаше ум в главата си, щом просто така бе обърнал гръб на баща си, и като че ли точно от там извираше цялата му злоба и грозота. Беше се провалил с изнудването и отвличанията… те дори не се брояха… понеже беше решил да се превърне в издирван престъпник. Обичаше да стреля и беше бърз. И му трябваше кола. Нямаше начин да задържи дълго форда на Тони. Пък и се налагаше да отседне някъде.

Карл се опитваше да отгатне кой ли щеше да подслони Джак в Тълса. Може би някоя проститутка, с която го свързваше отдавнашно познанство. Още от дете. Сигурно проститутката го харесваше, знаеше кой е баща му и виждаше в Джак голямо бъдеще. Така че той използваше колата й. Момичето вероятно беше популярно в средите на петролните милионери, имаше заделени пари и можеше да го финансира. Сигурно дори го смяташе за сладък…

Карл прекоси улицата и отиде пеша до хотел „Мейо“ на ъгъла на Пето и „Шайен“. Униформеният портиер го поздрави и каза:

— Как е, мистър Уебстър? — След което отстъпи, за да му отвори едно от крилата на вратата.

Портиерът пусна вратата в момента, в който Карл влезе, а стъклото на крилото непосредствено до него се пръсна на парчета в синхрон с трясъка на пистолетния изстрел, а после в медната рамка на входа се заби втори куршум — малко преди трети да удари затварящото се зад гърба му крило. Звучеше като голям калибър и идваше откъм улицата, от неправилно паркираната кола, която бе видял. Изстрелите бяха дошли скоро един след друг, значи оръжието беше полуавтоматично. Карл се стовари на мраморния под, претърколи се и се изправи, стиснал колта. Блъсна разбитата врата и се втурна навън само за да види как неправилно паркираната кола се изнася от сцената с такава бързина, че със сигурност щеше да потроши скоростите си. Беше черен форд купе, прекалено бърз, че да успее Карл да си запише номера, но пък черен, като половината фордове в Тълса.

Седнал в лобито заедно с местните детективи и репортерите от Уърлд, Карл разказваше как преди седем месеца в Канзас Сити Джак Белмонт се бе заклел, че ще го застреля на място. Че ще избяга от затвора само за да го очисти. И явно не се шегуваше, нали?

Не, не можеше да каже със сигурност дали в колата е бил Белмонт и не е успял да запише регистрационния номер. Портиерът също не го бе видял. И за щастие никой от заблудените куршуми не беше уцелил някой от гостите във фоайето. Полицията вече беше изчоплила два от креслата, а третия бяха намерили в пръстта на саксията, която бе разбил.

— Сигурен съм, че беше Джак Белмонт — каза на журналистите Карл. — Стреля само три пъти и си изпусна нервите. Не успя да довърши работата. Какво ще кажете да ви запиша телефонния си номер? Ще го включите в статията, за да може Белмонт да ми звънне, а аз ще му определя среща, та да опита отново.

Репортерите си умираха от удоволствие от цялата тази ненужна проява на смелост на наперения млад шериф, който до този момент беше убил в престрелка осем мъже и който предизвикваше беглеца да му излезе насреща и да решат нещата с оръжие. На Боб Макмеън нямаше да му хареса, но Карл смяташе, че знае какво прави. Започваше да плете паяжината.

Щом полицията и репортерите си заминаха, Карл седна с Тони Антонели. Седеше с гръб към колоните, които се издигаха покрай балкона на втория етаж, ограждащ лобито, пълно с червени и зелени плюшени кресла и ориенталски килими.

— Щом Джак ти каже, че ще те застреля — обясни Тони, — значи не се шегува. Само че ако всички ченгета в Оклахома са по петите му, защо все още никой не го е виждал? Не ми се вярваше, че ще стигне толкова надалеч от Хартсхорн. Веднага щом откриха онзи пребит заместник-директор, разпратиха патрулни коли във всички посоки, нали? Слава Богу, че човекът успя да прескочи трапа. Казват, че Джак почти му раздробил черепа. А само няколко минути по-късно двамата с него се возехме в трамвая. Каза, че не се чувствал добре. Сега си обяснявам защо.

Карл търпеливо пушеше една от своите „Лъки“ и чакаше Тони да се наговори. Накрая каза:

— Намерили са колата ти във Вайан.

— В по-добра форма, отколкото когато я открадна предния път.

— Да е споменавал по някакъв повод Вайан? Натъквал ли си се на нещо, докато душеше наоколо за онази статия?…

— Още не съм започнал да я пиша. Точно за това щяхме да говорим с него, за миналото му.

— Значи Вайан не ти говори нищо?

— Неколцина от онези нехранимайковци от Куксън Хилс бяха от там. В Макалистър може и да се е запознал с някой от тях.

Карл кимна.

— Ето нещо, което мога да проверя. Джак е откраднал друга кола във Вайан, същата като твоята…

— Същият модел — съгласи се Тони — и е минал през Стилуел. Чудех се дали не се е отбил в Хилс — това е любимо място за криене на бегълците, само че преди два месеца в района имаше голяма хайка. Стотици шерифи и хора от националната гвардия. Все едно бяха тръгнали на лов за тигри. Да видим сега… от Стилуел е отишъл в Мъскоугий, откраднал нова кола… друг форд… и още половин дузина регистрационни табелки. Откраднеш ли форд, ти остава само да пъхнеш една монета в стартера. А след Мъскоугий, изглежда, се е запътил насам.

— Но е стигнал само до Сапулпа — намеси се Карл, — където дирята свършва. Някога да е споменавал Сапулпа?

— Говореше за някакъв петролен парцел, където чистел цистерни. Точно тогава подпалил една и баща му го напъхал в затвора. Но съм сигурен, че повече не е работил там. После разправяше, че копаел въглища в Хартсхорн, но си направих труда да проверя и се оказа, че през последните седем месеца е бил в Макалистър и е чакал обжалването.

— Някога ходил ли си в Сапулпа? — попита Карл.

— Минавал съм от там. Най-накрая бяха павирали всички улици.

— Знаеш ли кой живее там? Приятелката на баща му, Нанси Полис.

— Ами тя и Джак няма как да са приятели, нали? Но пък кладенците на баща му са там… Може да познава хора, които да помоли за убежище.

Близо е до Тълса и освен това знаем, че беше тук само преди час.

— Обаче той не подозираше, че ще идвам в хотела — рече Карл.

— Именно, няма начин да го е знаел.

— Трябва да ме е проследил с колата по „Шайен“.

Тони кимна и рече:

— На улицата е имало прекалено много хора, за да се прицели както трябва. Решава, че си се упътил към хотела, и отбива.

— Точно тогава го виждам — продължи Карл. — Само дето в колата не е бил Джак Белмонт.

Последното накара Тони да се намръщи.

— Но нали ти е казал, че ще те застреля?

— Там е цялата работа — обясни Карл. — Щом ти го е казал, знаеш, че наистина го мисли. Не Виждам как е могъл да стреля три пъти и да си е плюл на петите. Бях му на мушката, от какво толкова се е уплашил? По-скоро щеше да се покаже, за да ми натрие носа. Джак Белмонт никога не би си тръгнал с пълно оръжие.

— Не каза ли на репортерите, че си сигурен, че е бил Джак?

— За да бъде сигурен човекът, който натискаше спусъка, че не съм го видял. А ако Джак надникне във вестника, ще разбере, че съм го обидил… Казах, че не му е стискало да свърши работата както трябва… и освен това си има съперник. Басирам се на долар, че ще ме потърси.

— Знаеш кой е стрелял по теб?

— Ще се обадя по телефона и тогава ще зная със сигурност, но мисля, че беше един тип от Канзас Сити, Луиджи Теса.

По устните на Тони плъзна усмивка.

— Имаш предвид Лу Теса от Кребс?

— Познаваш ли го?

— От „Истински детектив“ искат материал за него. „Черната ръка отново тероризира“, разпространява ужас и смърт. Смятат, че списанието ще се продава като топъл хляб, ако включат Теса. А и ме попитаха дали мога да напиша нещо за Черната ръка още когато започнах при тях.

— Искаш ли да се срещнеш с него? — попита Карл. — Ще видя какво мога да направя.

Теди Риц каза:

— Не мога да си представя защо ти е да ми се обаждаш?

— Да си изпращал Луиджи в Тълса?

— Какво се е случило с него?

— Ти ли го изпрати?

— Идеята беше негова. Ако те очисти, си получава работата обратно.

— Уволнил си го?

— Естествено, че го уволних. Какво стана?

— Стреля три пъти по мен в гръб и побърза да си тръгне.

— Лу би дал всичко отново да стане телохранител в бизнеса.

— Преди да си тръгнем, му казах, че няма да изкара дълго.

— Аз му казах същото. Какво още да направя?

— Обади му се и го уволни отново.

— Следващия път може и да му излезе късметът.

— Добре де, дай му адреса ми, „Саут Шайен“ номер 706.

— Искаш да те посети?

— Не искам постоянно да се оглеждам през рамо.

— Нали знаеш, че е от Оклахома?

— С две висящи дела за убийство.

— Е, значи и преди се е справял някак. Дай му шанс.

— И двата пъти изненадал жертвите си. Не са го видели.

— Голям боклук, а? Ами Белмонт?

— И той е някъде наоколо.

— Четох за бягството му, с трамвай.

— Защо не пусна Луиджи след него?

— Щеше да прецака работата.

— Твърдеше, че можел да му излезе късметът.

— Как щеше да го открие?

— Чувал ли си се с Луиджи?

— Обади се и каза, че почти те е уцелил.

— Вярно?

— Каза и че няма да се бави много.

— Къде е отседнал?

— Ако споделя с теб, ще го издам.

— Че какво му е лошото?

— Няма да е честно.

— Няма да е честно!

— Все едно да го изтропам.

— Тогава му дай адреса ми.

— Виж, не знам…

— И без това може да го намери, каква е разликата?

— Не си го записах.

— „Саут Шайен“ номер 706, втората врата.

— Мислиш, че ще почука на вратата?

— Мисля, че ще ме изчака да изляза.

— Ще го очистиш ли?

— Имаш предвид дали ми се иска?

— Какво казваше винаги? „Ако се наложи да извадя оръжието си… ще те застрелям.“ А? Харесва ми — рече Теди.

А Карл отвърна:

— Предай му къде живея. Предай му и че има един репортер, който иска да поговори с него.

Лули беше в кухнята, за да направи по един „Том Колинс“ — на Карл без черешката, понеже винаги я вадеше и пускаше в пепелника, а тя пък трябваше да я извади, преди да са започнали да тръскат пепел върху нея и да стане пълна каша. Карл влезе и тя го попита дали е успял да се свърже с Теди.

— Да, но каза, че старият Луиджи действал сам. Каза и че го уволнил, но ако Луиджи успеел да приключи с мен, щял да размисли и да го наеме отново. Попитах го къде е отседнал, а той отговори, че нямало да е честно да ми каже. Представяш ли си?

— Не — отвърна Лули със сладко мустаче от пяна на горната устна.

— Кога изобщо Теди е бил честен с някого? Спомняш ли си как си излезе с чека ти от банкерската асоциация?

— Не може да изпраща някой да те застреля, а после да споделя с теб къде е отседнал.

— Каза, че не го е изпращал.

— Е, знаеш, че го е направил. Защо му е иначе на Лу да идва на своя глава?

— За да си върне, задето не ми се опъна. Тъй че рекох, хубаво, дай му адреса ми, и му го продиктувах.

— Казваш на човека, който иска да те застреля, къде живееш? — попита Лули.

— Няма да почука на вратата. Ще ме изчака да изляза, на сутринта. Точно така трябва да постъпи. Ако аз исках него, щях да го намеря и да му сложа белезниците.

— Като излезеш на сутринта — попита Лули — и знаеш, че ще те чака, какво ще направиш?

— Ще измисля нещо. Междувременно, докато работата не приключи, ще се наложи да отседнеш в „Мейо“. Говорих с онази помощник-управителка, в случай че някой път…

— Уинона?

— Така ли се казвала? Споменах й, че става дума за Правосъдното министерство и си издействах намаление. Като за федерален свидетел.

— Няма да отида — заяви Лули. Беше сложила ръце на хълбоците си. За Карл това беше лош знак. Тя продължи: — Няма те през повечето време и изведнъж ми сервираш това. Сега си тук, но караш мен да си тръгна.

— Последният път ти хареса, нали?

— Разполагах с апартамент.

— Това ли било? Всекидневна, която няма да използваш?

— И фризьорка.

— Ще видя какво мога да направя.

— И ще нощувам в същия апартамент, а не в някоя стаичка.

— Знаеш ли кого видях във фоайето, докато разговаряхме с Тони Антонели? Амелия Ерхарт.

Лули изпи още един „Том Колинс“, Карл мина на бърбън, а след това се преместиха на дивана и известно време се целуваха, без да са сигурни дали да стигнат докрай, преди да ядат, или да изчакат и първо да се нахранят, понеже Лули готвеше пиле във фурната. Телефонът иззвъня. Лули заяви:

— Явно ще ядем и ще го направим довечера, по обичайното време.

Карл отиде в кухнята и вдигна слушалката.

Джак Белмонт каза:

— Хей, Карлос, значи този тип стреля по теб, докато влизаш в хотела, после си плюе на петите и ти решаваш, че съм бил аз? След като се е опитал да те гръмне в гърба? Казах ти, че ще те очистя на място, но няма да е в гръб. А ако се наложи, ще извикам името ти. Знаеш ли кой ми се струва, че е бил?

— Същият.

— Лу Теса.

— Обадих се на Теди, за да се уверя. Каза, че Луиджи дошъл на своя глава.

— Аха, след като му сви фасона. Но си е все същият боклук, а? Не съм изненадан, че е стрелял по теб и после е избягал.

— Попитах Теди, защо не го пусне след теб. Но той отговори, че никога нямало да те намери.

— Ти също няма да успееш — рече Джак. — Дори не можеш да си представиш къде съм в момента.

Карл попита:

— Сапулпа? — И остана заслушан в мълчанието.

— Ходил съм веднъж там, още когато бях с Емет Лонг. Отседнах в хотел „Сейнт Джеймс“. По това време Хайди чистеше стаи. Бяхме двамата с Норм Дилуърт. Качвах й се всеки път, когато Норм не гледаше. Вече нямам нужда от нея, но това момиче все още ми е любимо.

— Още ли ти се иска да ме застреляш? — осведоми се Карл.

— И още как. Нали се заклех.

— Искаш ли да ти дам адреса си?

— Известно ми е къде живееш, Карлос, на „Шайен“. Антъни ми каза. Твърди, че не е влизал в апартамента ти, но е посещавал баща ти, някъде в Окмългий, във фермата за пекани. Сподели и че му било приятно да разговаря с него. А за теб каза само, че когато си отвориш устата, променяш темата точно по средата на разговора.

— Така ли било? — попита Карл.

— Тони ми подшушна, че двамата с Лу-Лу понякога посещавате стареца. Може пък да ти направя и аз едно посещение във фермата. Какво ще кажеш, да приключим цялата работа като каубоите? Мислих по въпроса и според мен искам да бъда лице в лице с теб.

— Ако предпочиташ, може направо да се видим някъде?

— Налага се да бъде изненада.

— Не ми е проблем да дойда където и да си се скрил — уточни Карл.

— Човече, само ако знаеше… През последните няколко дни се сдобих с доста повече уважение…

Ще спра дотук, преди да издам всичко. Ще се погрижиш ли за Лу Теса?

— Надявам се.

— Добре тогава, след това съм аз. Доскоро.

Джак затвори телефона.

Карл се обърна към Лули, която тъкмо проверяваше пилето във фурната.

— Знаеш ли кой беше?

— Твоето приятелче Джак. Веднага ми стана ясно.

— Умира си да ми каже къде се крие, понеже никога не бих му повярвал.

— У дома си е — рече Лули, — при мама и тате, под носа ти, в Тълса.

— Мислих по този въпрос — кимна Карл, — само че майка му ми каза, че ще го застреля, ако се появи на прага й. А той със сигурност е наясно, че би го сторила.

— Наистина ли го вярваш?

— Показа ми един тридесет и втори калибър. После Джак започна каза нещо от сорта на: „През последните няколко дни се сдобих с доста повече уважение…“ И спря. А след това: „Преди да издам всичко.“

— Повече уважение към какво? — попита Лули. — Човек? Място? Начин на живот? Вид работа?

— Попитах го дали не е в Сапулпа — продължи Карл — и явно го изненадах. Там е пансионът на приятелката на баща му.

— Джак познава ли я?

— Чух, че някога се опитал да я отвлече.

Вече почти беше стигнал до дома й и все още не беше решил как да си изиграе картите.

Не точно победен, но с шапка в ръка? „Мис Полис, помните ли ме? Аз съм синът на Орис Белмонт, Джак.“ След което да се надява, че тя ще долови промяната в него, понеже е произнесъл думите с такъв тон, че е успял да докосне сърцето й, да й внуши едва доловимо усещане, на което не може да устои.

Само дето онзи път, когато я отвлече и осъзна, че Нанси го познава много добре, тя беше казала: „Ако искаш да бъдеш истински престъпник, по-добре се заеми с обири на банки.“

Трябваше да й го напомни.

„Нанси, помниш ли какво ми каза онзи път в къщата на Норм Дилуърт? Близо до Кийфър, точно до железопътната линия?“ А сетне с нещо като широка усмивка: „Е, послушах съвета ти.“

Или пък да й каже истината.

„Нанси, винаги съм мислил за теб като за жена, която по всяко време си умира да скочи гола в леглото с мъж, и дори бих си те представил с Орис Белмонт, ако не исках аз самият да се намърдам между краката ти.“ А после: „И понеже изпитвам такава страстна привързаност към теб, ще ми е страшно неприятно, ако се наложи да те застрелям.“

Нещо в този дух, но по-деликатно.

Беше паркирал колата зад хотел „Сейнт Джеймс“ и измина пеш трите пресечки до голямата двуетажна дъсчена къща, боядисана в бяло — поддържана, с цветя по лехите отпред, скрита зад младите дървета с див рожков на улицата.

Нанси Полис отвори вратата още докато той се изкачваше по пътеката, и застана пред него в памучната си престилка с тънки презрамки. Полата й стигаше до средата на късите чорапи. Носеше високи обувки с панделки, сякаш се канеше да заиграе степ. Господи, гледай я само, извила ханш и поставила едната си ръка високо на рамката на вратата.

— Пак ли идваш да ме отвличаш? — попита тя. — Ако е така, нямаш късмет. Не съм виждала баща ти вече почти година.

Само дето Орис й бе дръпнал една прощална реч и й бе оставил достатъчно пари да живее спокойно до края на живота си — сто хиляди долара. Нанси обясни на Джак изобщо да не храни надежди, понеже парите били в Национална борсова банка, за която Орис се кълнял, че никога няма да затвори врати, най-много да си смени името. А ако поради някаква причина все пак парите й свършели, й бил казал да го потърси.

Джак още не беше мислил дали да я обира. Не, обаче това му напомни за онзи крийк в Макалистър и плана му да обере Върджил Уебстър, който беше заделял пари през годините — достатъчно, че да поддържа ореховата си плантация докогато пожелае. Горе-долу толкова пари, колкото Нанси казваше, че има — сто хиляди, Исусе. Само че в брой. В собствения му дом.

Това едно на ръка. Другата мисъл, която го занимаваше, бе как едновременно с това да очисти Карлос. С едно пътуване до Окмългий два заека. Трябваше да обмисли въпроса и с мис Полис. Определено имаше хубавка, налята фигура. Но не беше затлъстяла. Най-правилната дума за фигурата й беше налята. Искаше ти се да се гмурнеш в нея.

Държеше се далеч по-свободно от времето, когато я бе срещнал за пръв път в „Харви“. Джак влезе в къщата, хвърли поглед на изрязаните й обувки с панделки и попита:

— Какво се каниш да правиш, да изиграеш един степ?

Тя отвърна:

— Стига да ми се иска. — Гледаше го право в очите. Все едно му казваше, че двамата ще бъдат в леглото още преди да е залязло слънцето.

Нанси имаше уиски, бира „Чок“ и табела с надпис НЯМА СВОБОДНИ МЕСТА, която окачаше на едно от дърветата отпред. На горния етаж пансионът разполагаше с пет стаи, включително тази на Нанси, както и още осем легла, които даваше под наем отделно, но тази седмица нямаше посетители; тъй че окачи табелата и каза на цветнокожата слугиня Дженива, която чистеше и готвеше по малко за десет долара седмично, че ще й се обади, когато отново има работа за нея. След като се отърваха от слугинята, двамата най-после останаха сами.

Джак разказа на Нанси какви ги е вършил, откакто за последно се бяха виждали: основно за обирите на банки, как беше лежал заради пожара на петролните залежи и за времето, прекарано в управление на нелегален бар.

Нанси го слушаше с интерес и накрая каза, че тя също искала някой ден да управлява собствена кръчма. После сподели, че докато работела в „Харви“, се чувствала така, все едно сервирала в първокласен затворнически ресторант, ако изобщо можело да има нещо подобно.

Джак рече:

— Затворническата храна не можеш да я продадеш на никого, дори всички да умират от глад и на километри да няма свестен ресторант.

— Помниш ли онези дантелени престилки, които ни караха да носим? — попита тя. — Още ги обличат така. Никакъв грим или украшения и без петна по униформите. И не е позволено да разговаряш или да флиртуваш с клиентите. Старшата сервитьорка беше като надзирател.

— Защо си запомнила мястото като затвор? Онова пиле по кралски не беше никак зле.

— Освен това не ни позволяваха да каним мъже по стаите. При никакви обстоятелства.

— Тогава ти се искаше да се издокараш и да излезеш някъде, нали? Помня, че с баща ми все нещо си шепнехте.

— Щом си тръгнехте, старшата винаги ми триеше сол на главата. Докато живеех там, се налагаше да се измъквам от стаята незабелязано.

— Помня каква униформа носеше и как си правеше косата.

— Мрежичките за коса бяха задължителни. Само че знаеш ли какво? — Нанси се усмихваше. — Понякога си беше цяло изживяване. Ако си момиче на „Харви“, си „някоя“. По улиците ни разпознаваха и ни сочеха като филмови звезди. Малките момиченца ми искаха автографи.

Тя отведе Джак в кухнята и му наля бира, докато Джак вдъхваше аромата на къкреща зеленчукова супа. Нанси рече:

— Знаеш ли какво правех през повечето време, откакто се запознах с Орис? Чаках. Четиринайсет години, още от двайсетгодишна, чакам. Сама.

— Защо остана с него?

— Смятах, че ще напусне майка ти.

— Обещавал е да го направи?

— Понякога споделяше, че трябва да се измъкне от онази къща на Мейпъл Ридж. С площадката за ролкови кънки на третия етаж, където Ема удряла куклите си до припадък по дървения под.

— Разказвал ти е за всичко това?

— Разказваше ми всичко. Трябваше сама да се досетя, че никога няма да я изостави.

— Мама е упорита жена — рече Джак. — Понякога си мисля, че ако си подам носа в онази къща, ще извади пистолет от кошницата с игли за плетене и ще ме застреля като куче.

„Всичките онези четиринайсет години… никога не е била толкова самотна“, каза тя.

Докато отпиваше от бирата и пушеше цигара, му беше на ума да й каже, че съжалява за всички проблеми, които й е причинил, но реши, че няма смисъл. Натисна цигарата в пепелника и заяви на Нанси, седнала на кухненската маса срещу него:

— Край вече. Какво си търсиш, малко раздвижване? Искаш ли да свършим някоя работа заедно? Умееш ли да шофираш бързо? Ще ти дам десет, не… двайсет процента от плячката. Как ти звучи?

Сега вече го гледаше с онзи особен блясък в очите. Запали цигара, дръпна два пъти и побърза да я изгаси.

— Искам да си легна с теб. Още сега — каза му.

— Готово — отговори Джак. — Но ми кажи дали ти се нрави идеята да станеш приятелка на гангстер.

— Какви дрехи трябва да обличам?

— Мисля си за нещо по-ярко.

На следващия ден останаха до късно в леглото. Нанси го разпитваше как е живял като дете, а Джак се стараеше да не й отговаря. След това тя започна да му разказва как отраснала във ферма — същата стара история, като всички останали скучни истории за живота на село. Чак когато следобедът започна да преваля, Нанси излезе и се върна от бакалията с някои покупки и последния Тълса Уърлд.

Джак премести настрани питието си и пепелника и разтвори вестника върху кухненската маса. Чак тогава прочете заглавието на репортажа — два големи реда през две колони текст:

„СТРЕЛЯТ ПО ШЕРИФ, ШЕРИФЪТ ТЕЛЕФОНИРА НА УБИЕЦА“

Също през двете колони бяха сложили снимката на Карл Уебстър — онази, на която държеше колта.

— А ето ме и мен на по-малката снимка, с номер под лицето. Но не е чак толкова зле за полицейска фотография. Кучият му син. Много добре е знаел, че не съм бил аз.

Нанси се извърна от кутията за лед, за да го погледне, докато Джак четеше на глас статията и на няколко пъти повтаряше:

— Кучият му син. — След което се понесе към телефона с разлистения вестник, за да заяви на оператора, че иска да го свърже с някакъв номер в Тълса.

А след като говори с Карл, трябваше да се успокои и да запали нова цигара, преди да успее да й разкаже какво става. За „Клането при Болд Маунтин“ и как цялата работа не била в това, че имал нелегален бар.

През първата част от историята Нанси остана права, уловила облегалката на стола.

Чак тогава той й каза как застрелял седемте мъже с качулки на главите, както и за престрелката вътре — без да споменава за Норм Дилуърт — и как успял да се измъкне незабелязано с колата на Тони и да се укрие в Канзас Сити. Без да споменава Хайди.

Тя реши, че една част от историята е забавна, но от останалото имаше чувството, че й се изправят косите, така че най-после реши да седне.

Джак прибави и това как Карл го измамил да се върне в Тълса и че щял да застреля Карл още щом му се мернел пред очите, но вероятно от малко по-далеч, за да не му се налага да слуша онази глупост за „ако се наложи да извадя оръжие“.

— Ако се наложи какво? — попита тя.

Не й предаде точните думи, понеже не искаше да ги чува отново. И бездруго го бяха написали в статията, която току-що беше изчел. Вместо това се прехвърли на срещата си с известния адвокат и бягството си от Макалистър с помощта на трамвай.

Как откраднал за втори път колата на Тони, като по пътя я сменил с друга, която пък изоставил зад „Сейнт Джеймс“.

Тя направи нови питиета и двамата запалиха цигари.

— По телефона ме попита къде съм. Аз викам: „Дори не можеш да си представиш.“ А той: „Сапулпа?“

Нанси каза:

— Боже мой, вече съм замесена.

— Това значи единствено — обясни Джак, — че са проследили дирята от откраднати коли. Сега вече ще трябва да проверят откраднатите от тук, за да разберат накъде съм продължил.

— Той знае ли къде живея?

— Карл? Възможно е, но се съмнявам.

Полицията в Сапулпа телефонира на шерифската служба в отговор на масовото издирване на Джак Белмонт: разполагаха с един форд купе, откраднат в Мъскоугий, който можеха да проследят обратно до края на трамвайната линия. Шерифите на свой ред начертаха линиите между откраднатите коли, стигайки чак до Антъни Антонели в Хартсхорн, където Белмонт му беше задигнал форда. Вече разполагаха с причина да смятат, че Джак е в Сапулпа.

На следващия ден Карл показваше снимката на Белмонт около хотел „Сейнт Джеймс“, но без особен успех. Сега седеше в понтиака си пред хотела и се опитваше да реши сам за себе си дали Джак би отишъл да се види с приятелката на Орис.

Защо? Понеже двамата с баща му бяха особено близки?

В секундата, в която й обърнеше гръб, например отидеше да пусне една вода, Нанси щеше да изтича от къщата и да спре първото ченге.

В разговора, който водеше в главата си, Карл си каза: „Сигурен си, а? Ами ако двамата вече са се срещали… нещо, което Джак със сигурност би намерил за забавно… през последните няколко години, в които татко му й е купувал разни работи, като онзи шевролет купе, модел ’32-ра?“

В кръчмата Норм му беше казал, че Джак се е опитвал веднъж да я отвлече. Когато двамата бяха драснали клечката на онази цистерна, а Джак я отвел в къщата на Дилуърт недалеч от Кийфър. Нанси обаче го познала, тъй че отвличането не се получило.

Тогава в кръчмата Карл се бе занимавал с прекалено много неща едновременно, за да му обърне по-специално внимание. Но като се замислеше за случая с опожаряването на цистерната, си спомняше, че макар Джак да бе влязъл в затвора, Нанси Полис така и не бе подала оплакване за отвличането.

В този момент можеше да направи единствено следното — да се отбие у тях под предлог, че разследва слуховете за отвличането.

Най-накрая, а? Бяха минали само седем години.

Джак беше във всекидневната. Току-що бе видял през отворената врата как понтиакът отбива отпред и веднага бе извикал:

— Нанси? Къде си?

Тя отговори съвсем тихо:

— Горе.

— Погледни през прозореца.

— Какво има?

— Просто хвърли един поглед.

Затича се нагоре по стълбите, като взимаше по две стъпала наведнъж и едва успяваше да се задържи на крака, понеже те бяха излъскани, а той беше все още по чорапи. Нанси бе до прозореца в спалнята, която бяха използвали предната вечер. Леглото още не беше оправено, наоколо цареше пълен хаос. Тя не отделяше поглед от седана, паркиран на улицата, и мъжа в светлосив костюм и панамена шапка, който вървеше по пътеката. Без да има и най-малка представа кой е, тя каза:

— Прилича ми на застрахователен агент. Ако не се появя на вратата, ще си отиде.

— Ще ти се наложи — настоя Джак. — Широко отворена е, за да се проветрява къщата. Освен това си пуснала онази плоча с Лани Рос.

— Вероятно просто продава нещо.

— Значи няма да възразиш, ако се отърва от него. — Джак пъхна ръка под възглавницата, извади автоматичния 45-ти на Фаусто Баси и каза: — Миличка, това е онзи шериф, Карл Уебстър. Можеш ли да си представиш? Той е при мен.

— Нали няма да го застреляш наистина? — усмихна се несигурно Нанси, за да му позволи да се досети, че за момент е успял да я заблуди.

Джак отвърна:

— Налага се да поговориш с него, докато си обуя обувките. Иначе носи лош късмет, още откакто са застреляли Били Хлапето по чорапи. Говоря ти светата истина. Попитал: „Кой е?“. Искал да знае кой е дошъл да го види по тъмно.

Сега вече думите й прозвучаха по-скоро решително, отколкото нервно:

— Джак, няма да го убиваш в къщата ми и да ме замесваш.

Добре беше, че използваше главата си, вместо да се паникьосва, а и в казаното от нея имаше смисъл, но някак не успя да го разчувства. Той хвърли пистолета на възглавницата и седна от едната страна на леглото, за да си завърже обувките. После рече:

— Мислех, че искаш да бъдеш приятелка на гангстер.

Тя не отвърна. Джак се огледа с обувка в ръката и видя, че Нанси е застанала до леглото и държи пистолета на Фаусто.

— Смятам да изхвърля това нещо през прозореца, след което ще закрещя с цяло гърло и ще изтичам надолу по стълбите — каза тя.

На вратата се позвъни. В спалнята натегна мълчание, докато Джак най-после не рече:

— Положението изведнъж става малко по-напечено и вече не искаш да ми бъдеш приятелка? Веднъж ми се наложи да обирам банка с нервна жена и ти казвам, че не беше никак забавно.

На вратата отново се позвъни.

— Жалко обаче, понеже си умна женичка. Постара си от мен, но мисля, че щяхме да се разберем някак. Поне за известно време — продължи той. — Хайде да го направим, когато се върнеш?

Съблякоха се в друга спалня, за да използват чистите завивки.

— Питаше защо няма свободни места, след като съм била сама. Отговорих му, че се каня да чистя, така че искам къщата да е празна.

— Пита ли дали съм идвал?

— Аз започнах разговора. Попитах го дали става въпрос за Орис Белмонт? Държах се нервно. Той отвърна, не, за сина му, Джак. Започнах да клатя глава и да твърдя, че не съм те срещала през живота си, а той ми разправя за времето, когато си искал да ме отвлечеш. Ето за какво била цялата работа. Заради онази глупава идея, която ти беше хрумнала, сякаш никога нямаше да се сетя кой си. Попита ме дали съм те виждала оттогава. А аз: „Смяташ ли, че е възможно?“

— След като слезе долу — рече Джак, — си помислих, че мястото не е подходящо да го убивам, понеже щеше да ни се наложи да се отървем от тялото… макар че моментът беше идеален. Щях да сляза по стълбите и да го изненадам… Не, първо ти щеше да му кажеш, че си заета.

— Точно тъй му рекох — че трябва да се залавям да чистя къщата.

— Виждаш ли, а после заявяваш, един момент, имаш изненада за него, а аз слизам. Той не може да повярва, че съм аз. Двамата вадим оръжия и аз го бия с част от секундата.

Нанси уточни:

— Ако той не те изпревари.

Приключиха със сериозната любов и Нанси се облече, за да отиде до бакалията и да напазарува за обяд. Джак й напомни да не забравя да купи вестник, а той щял да остане и да си почине малко.

Веднага щом Нанси се озова навън, вече бе започнал да рови из спалнята, където бяха прекарали нощта. В килера намери един стар триреден костюм на баща си заедно с няколко вратовръзки и половин дузина бели ризи в шкафа. Костюмът вероятно беше още от двайсетте години. След това започна да тършува из писалището й и намери вътре малко повече от триста долара. Когато Нанси отби с шевролета пред страничната врата, за да й бъде по-удобно да разтовари покупките в кухнята, той вече беше облякъл костюма и една от ризите и си бе сложил вратовръзка.

Когато Джак влезе, Нанси слагаше някаква торба на масата. Той видя, че до нея е оставила днешния вестник и ключовете от колата.

— Облякъл си костюма на баща си — каза тя.

— Мислиш ли, че ще възрази?

— Изненадана съм, че ти става.

— На кръста ми е широк.

— Стои ти прилично. — Помълча и попита: — Каниш се да си тръгваш ли?

— Обмислях възможността.

— Тъкмо щях да приготвя нещо за хапване. Взела съм хубави телешки пържоли, домати, царевични кочани…

— Най-добре да тръгвам — прекъсна я Джак. — Чудех се дали да не взема колата ти.

— А, значи ще се върнеш?

— Съмнявам се.

— Как тогава ще ми взимаш колата?

Джак разкопча сакото. После рече:

— Няма да ти трябва. — Измъкна пистолета на Фаусто от колана си и стреля два пъти в Нанси, която гледаше право в него.

Макмеън разправи на Карл как единствената причина, поради която цветнокожата слугиня на мис Полис минала през пансиона сутринта, била, че искала да си вземе парите за последните три дни, тъй като нямала представа кога отново ще я извикат на работа, щом онзи мъж бил в къщата. Погледнала полицейската фотография, същата, която Карл беше оставил в управлението предния ден, и казала, че това бил той, мъжът от къщата.

Карл отново отиде с колата до Сапулпа и заедно с Дженива и още двама детективи мина през цялата къща. Дженива твърдеше, че вече били почиствали през пролетта и че човек не правел основно почистване през юли. Детективите смятаха, че Белмонт е оставил там чифт работни дрехи с етикет СОБСТВЕНОСТ НА ЩЗО, но нямаха представа какво беше носил на излизане. Предния ден патоанатомът беше откарал тялото на Нанси в моргата с вероятна причина за смъртта огнестрелни рани в областта на гръдния кош, поне докато не минеше аутопсията.

Веднага след като Карл беше разговарял с нея.

С Джак в къщата.

Но щом се беше спотайвал в къщата и очевидно искаше да застреля Карл при първата удала му се възможност, защо не го беше сторил?

Макмеън спомена това на глас и Карл мисли по въпроса през цялото време, докато шофираше към къщи, представяйки си Нанси във всекидневната, отговаряща на въпросите му. Беше се вслушвал внимателно в тона й, но така и не бе останал с впечатлението, че е нервна или че се опитва да скрие нещо.

С Джак в къщата.

Карл разговаря с нея не повече от десет, петнайсет минути, като през цялото време Нанси едва се сдържаше да не започне почистването. Така и не му се бе видяло странно, че се кани да прави пролетно почистване през лятото. Детективите споменаха, че са успели да открият значителна по размери банкова сметка на нейно име, но все още преглеждат кореспонденцията й за наследници. Твърдяха, че имало писма от Орис Белмонт, датиращи отпреди десет години. Само това бяха успели да изровят от миналото й. Един от детективите беше казал:

— Момчето на онзи петролен магнат ли я е убило?

По това време оглеждаха двете легла, където бяха прекарвали времето си Нанси и Джак, и коментираха:

— Според мен са се разбирали доста добре.

— Знам какво искаш да кажеш. Преброи ли гумите, които е хвърлял под леглото? Има три само в главната спалня.

— Какво според теб му е щукнало, та я е очистил?

Точно това не даваше мира на Карл на път за Тълса. Защо му беше да я убива, след като си бяха допаднали?

И въобще не си даваше сметка, че някой може да застреля него самия.

Куршумът прелетя през улицата от не повече от трийсет стъпки разстояние, докато Карл отбиваше пред сградата и гасеше мотора. Натроши на парчета прозореца откъм страната на шофьора. Беше същият калибър, който беше направил на сол стъклата на хотелските врати, а Карл се просна върху седалката, пресегна се и отвори вратата от страната на пътника, след което се плъзна на тротоара, докато четирийсет и петкалибровите патрони разбиваха прозорците му. Настъпи затишие.

Карл застана на колене и надникна през прозореца, ала в същия миг стрелбата отново изригна от форда от другата страна на „Саут Шайен“. Същият форд купе, който се беше изнесъл с мръсна газ пред хотел „Мейо“. Зад него беше Луиджи Теса. Трябваше да е той. Карл остана приведен ниско и извика:

— Лу? — Този път Лу, а не Луиджи. — Лу, прекрати стрелбата. Не стреляй и аз няма да стрелям, става ли? Гледай, слагам си ръцете на покрива на колата — продължи той, като се изправяше на крака зад понтиака. — Виждаш ли? Не държа пистолет. Ако искаш, ме дръж на мушка и се приближи. Става ли? Слушай, познавам един тип, който иска да напише репортаж за теб, работи за списание „Истински детектив“. Как ти звучи, а? Ще те направи известен. — И добави: — Знам, че според теб имаме сметки за разчистване, само че ти стреля по мен. Аз не съм стрелял по теб никога, нито веднъж, дори не съм те заплашвал с оръжие.

Вече стояха на тротоара, а наоколо притъмняваше. Теса държеше пистолета си насочен срещу него, а от околните прозорци надничаха съседи.

— Нито съм те удрял в карантиите с „Луизвил Слъгър“. В случая аз съм този, който трябва да си търси правата. Наистина не разбирам от какво толкова се оплакваш. Смяташ, че съм те обидил? Просто си възприел грешно думите. Говорех, колкото да има какво да си кажем, шегувах се. Нали знаеш какво е шега, Лу? Глупости между приятели. Хайде, ела да се качим горе и да пийнем по едно. Аз пък ще се обадя на онзи писател, който няма търпение да пише за теб. Той ще си умре от радост, а на теб пък сигурно ще ти е драго да чуеш, че той също е от айталианците, казва се Антонио Антонели. — Произнесе името на Тони с възможно най-правилния акцент. — Дори може да си побъбрите на родния си език. И той е от Кребс.

Карл успя да открие Тони в хотел „Мейо“. Тони влезе в апартамента с думите:

— Вече си бях сложил шапката и излизах. Ако не бях решил да се върна и да вдигна телефона, щях да изпусна една от най-чудесните възможности в кариерата си на журналист — да интервюирам убиец от страховитата Черна ръка и да науча нещо за историята на тайната ви организация, както и какви ги вършите напоследък.

— На родния ти език — обади се Карл.

Тони повтори всичко на италиански. А Теса сви рамене и като клатеше глава отговори също на италиански, че убийствата били нищо за него, никакъв проблем, или поне така предположи Карл.

На италиански звучеше много по-интересно.

Карл ги попита какво ще пият — и двамата уиски с кола — остави една чиния със сирене „Велвита“ и някакви бисквитки и ги остави на мира. Влезе в кухнята и заби нос в Уърлд, като от време на време чуваше как Тони задава въпрос, а Теса отговаря. Звучеше, все едно се опитва да изиграе отговора, който пък продължаваше до безкрай. Остави на Тони почти цял час, преди отново да влезе в предната стая. Не си беше свалил палтото.

— Как върви?

Тони затвори бележника си.

— Според мен това ще свърши работа.

— Обзалагам се, че си получил повече, отколкото очакваше.

Тони вдигна вежди.

— Много повече.

Теса гледаше ту единия, ту другия. Пистолетът му лежеше на масичката до него, редом с чашата му и пепелника, пълен с угарки.

— Не изпитваше ли усещането — попита Карл, — че като го интервюираш на айталиански, някак всичко си остава неофициално?

— Всъщност съм изненадан — обясни Тони, — че ми разказа толкова много. Повечето бяха стари неща от началото на века, обичайните истории за прерязване на гърла, но мога да го използвам за фон.

— Успя ли да те осветли по текущите въпроси?

— Ако търговецът не плати, вече не му изгарят заведението.

— Не и откакто Луиджи си е излежал обвинението в палеж. Сега ги застрелва — обясни Карл. — Ето защо ще му осигуря зелена светлина по обвинение в две убийства първа степен в онзи миньорски окръг.

Теса ги гледаше от стола си с отворена уста, объркан, сякаш се чудеше дали е чул правилно.

— Ще се обадя по телефона — каза Карл, — за да му осигуря превоза до местния федерален клон. Така няма да ми се налага да го транспортирам аз. А като се озовеш в Макалистър — обърна се той към Теса, — въобще няма да ти хареса. Имам само един въпрос. Ще си подадеш ли ръцете, за да те заключа, или искаш да провериш дали ще успееш да се добереш до патлака?

— Вече имам финала — каза Тони. — Часът на Лу Теса, поръчковият убиец на Черната ръка, е настъпил. Лу знае, че ако не посегне към оръжието, отива право в затвора.

— Ще го сложат на стола — рече Карл.

— Още една причина да вдигне пистолета. Само че му е известно, че шерифът, застанал срещу него, е въоръжен и че ще извади оръжието преди него и ще го застреля.

— Не му казах нищо такова.

— Не се налагаше. Обаче беше ли сигурен, че няма да опита нещо?

— Щом дотогава не го направи — обясни Карл, — бях сигурен, че едва ли ще му хрумне.

— Но информацията беше страхотна, първокласна сензация. Наистина ми го поднесе на тепсия.

Все още бяха у Карл. Шерифите бяха дошли да замъкнат Теса в някоя от килиите във федералния съд, а той крещеше на италиански към Карл — Тони превеждаше, — че го е измамил, а Карл клатеше глава.

По-късно каза на Тони:

— Странно ми е, когато такива хора твърдят, че са ги измамили или че нещо не било честно. Например Теди Риц ми каза, че нямало да е честно, ако ми каже къде е отседнал този наивник. Питам го: „Как така няма да е честно?“ Мога да стрелям по тях, но не мога да ги лъжа.

И понеже все му се въртеше в главата, разказа на Тони и как Белмонт е убил Нанси Полис и обясни, че разговарял с шефа си от дома й, междуградски. Белмонт я убил без никаква причина. Взел й колата. Накрая добави:

— Получил е каквото иска и я застрелял.

Изглежда, мнението му за Джак Белмонт бе претърпяло промяна, но не искаше да говори повече по въпроса. Преди това Карл без съмнение го бе взимал на сериозно, но винаги успяваше да му се присмее, че искал да стане известен обществен враг. Сега Тони имаше чувството, че Карл е отправил поглед към Нанси Полис, мъртва на пода в кухнята, убита без причина, и беше престанал да му се присмива. Джак се беше превърнал в обществен враг и трябваше да бъде отстранен.

— Имаш ли някаква идея къде може да е?

— Наоколо — рече Карл.

Веднага щом Тони си отиде, Карл телефонира в дома на Боб Макмеън.

Каза му, че човекът с двете заповеди за арест е на сигурно място.

— Всеки път, когато ме изложиш — рече Макмеън, — се надявам, че ще успееш да изложиш и себе си, но винаги излизаш от положението чист като сълза.

— Не ти се обадих само за това — добави Карл. — Тръгвам по петите на Джак Белмонт. Ако ме прехвърлиш към друг случай, напускам.

Макмеън отговори:

— Ела да се видим в „Нелсън“ утре сутринта, в седем. — И затвори телефона.

— Защо изведнъж започваш да го избиваш на чувства? Казах ти, че Джак Белмонт е твоя грижа. Но и наша. Защото се опитва да се измъкне от закона. Не защото двамата сте били в онази къща по едно и също време, а на теб ти се иска да се самообвиняваш, понеже не си го заподозрял. И те е направил на глупак.

Седяха на една от масите сред сутрешната глъчка в ресторанта. Макмеън се бе прегърбил над трите си пържени яйца и тъкмо се приготвяше да сложи малко бекон в яйчената си супа. Карл не беше докоснал закуската си.

— Прав ли съм? Не е необходимо да си посипваме главите с пепел заради стореното от него. Ще го спипаме, защото това ни е работата.

— Не е било нужно да я убива — каза Карл.

— Искаш да кажеш, че си мислел, че го познаваш, а сега изведнъж разбираш, че не е така. Направи ми една услуга и помисли за себе си като за младия Карлос, от времето, когато си бил в онази дрогерия и Емет Лонг застрелял индианеца. На петнайсет си, добре възпитано момче. По правило не отговаряш на по-възрастните, освен ако не искаш да ги обидиш. Помниш ли името на онзи крадец на добитък?

— Уоли Таруотър.

— Каза, че си се възхитил на начина, по който подкарвал кравите, без да си дава много зор.

— Помня, че знаеше как да се грижи за стока.

— Само че си му казал, че ще го застреляш, ако се опита да ти открадне кравите, и си го направил. Гръмнал си го, без да слизаш от седлото, от двеста ярда. Помниш ли какво ми каза тогава? Че не си искал да го убиваш.

— Не исках.

— Искал си само да го раниш. Тогава реших, че се правиш на важен. Помислих си: наистина ли е толкова добър, или просто иска да го смятам за такъв?

Карл мълчеше. Ровеше с вилицата в пържените яйца и картофите.

— Нямах нищо против. Пък и ти се искаше да се изтъкнеш, без да се набива много-много на очи. Беше на петнайсет и се бе справил със ситуацията. През онзи ден си казах: искам това момче да работи за мен, когато възмъжее, и ти дадох визитката си. И сега ти позволявам да се перчиш, защото накрая винаги излизаш, както споменах снощи, чист като сълза. Шериф си вече седем години. Шериф. И си почти толкова известен, колкото онзи пътуващ цирк от ФБР, Мелвин Първис[48].

Макмеън направи пауза, за да отпие от кафето си.

— Чу ли новините? Късно снощи Първис е спипал Дилинджър, след като някой му подшушнал къде е. Погнали го като излязъл от кино „Биограф“ в Чикаго. Застреляли го в една съседна уличка.

Карл не беше преглеждал вестниците и поиска да узнае всички подробности. Дали го е застрелял Първис. Колко пъти са ударили Дилинджър. Дали е умрял на място. Била ли е Били Фрешет с него. Само че вместо това попита:

— Кой филм са прожектирали?

Макмеън вдигна поглед от рохките си яйца:

— Карлос ли говори сега? Хлапето, което иска да знае кой филм е гледал за последно Дилинджър? Нямам представа, но сигурно ще пишат за това във всички вестници.

На влизане в съда все още говореха за Белмонт, а Карл не спираше да си задава въпроса защо ли му е притрябвало да убива Нанси Полис. Макмеън каза:

— Знаел е, че няма да си държи устата затворена. Какво друго?

Говориха и за това къде ли може да е сега.

— Закле се, че ще се разправи с мен — рече Карл, — така че разчитам на думата му. Само че ако сложиш охрана пред дома ми, ще изчака. Нищо чудно да се вбеси и да ми се обади по телефона, за да се оплаче или да каже нещо смешно. Вече е известен престъпник, но няма представа как да се държи като такъв. — После продължи: — Освен когато е застрелял Нанси Полис. Нека разбере, че съм отседнал при баща си. Може дори Тони, онзи писател от „Истински детектив“, да се свърже с него и да се изпусне. Ще продължи да ме търси у дома, само че мен няма да ме има. После ще позвъни в службата, но ще му кажат, че съм в отпуск. Няма да повярва, но пък може да си даде сметка, че съм във фермата. Тони му е споменавал, че обичам да ходя там, знам го от първа ръка.

— Ако те потърси в службата — рече Макмеън, — ще предупредя Евелин да му каже къде може да те открие, както правим обикновено. Карл, мисля, че може би най-после ще приключим тази работа.

— За това си мечтае всяко селско момиче — каза Лули. — Да се излежава в разкошен хотел и да й прислужват. Но след втория ден започнах да си мисля: „Кога най-после ще застреля онзи тип?“ Карл тъкмо я беше докарал от „Мейо“.

— Не го застрелях — рече той.

— Но той се опита, нали?

— Теса е като Бууб Макнът[49], няма представа какви ги върши. Само че следващия път, когато трябва да се покрия…

— Я чакай малко…

— Искам да кажа, следващия път, когато се наложи да се разделим. Тъкмо сега се задава една сходна ситуация, един тип иска да ме застреля.

— Зная — Джак.

— Само че този път ще бъда във фермата.

— И…?

— Не искам да идваш.

Каза го съвсем спокойно.

— Защо не?

— Не искам да те застрелят заради мен.

— Защо? Понеже сме „партньори“? За какъв се мислиш, за Том Микс[50]?

Лули вече беше повишила глас и му каза напълно откровено:

— Кретен такъв, двамата на практика сме женени. Когато сме разделени, ми липсваш, понеже не мога да спра да те обичам. Миличък, обичам те само като те гледам, дори когато не знаеш, че го правя. Ако ще сме разделени през цялото време, по-добре да стана монахиня. Може дори да стана католичка, за да видя дали вторият ми баща, мистър Хагенлокър, ще успее да ме изгори на позорния стълб. Карл, просто трябва да бъда с теб. Това означава много за мен.

Вече й беше казал, че не иска да я застрелят. Каква по-добра причина от това да я остави у дома? Сега рече:

— Обичам те с цялото си сърце. Ето защо не искам да допусна даже най-малката възможност той да те убие. — И прибави: — Така, както уби Нанси Полис.

— Значи това било — рече Лули. — Е, идвам с теб.

Вече й го беше казал два пъти, и пак не бе успял да промени решението й. Мислеше си, че така правят онези от филмите, тъй че и той го бе сторил. Само дето това момиче беше застреляло Джо Янг в момента, в който й се бе наложило. Не беше от страхливите, отстояваше своето.

— Добре, щом искаш — отстъпи той.

— Знаеше, че ще дойда — каза Лули. — Обаче искам да се обзаложа на нещо с теб. Ако спипаш Джак във фермата, ще се оженим там, още тази година.

— Това ли ще спечелиш?

— Това ще спечелим. Искаш да се ожениш, нали?

— Аха…

— Само че мислиш, че ако се ожениш, няма да можеш да даваш всичко от себе си в работата и няма да ти стиска да поемаш рискове. И ще престанеш да бъдеш истински шериф. Обаче ако спипаш Джак, това ще ти покаже, че можеш да си вършиш работата и да не се тревожиш за мен.

Карл не беше сигурен дали в думите й има някакъв смисъл, но каза:

— Ами ако той спипа мен?

Тя се поколеба:

— Никога не си мислил по този въпрос, а?

— Или успее да се измъкне? Винаги успява да се изплъзне.

— Ами ако дадеш и на мен оръжие и аз го застрелям? — попита Лули. — Нямам нищо против, след като този тип е такава пепелянка.

— Или ако го застреля Върджил — поинтересува се Карл, — с новия си „Краг“?

Не спираха да се забавляват. И все пак никой от двамата не се сети да предложи Нарциса за стрелец.

Карл и Лули пристигнаха по залез с шевролета модел ’33-та, който му бяха изписали на мястото на надупчения понтиак. Карл дори не влезе в къщата, двамата с баща му се настаниха на верандата и веднага започнаха да обсъждат времето: над сто градуса[51] през последните двадесет и пет дни, твърдеше Върджил, от юли до началото на август.

— Сто и осем, сто и единайсет[52] в Окмългий. Било е толкова зле, че в града дори дърветата, които обикновено хвърлят сянка, започнали да съхнат. Не съм броил колко сме изгубили досега, може да са над две дузини. Всички кладенци са разположени близо до вода. Екипите от секцията „Дийп форк“ взимат вода от потока и пашата беше започнала да линее, така че им казах да спускат кепенците.

— Не можеш да пиеш петрол — рече Карл.

— Самата истина.

— Казвал си ми го отдавна. А в нощта, в която Дилинджър отишъл на кино, в Чикаго било сто и два градуса.

— С онези две жени — допълни Върджил.

— Дамата в червено, съдържателка на бардак на име Анна Сейдж[53] и Поли Хамилтън, неговата приятелка, докато в същото време Били Фрешет излежава две години. Казват, че Дилинджър не й позволявал да пие, защото била индианка.

— Не знаех, че е индианка.

— Всички били по кината по време на горещата вълна. За да усетят малко от новия „Модерен охладен въздух“.

— Тук преди филма дават реклами за „Въздушно охладения ви комфорт“. Една полярна мечка седи на леден блок.

Нарциса се появи отнякъде и каза:

— Ето нещо и за вас, полярни мечки такива. — И щом Върджил махна вестниците от масата, тя сложи на нея купа с лед, бутилка уиски и две чаши.

Карл попита:

— Знаеш ли кой е бил последният филм, който гледал Дилинджър?

— Ако е бил Дилинджър — намеси се Върджил.

— Наистина ли ти се подхваща тази тема? — попита Карл. Звучеше уморен. — Наистина има съмнения, че може да не е бил Дилинджър. Само че малко преди това си е правил пластична информация, поне това ми е известно. Тъй че в момента все още официално са спипали Джон Дилинджър.

— Няма да споря с теб — съгласи се Върджил, докато разливаше вечерните им питиета. — В „Орфиум“ започнаха всеки петък да прожектират филми. Надявах се да наминеш, преди да си тръгнат.

— Почти цялата минала седмица си седях у дома — обясни Карл. — Чаках Белмонт да се обади и да се оплаче, че наблюдават дома ми. Има ми номера, но може да го е изгубил. Съмнявам се, че е внимателен с такива неща. Тази сутрин се обадил в службата и попитал за мен, а от там му казали, че съм тръгнал насам. Дали са му твоя номер. По правило не постъпват така, но искаме да приключим работата възможно най-бързо.

— Наоколо ще се размотават ли шерифи?

— Казах на Боб Макмеън, че ако иска работата да се свърши както трябва, не бива да се меси. Той пък ме предупреди, че щом разбере, че Джак Белмонт е в имота ти… аз ще му се обадя, за да го предупредя… ще разположи пътни блокади, тъй че да не може да се измъкне.

— Значи очакваш Белмонт да се появи?

— Изглежда си е навил на пръста да удържи на думата си… поне в моя случай. Щом твърди, че ще ме застреля, му се налага да опита. Тони, репортерът от Истински детектив, се обади да ми каже, че убийството на Нанси Полис е направило Джак възможен кандидат за обществен враг номер едно. Сега ще трябва да си заслужи прозвището, въпреки че все още е зелен. Тони иска да бъде тук, ако Джак се появи. Твърди, че щял да напише репортаж и да го озаглави „Последното нападение на Джак Белмонт“. Само че Тони не вярва, че Джак ще си подаде носа, не и ако всяко ченге в Оклахома се опитва да го изрови от дупката му.

Върджил каза:

— На мен също не ми се вярва. Ако бях на негово място, щях хубаво да обмисля идеята да се покрия някъде, докато стана на преклонна възраст.

— Джак тъкмо смяташе да се разходи до Мексико с един ласал от Канзас Сити, само че точно тогава го прибрах у дома и му промених плановете.

— Щом смяташ, че ще дойде за теб, защо си седнал на открито? — попита Върджил.

— Първо трябва да се добере дотук, а чак след това ще мисли как да ме застреля.

— Съвсем сам?

— Не зная — рече Карл. — Кой би изявил желание да му помогне?

Първите, за които се сети Джак, бяха собствените му биячи от кръчмата, Буу и Уолтър. Не вярваше, че ще може да стои в една кола с Буу, но от Уолтър ставаше добър партньор, поне за известно време, пък и той идваше от Семинол, също като Хайди и другите курви. За да стигне дотам, Джак трябваше да използва друга кола — някоя, в която, за разнообразие, да не е горещо.

Така че изостави шевролета на Нанси на една улица в центъра на Тълса и измина целия път до вкъщи пеша, до имението Белмонт в Мейпъл Ридж. Отне му почти два часа. Промъкна се през задния двор до стаята на слугинята — същата, която беше накарал да му стесни работните панталони — и я накара да се покаже на прозореца по нощница, закопчана чак до брадичката.

— Маргарет — каза й той, — мама каза, че може да взема колата, но ми трябват ключовете. В килерчето на иконома са, на втората кука. На тях пише Кадилак V-12. — Маргарет, на трийсет и шест години, все още мома, се беше вкаменила и не го изпускаше от поглед. Джак продължи: — Само че не я буди, за да й казваш. Кажи й, когато попита за нея. Предай й да не се тревожи, ще я върна. — И Маргарет му даде ключовете, все така без да продума.

Още същата вечер той отиде в Семинол с кадилака на майка си и паркира пред същия бардак, където бяха работили Хайди и останалите курви. Никоя от тях не се беше върнала, но Джак седна да изпие едно с един познат контрабандист, млад мъж от Куксън Хилс, който на няколко пъти беше зареждал кръчмата.

Джак го попита дали знае какво се е случило с биячите му. Контрабандистът отговори, че напоследък Буу живеел с някаква жена в Бънч и отглеждал зеленчуци.

— Уолтър, дяволите го взели, се е върнал в Семинол и опазва реда в един бар. Крайпътна кръчма е, в тази посока, точно до „Филипс Стейшън“.

Джак рече:

— Работеше за мен, но така и не научих фамилното му име. Случайно да го знаеш?

— Уолтър е голям задник — отговори контрабандистът. — Няма никакво чувство за хумор и не обича хората да се шегуват с него. Веднъж му видях името в едни негови документи. Шитърър[54].

— Как се пише?

— Ш-и-т-ъ-р-ъ-р. Но ако се ухилиш, докато го казваш, както правят обикновено пияниците, ще ти размаже мутрата. Избягва да си издава цялото име и така си спестява неприятностите.

Джак повтори:

— Шитърър — И не успя да сдържи усмивката си.

Разпозна Уолтър веднага благодарение на дървесния ствол, който изникваше вместо врат от плещите му тип Чарлз Атлас. Уолтър пък разпозна Джак от снимките му по вестниците, както и от фотографията от „10-ТЕ НАЙ-ТЪРСЕНИ“. Той изведе Джак навън и го попита:

— Луд ли си да идваш тук?

Което значеше, че боксьорът му симпатизира. Или че не беше чувал за хилядата долара награда за главата му.

— Уолтър — каза Джак, като за момент се изкуши да го нарече мистър Шитърър, но не беше сигурен дали ще успее да скрие ухилването си, — виждаш ли онзи кадилак V-12, паркиран ей там? Мой е. И с него смятам да отида до дома на един петролен милионер, който няма много вяра на банките. В къщата си държи достатъчно пари, че да му стигнат до живот. Смятам, че са около сто хиляди или дори повече. Искаш ли част от тях?

— Колко?

— Четиридесет процента.

— Как пък го изчисли.

— И двамата взимаме по петдесет, но аз прибирам десет процента отгоре, понеже знам какво говоря.

— Как ще свършим работата?

— Ще наблюдаваме къщата. Ще ги изчакаме да заминат за града по някакъв повод, примерно, за да вечерят, и влизаме.

— Казваш „ще ги изчакаме“. Кого по-точно?

— В случай, че си има компания или вземе прислужницата със себе си.

— Ами ако не успеем да намерим парите?

— Обзалагам се на десет долара, че ги държи в спалнята. Какво ще кажеш да тръгнем още утре? — попита Джак. — Ако искаш, дори ще ти позволя да караш онзи чисто нов кадилак V-12.

В неделя следобед четиримата се качиха в колата на Върджил, за да посетят шоуто в Окмългий. Върджил твърдеше, че е купил седана „Наш“, модел ’31, понеже харесал украсената с цветя тапицерия, с отсенки на розово и зелено върху бежовия плат; все едно си си у дома. А взеха колата на Върджил — Нарциса отпред с голям хартиен плик пуканки в скута, Карл и Лули отзад, — защото искаха да се подсигурят, в случай че Белмонт знаеше каква кола кара Карл и ги причакваше някъде по пътя.

Докато се носеха на изток към Окмългий, Върджил погледна в огледалото за задно виждане и очите му останаха приковани в него.

— Боже, погледнете зад нас.

Всички се обърнаха и видяха, че в небето на юг е надвиснала огромна стена от прах, тежка жълто-кафеникава завеса, прихлупваща хоризонта. Карл каза, че ще стане по-лошо и че е виждал такива бури само в пущинака. Лули стисна ръката му, а той й обясни, че се падало в горната част на щата и нямало да ги хване. Върджил пък започна да говори как фермерите орели прахта, но нищо не искало да никне и понеже плуговете обръщали земята, вятърът отвявал повърхностния слой на почвата. Вихрушките просто се спускали от равнините и отнасяли плодородната земя. После добави:

— В Гътри вече застрелват добитъка, понеже гладува и умира от жажда.

Умълчаха се, но все така усещаха прахта зад гърба си — на мили назад, на ръба на пясъчната пустош. Докато влизаха в „Орфиум“, Карл каза:

— Надявам се филмът да е смешен.

— „Манхатънска мелодрама“. Кларк Гейбъл е Блеки. Уилям Пауъл е Джим. Мирна Лой е Елинор. Говореше се, че Мирна Лой била любимка На Дилинджър. Мюриъл Еванс е Тутси, платиненорусата блондинка, тя също не е зле. Джим отнема Елинор от Блеки, понеже Джим е отличен играч. Но Блеки няма нищо против, понеже двамата с Джим се познават от малки и все още са приятелчета, въпреки че са от двете страни на закона — Блеки е гангстер, а Джим прокурор и впоследствие губернатор. Блеки очиства асистента на Джим, зъл човек, разполагащ с компромати, които няма да позволят на Джим да спечели губернаторското място. Блеки е осъден да умре на електрическия стол. Джим, вече губернатор, може да промени присъдата му на доживотна, но няма да го направи, понеже следва буквата на закона. Елинор казва на Джим, че ако Блеки не е очистил асистента му в мъжката тоалетна на „Медисън Скуеър Гардън“, дело, на което е станал свидетел само един сляп просяк, той е нямало да бъде избран за губернатор. Джим е неумолим. Елинор не може да повярва, че той не иска да помогне на приятеля си, и го напуска. В последния момент той се предава и променя присъдата на Блеки на доживотна. Само че Блеки не може да приеме това. Ако той не отиде на стола, на Джим ще му се наложи да подаде оставка. Блеки отива на стола, а Карл през цялото време си мислеше: „Ще разрошат шикозната му прическа с металната шапка.“ Вече беше изгубил интерес, защото знаеше какво ще стане до края. Имаше още една добра сцена, в която Елинор и Джим се събираха в коридора. Карл почувства съвсем лека влага в очите си. Тази Мирна Лой си я биваше.

По пътя към дома Върджил каза:

— Вярваш ли, че човек, който е осъден на смърт, би отказал предложението да го помилват?

— Само дето Блеки каза, че предпочита да го изпържат, отколкото да прекара остатъка от живота си на топло. Сигурно е заради това.

— Исках да видя повече от Тутси — рече Върджил. — Гледал съм я в някои уестърни, Мюриъл… някоя си.

— Еванс — каза Карл.

Всички смятаха, че сюжетът е бил сносен, макар и не особено правдоподобен, но все пак било на филм.

— Забеляза ли — попита Карл — как Блеки замяташе напред пистолета, докато стреля? Това движение не помага особено.

— Аз пък забелязах друго — обади се Нарциса. — Онзи кораб, големият кораб за екскурзии, който се запали, а двете момчета останаха сирачета и заживяха заедно. Във филма семействата на борда бяха от ирландски произход. Случило се е през 1906-а и е истина, било е на Ийст Ривър до Ню Йорк. Само че са били германци, не ирландци. Чела съм за това.

Още не беше станало шест часа и когато се прибраха, слънцето напичаше. Нарциса влезе в къщата да нареже пилетата. Неделя вечер винаги пържеше пиле. Лули също влезе, за да отиде до тоалетната. Карл остана с баща си на верандата, а Върджил започна да му обяснява декрета на Рузвелт за фермерски ипотеки и как това помогнало на земеделците и животновъдите да се изплъзнат от ноктите на банките. Върджил следеше внимателно Новия курс на Рузвелт по въпроса с фермерите и Карл се чувстваше задължен да проявява търпение и да слуша. Баща му тъкмо подхващаше декрета за банкрутите, когато Нарциса излезе на верандата.

— Върджил? — повика го тя и почака, докато той приключи с онова, което разправяше на Карл.

— Какво има?

— Някой е влизал в къщата.

Първата мисъл на Карл беше: „Откраднали са стоте хиляди, докато сме били в града.“ Очакваше баща му всеки момент да получи удар.

Върджил рече:

— Взели ли са нещо?

— Ровичкали са по чекмеджетата. Местили са картините.

— Търсили са сейф — кимна Върджил. — Откъде са решили, че човек, който се занимава с отглеждане на орехи, ще има сейф?

Лули изхвърча през мрежата на вратата:

— Някой е преобърнал наопаки спалните. Явно е търсил нещо.

— Знаеш ли, за първи път ни обират, откакто построихме къщата — рече Върджил и се обърна към Карл: — На колко беше?

— На четири — отговори Карл.

— Значи преди двадесет и четири години. От време на време казвам на берачите на пекани, че ако някой от тях припари до къщата, няма да се поколебая да го застрелям. Веднъж забелязах, че докато репортерите ме разпитваха какво правя с парите си, трима от берачите надаваха ухо.

— Няма ли да погледнеш вътре? — попита Карл. — Да видиш дали не са взели нещо?

— Ей сега — отвърна Върджил.

— Ами парите, които държиш тук? Веднъж ми каза, че били към сто хиляди долара.

— Миналата зима ги внесох в банката в Окмългий. Орис Белмонт, един от собствениците, ме попита дали не искам да членувам в борда. Споменавал ли съм го?

— Чух го от Орис — рече Карл.

— Заприлича ми на човек, който знае с какво се е захванал — продължи Върджил. — Помислих си, по дяволите, какво пък, нека ги пази. Банката е достатъчно близо, ако някой път ми потрябват по спешност.

Влязоха вътре. Първото, което забелязаха, беше, че от оръжейния шкаф липсва ловната пушка. Лули попита Карл:

— Мислиш ли, че е бил Джак?

— Не бих се изненадал. За двайсет и четири години никой не е обирал къщата. Докато наоколо не се завъртя Джак Белмонт.

— Ако е бил той — каза Лули. — Не е ли смешно, че баща му пази парите на Върджил?

Същата неделна утрин Уолтър беше решил, че мястото е идеално за лагер: сондите не работеха и по кулите не се виждаше жива душа. Изкараха няколко дървени каси с инструменти от една доста просторна барака и рано-рано вкараха кадилака вътре. По-късно пропълзяха между пеканите, докато откриха чудесно място, където да лежат и да наблюдават необезпокоявано къщата.

Идеята на Джак беше да се промъкне покрай самата къща — докато Карл седи на верандата с баща си. И да го изненада с: „Ако се наложи да извадя оръжие, ще те застрелям.“ За да види как ще му хареса. Щеше да извади четирийсет и петкалибровия и щеше да го гръмне. След това щеше да насочи пищова срещу бащата и да му каже да изнесе парите или ще си го получи в главата.

— Така няма да губим време да търсим — обясни той. — Старецът ни дава парите и се омитаме.

— Ако искаш да застреляш шерифа — рече Уолтър, — го направи някой друг път. Само веднъж съм попадал в престрелка и едва не се подмокрих. Видях го как сваля четирима въоръжени мъже за по-малко от пет секунди. Знаеш ли кога е най-удобното време да го застреляш?

Почака Джак да попита:

— Кога?

— Когато си е в леглото и спи. Имаше един такъв престъпник. Толкова ги било страх от него, че го изчакали да заспи и го застреляли през прозореца. Чувал ли си за случая?

Чак следобед видяха, че Върджил изкарва колата си и паркира отпред, докато останалите излязоха на верандата и тръгнаха надолу по стълбите — Карл, Лули и още една жена.

— Ето ти го — каза Уолтър. — Какво чакаш?

— Как да го улуча от тук с четиридесет и пети?

— Защо не си донесъл пушка?

— Защото исках да използвам пистолета.

— Приближи се тогава.

Но дори и да се промъкнеше до края на горичката, пак щеше да е на около петдесет, шейсет ярда от колата. За да уцели Карл от това разстояние, щеше да му трябва нещо повече от късмет. Джак беше твърдо решен да използва пистолета, за да може да издекламира думите на Карл, когато му дойдеше времето.

Проследиха как четиримата се отдалечиха с колата, тапицирана с цветни мотиви. Джак веднага беше познал модела, веднъж му се бе наложило да открадне такъв за една работа и докато я караше се чувстваше като малка феичка.

Изправиха се. Уолтър скръсти ръце. Дланите му лежаха върху големи като футболни топки бицепси, изпънали ръкавите на ризата му.

— Влизаме ли?

— Казах ти как ще свършим работата. Ще застрелям Карл, а после ще заплаша татко му с оръжие.

— Тоест ще може да каже на полицията кои сме били.

— Щом искаш, ще застрелям и татко му.

— И приятелката, и онази другата жена?

— Не знаем къде са отишли — рече Джак, — или кога ще се върнат, но не трябва да сме вътре, когато се приберат.

— Исусе — каза Уолтър, — имаме поне два часа. Видя ли как Карл бръкна в хартиения плик, който носеше жената? Взе си пуканки и тя го плесна по ръката. Неделя следобед е, отишли са на кино. Стига глупости. Да я свършваме.

Счупиха едно от стъклата на кухненската врата и влязоха в къщата; огледаха всички стаи, докато не се увериха, че не са пропуснали някоя стара баба, след което се захванаха за работа. Претърсиха обичайните места, където човек можеше да скрие значително количество пари, както и онези, където не можеше, от мазето до тавана, а също и в кухнята, където Джак спомена, че обикновено криел сухото в кутията с овесени ядки.

В едно от чекмеджетата във всекидневната се натъкнаха на 480 долара, навити на руло и пристегнати с ластик, а също и малко сребърни монети.

Уолтър рече:

— Онзи крийк, който ти е казал за парите…

— Съкилийникът ми — отвърна Джак. — Работил е тук и е дочул да споменават парите. Твърдеше, че възнамерява да се върне веднага щом излезе.

— И че става дума за хиляди долари?

— Колко според теб би заделил един милионер?

— Нямам представа. Четиристотин и осемдесет долара? Не зная кой е по-голям глупак — призна той, — аз или ти. Моето извинение е, че когато при теб дойде човек, който кара кадилак V-12, вероятно има доста добра идея за какво говори. А ти кого слушаш? Някакъв си индианец, който се е насмукал с онзи бълвоч, дето го правят от домати? Проклет да съм, как мирише само!

— Нека помислим къде може да са — рече Джак. — Например под къщата.

— Тук няма „под къщата“ — поклати глава Уолтър. — Връщам се в лагера, гладен съм.

Взеха една бутилка уиски и каса бира „Фалстаф“, която Уолтър метна на рамо. Също ремингтъна от оръжейния шкаф — на Уолтър му се понрави, — както и едно пиле. Уолтър каза, че щял да го изпече на шиш. Чак по-късно Джак си помисли, че трябваше да вземе уинчестъра. Не смяташе, че ловджийската пушка ще му свърши работа.

Онова, което най-много дразнеше Джак в този момент, бе, че му се налагаше да гледа как Уолтър пече пилето на шиш, все едно бяха тръгнали на излет. Уолтър разпали огъня хубаво, хвърли допълнително дърва, наниза пилето на пръчка, дълга три стъпки, и седна на земята, като го държеше над огъня.

И продължи да го държи с протегната ръка, като вкочанен, без да помръдва. След около десет минути, или там някъде, Джак видя как Уолтър улови пръчката с лявата си ръка и реши, че ще раздвижи дясната. Но вместо това той отпусна дясната си ръка в скута, все така загледан в огъня.

На връщане Джак беше засмукал една порядъчна глътка от уискито — няколко унции, и сега отново отпи. Седеше на касата с бира зад Уолтър и малко вляво от него. Когато Уолтър искаше бира, на Джак се налагаше да се изправи и да му я подаде. Бяха забравили да вземат отварачка, така че Уолтър ги отваряше със зъби — стискаше капачката с кътните си зъби и дърпаше рязко бутилката. Обикновено му трябваха няколко опита.

Уолтър си свали шапката и Джак се вторачи в главата му. Приличаше му на дървено трупче. Уолтър стоеше край лагерния огън и обръщаше пилето на всеки няколко минути от едната и от другата страна, докато птицата не започна да придобива цвят. В Деня на благодарността бащата на Джак винаги наричаше пуйката „птица“.

Джак каза:

— В къщата няма скрити пари.

Уолтър рече на пилето:

— Чак сега ли го разбра?

— Ще трябва да посрещна онзи крийк, когато го пуснат от дранголника…

— Вярно…?

— И ще го ударя в устата с чук.

— С острата страна — каза още веднъж Уолтър на пилето.

Джак отново отпи една голяма глътка. Вярно, беше разочарован, но все още можеше да застреля Карл Уебстър. Първо щеше да се погрижи за това. Щеше да почака, докато му се открие възможност да се приближи, и щеше да го очисти.

После щеше да измие колата на майка си и да я върне.

Не, щеше да я откара в Олд Мексико и да я продаде на някой богат берач на чили. Накрая щеше да го ограби. Точно същото беше планирал за ласала на Теди.

А когато се върнеше в Тълса, щеше да обере Националната борсова банка. Вече имаше друго име, не можеше да си го спомни.

Но първо щеше да събере свои хора. Бандата на Джак Белмонт.

Уолтър?

Уолтър обичаше да лагерува. И да готви, само че Уолтър не му трябваше. Пилето беше почти готово, достатъчно готово. Може би още няколко минути. Джак извади своя автоматик от колана си. Уолтър му хвърли един поглед. Джак измъкна ризата от панталоните си и започна съсредоточено да бърше оръжието. Но Уолтър не сваляше очи от него.

Ако простреляше Уолтър от тук, и той, и пилето щяха да паднат в лагерния огън. Как можеше да спаси пилето? Джак се изправи и се премести от другата страна на огъня, за да застане с лице срещу Уолтър. Биячът го проследи как седна и продължи да бърше оръжието. Прострелян от тук, Уолтър щеше да поеме куршума и да отнесе пилето заедно със себе си или да го изпусне в огъня. Огромният мъж вече беше изпил четири бутилки „Фалстаф“, като след последната бе изплюл известно количество кръв.

— Защо чистиш пистолета? Ако ще стреляш, изчакай първо да се нахраним. Готово е, ако го харесваш леко сурово — рече Уолтър.

Джак отговори:

— Може ли да ти задам един личен въпрос?

— Колко личен?

— Пречи ли ти това, че си един голям Шийтър? — Джак се ухили. — Искам да кажа, голям Шийтърър? — И се изхили силно при вида на тъпото изражение на Уолтър.

После извади пистолета изпод ризата, застреля Уолтър в средата на челото и се хвърли напред да улови пилето. Но пропусна. Уолтър беше стиснал като в клещи края на пръчката и го отнесе заедно със себе си, падайки по гръб като отсечен, а птицата се приземи върху краката му.

Джак използва зъбите на бияча вместо отварачка и успя да счупи два от кътниците, преди да успее да свали капачката. Взе бирата, пилето, ремингтъна и в последната минута — какво пък, по дяволите — бутилката с уиски, след което пое обратно през пекановите дървета до мястото, откъдето се откриваше изглед към къщата.

Когато колата на Върджил се върна заедно с обитателите на дома, Джак беше довършил вечерята си, беше засмукал малко бърбън и пушеше втора цигара. Готов беше да се обзаложи на 480 долара, че са гледали „Манхатънска мелодрама“, понеже на идване през града с Уолтър бяха видели името на филма на един афиш. А сега беше дошло време за добрата част.

Проследи как Лули и другата жена влязоха в къщата, а Карл и старецът останаха на верандата, разговаряйки. Проклятие, вече му се искаше да беше взел карабината. Или да се бе сетил да прибере уинчестъра от оръжейния шкаф. Жената излезе забързано, но не припираше да прекъсне бащата на Карл. Когато най-накрая привлече вниманието му, заяви, че са ги обрали. Ето че сега и Лули излезе и всички започнаха да говорят, но никой не беше особено развълнуван. Не. Че какво толкова им бяха взели, каса бира и едно пиле… След това се прибраха вътре.

Зачуди се дали не трябваше да опита ловната пушка? Но пък ако се окажеше негодна за стрелба от това разстояние, щяха да разберат къде се е разположил и укритието му отиваше по дяволите… освен ако не успееше да подмами Карл сред дърветата.

След по-малко от час една кола приближи до верандата и спря. Форд, който Джак веднага разпозна. Нямаше как иначе, беше го крал два пъти.

Бяха вътре и вече идваха на себе си. Карл му разказа за взлома, докато били в града на кино, а Лули явно беше сигурна, че това е работа на Джак.

— Дошъл е да търси Карл, но си е тръгнал с каса бира, ловна пушка и едно пиле.

— Откъде си сигурна, че е бил той? — попита Тони.

— Обаждал се е в службата — обясни Карл, — за да попита къде съм, и те му обяснили, че съм тук.

— А те откъде знаят, че е бил той?

— Евелин повтаряла на всички едно и също и записвала разговорите. Всички си казали името, с изключение на Джак.

— Значи ще се опита да се промъкне до теб — рече Тони. — А от теб се очаква да се държиш така, все едно не знаеш, че е наоколо. Ами ако си е довел банда?

— Взели са само едно пиле — отвърна Карл. — Нарциса още не ги беше нарязала. Само че можеш ли да си представиш как Джак го пече, все едно е тръгнал на излет?

Тони погледна през отворената врата към пекановата горичка, онази, която беше най-близо до къщата, отвъд разчистеното място, откъдето минаваше алеята и където бе фордът му.

— Най-добре да си преместя колата — рече той.

— Не забравяй ключа този път — напомни му Карл.

Тони паркира форда от другата страна, при гаража. Когато се върна на верандата, тя вече беше потънала в дълбока сянка. Видя Карл на прозореца и чу как Върджил казва на излизане от предната стая:

— Кучият му син… не бях обърнал внимание… взел е една бутилка бърбън.

— Надявам се да я изпие, преди да опита нещо — обади се Карл.

Тони влезе вътре и попита Върджил:

— Още не сте прибирали реколтата, а?

— Следващата ще я събираме по Коледа, но само ако капне малко дъжд. През последните месеци има засушаване, като се започна от пролетта, та до края на лятото, по-лошо никога не е било.

— Но така Джак разполага с укритие сред дърветата и вероятно изчаква сгоден момент да стреля.

— Сред дърветата, заедно с катериците и гарваните, които ядат изпопадали сухи орехи. Онази горичка точно срещу къщата е по-гъста от останалите. Тези са от най-старите дървета, първите, които насадих. Нали разбираш, чак после научих, че им трябва светлина и пространство, за да раждат. Като започвах засаждах по четиридесет-петдесет дървета на акър вместо по двайсет, най-много трийсет. Ето защо тези от отсрещната страна на алеята са толкова нагъсто, че не можеш да видиш нищо през тях. Освен това са в редици. Трябва някой ден да накарам Престън Рейнкроу да позачисти шубраците, но се налага да го чакам, докато почива, изтощен от жегата. Казвам му: „Никога не съм чувал чероки да си почива от жегата.“ Престън е бащата на Нарциса. Някои от горичките ми имат не повече от десет дървета на акър. Издигат се на по осемдесет до сто стъпки и не са толкова грозни, колкото тези тук, целите в чворове.

— Едва ли ще има проблем да се скрие там — рече Тони.

— Но все пак ще му трябва хубава пушка.

— Какво е разстоянието до тези дървета?

— Петдесет и три ярда — отвърна Върджил, — сто петдесет и девет стъпки. Ще има късмет, ако успее да уцели дори къщата с пистолет.

— Откъде си толкова сигурен за разстоянието?

— Навремето мислех да построя ограждение за коне.

— Лули ми каза, че задигнал ловна пушка?

— Когато достигнат верандата — обясни Върджил, — сачмите вече ще се търкалят по стълбите. Такъв изстрел може и да те жилне, но едва ли ще боли много.

Тони погледна Карл.

— Можеш ли да го удариш от тук, ако стои в края на горичката?

— Ще го ударя в четири от пет пъти — отговори Карл, — ако баща ми позволи да използвам тридесет и осемкалибровия и не му е изпилил предния мерник. Също като моя е, но на рама за четиридесет и пети. Само че не мога да кажа къде точно ще го уцеля. Вероятно ще се наложи да го приближа малко.

— Докато стреля по теб? — попита Тони. — Това сигурно е най-храброто нещо, което някой може да стори. Да тръгне право срещу гърмящо оръжие, за да свали противника си.

Върджил се обади:

— Това пък къде си го чел?

— Аз съм го писал — обясни Тони и отново се обърна към Карл. — Къде ти се иска да го удариш?

— Носиш ли си бележника?

— Не се тревожи, ще запомня всичко.

— Веднъж в ръката или рамото — отвърна Карл, — за да изпусне оръжието, и един в крака, за да го сваля на земята.

— Защо пък толкова деликатно?

— Не искам да го убивам — рече Карл.

Върджил беше на горния етаж с един бинокъл и винтовката „Краг“. Карл и Лули пък бяха в предната стая до прозореца. Лули не спираше да го гали по гърба. Попита го какво смята да прави. Да мине напряко през дърветата и да се опита да открие дирите му?

— Не искам да изглежда, че го търся. Предполага се, че не знам, че е тук.

— Но след като е тук…

— Не е добра идея да напускам къщата, може да има карабина.

— Защо не обиколиш имота с колата, докато е все още светло? До мястото, където бяха онази жена и Буу. Нагледай кладенците, нали в момента не работят? На твое място щях да го направя, за да го подплаша.

— Точно същото искаше и Върджил. Казах му да го направи.

— Мислиш ли, че ще ми позволи да тръгна с него? А ти да си останеш у дома?

— Питай го. Ако започне да увърта, че си „само едно девойче“, му разкажи какво направи с Джо Янг. Поискай моя пистолет. Двамата си ги разменихме. Или ако искаш, вземи уинчестъра и още патрони. Можеш да ги сложиш в дамската си чантичка.

Тя го плесна по гърба и рече:

— Ами ако аз го застрелям?

— Толкова съм уморен от този тип. Нямам търпение да приключа с него.

— Само че какво ще стане, ако аз го застрелям?

— Ще се оженим, когато поискаш, по всяко време.

— Следващия месец, а за медения месец ще отидем в Ню Орлиънс.

— Защо ни е меден месец? Вече го правим? Само че, слушай… Ако Джак ти падне на мушката, задръж, може да го удариш на грешното място и да го довършиш.

— И какво от това?

Карл отвърна:

— Джак заслужава да отиде на стола.

— На мен ми каза същото — рече Върджил. — Аз пък му отговорих: „А, значи той да ми налита, а аз да не го застрелям?“ Карл не продума. Не мисля, че го е грижа чак толкова.

— Уморил се е да го преследва — каза Лули. — Уморил се е от мръсните му игрички. И аз му рекох: „Какво очакваш? Джак си умира да бъде известен престъпник.“ Надявам се само Карл да не се опита да го разубеждава.

Лули управляваше шевролета седан, който Карл бе получил от службата. Върджил бе отказал да вземе колата си, не и ако имаше дори най-малкият шанс тапицерията и да се изцапа с кръв. Показваше на Лули пътя из имота чак до петролния парцел и сондата, която се издигаше недалеч от потока. Минаваше осем, но все още беше слънчево. Излязоха от колата. Лули носеше трийсет и осемкалибровия револвер, а Върджил карабината „Уинчестър“, с която беше свикнал.

Преди да тръгнат, Лули го бе попитала:

— Защо Карл не вземе карабината?

— Защото е щатски шериф Карл Уебстър — отговори Върджил. — И винаги когато го попиташ, ще ти каже, че колтът е напълно достатъчен.

Намериха останките от лагерния огън, все още топли, и се огледаха, докато най-после не забелязаха Уолтър. Част от тялото му се подаваше от бурените. Върджил попита:

— Познаваш ли го?

Лули огледа кръглата черна дупка от куршум и очите, които се взираха в нейните, след което поклати глава.

Върджил отвори вратата на бараката и двамата се оказаха срещу жълтата предница на кадилака, която улавяше последната дневна светлина.

— Още е тук — рече Върджил.

Лули вече надничаше във вътрешността на колата.

— Трябва да го задържим — каза тя и се обърна, за да види, че Върджил вече вдига предния капак.

— Точно това правя.

— А после какво? Искаш да го търсим ли?

Върджил вадеше свещите.

— Да, да видим дали ще успеем да го извадим от дупката му — рече той.

Джак се опитваше да измисли начин да използва ловната пушка. Лежеше по корем и виждаше съвсем ясно верандата. В долната част на зрителното му поле имаше достатъчно трева, че да снижи глава и да не разберат, че е тук.

Като например, когато Лули и бащата на Карл бяха излезли от къщата, а старецът й каза нещо и се върна обратно. И двамата не си направиха труда да погледнат в неговата посока. Тя изтича до гаража, облечена в работни панталони, които й бяха прекалено големи, и докара отпред шевролета, който сигурно принадлежеше на Карлос. Чак тогава старецът се появи и тръгна към колата заедно с жена си. Джак си помисли, че и двамата ще се качат, но жената се върна в къщата. Беше излязла да каже на Лули да не забравя пилетата. Джак се изтърколи настрани, за да пусне една вода, и забеляза, че някаква катерица го наблюдава само от няколко стъпки разстояние. Той й каза:

— Виждала ли си змия като тази тук?

Пусна струята и катерицата си плю на петите. Закопча си панталона и посегна към бутилката с бърбъна, за да отпие нова глътка, колкото да го отпусне и да му хрумне някоя идея.

Хубаво. Когато се върнеха, Карлос щеше да излезе да им помогне с покупките. Сепна се. Само че беше ли отворен магазинът в неделя? Не, сигурно щяха да купят пилетата от някоя ферма, както и царевицата и доматите. Карлос излиза… А ти трябва да се приближиш още с пушката. Карлос им помага, ръцете му са заети, а ти се надигаш, втурваш се право срещу него, излизаш на откритото…

Чу, че колата им се връща, но още беше далеч.

После изведнъж шумът от двигателя се усили и заработи на по-ниски обороти, сякаш се изкачваше по стръмен наклон. Само че там отзад нямаше никакъв наклон, а звукът от двигателя се усилваше. Това подсказа на Джак, че са го открили и си проправят път като луди през пекановите дървета право към него.

Върджил забеляза Джак пръв.

Беше предложил на Лули да минат напряко към къщата, през дърветата. Тя отговори: хубаво, обаче в коя посока била къщата? Върджил й посочи, а Лули вкара колата в горичката, която се намираше най-близо до кладенците. На това място дърветата бяха насадени така, че да се възползват от слънчевата светлина, и се минаваше лесно. Проблемът бе, че гората беше на обработваема земя и колата започна да подскача нагоре-надолу по старите бразди, скрити под бурени и треви. На няколко пъти почти заседнаха, а Лули стискаше волана и форсираше мотора.

— Натам — сочеше й Върджил, вече изнервен. — Казах ти право напред.

— Първо трябва да заобиколя дърветата, нали? — отговаряше тя не по-малко сърдито.

Той каза:

— Ще изкъртим долната част на колата.

А тя отвърна:

— Правителството има много такива. Прозорците на последната, която бяха дали на Карл, станаха на сол от куршуми.

Но в този момент Върджил извика:

— Виждам го!

— Къде?

— Право напред в онази стара горичка. Видя ли го? Глупакът е облякъл бяла риза и бели панталони. Сигурно след това има среща в местния клуб. Поглежда назад. Трябва да ни е чул, дори и да не ни вижда.

Върджил извади уинчестъра и постави дулото на перваза на прозореца.

— Не мога да го видя — обади се Лули.

— Право напред. Господи, няма и сто крачки. — Върджил звучеше развълнувано.

Лули също, защото почти извика:

— Проклетите ти орехови дървета ми пречат.

Зави да ги заобиколи и в момента, в който излязоха на равно, натисна газта с всички сили, завъртя волана и тогава го видя — с белите дрехи, като бояджия, застанал насред най-гъстата част от гората. Вече насочваше ловната пушка срещу тях. Лули, решена да го прегази, видя как той се прицели и стреля, а от радиатора на колата блъвна пара. Вече се беше изгубил от погледа й, но тя не отделяше крак от газта и чу как се разнесе трясък, когато една от сачмите проби дупка с размерите на топка за боулинг в самия център на предното стъкло, след което се заби в задната седалка. Лули натисна спирачките и двамата изскочиха от колата, търкаляйки се върху листа и пекани, а Джак не спираше да стреля по празната кола. Върджил извика:

— Трябва да презареди. — И на свой ред започна да натиска спусъка и да презарежда с лоста на уинчестъра, целейки се в гърба на Белмонт, който тъкмо изчезваше между дърветата.

Лули все още не беше стреляла. Вместо това тичаше след Джак, надявайки се да й се удаде сгоден момент.

А ето как Тони видя случилото се. Секунди пред и с Карл да чуят изстрелите, двамата стояха в предната стая, а Тони казваше:

— Ами ако все пак го видят някъде?

— Баща ми е служил в пехотата — отговори Карл.

— Но Лули не е.

— Мислиш, че ще побегне?

— Не — отговори Тони, — и точно това ме притеснява.

Чуха първите два гърмежа от ловна пушка в горичката и само след секунди Карл вече беше на верандата. Чуха как ловната пушка изтрещя тежко още три пъти, последвана от уинчестъра, докато Карл прекосяваше откритото пространство, а Тони стоеше на верандата, записвайки в бележника си: 159 стъпки до дърветата, а отдолу: Твърди, че на това разстояние поразява целта в четири от пет пъти.

Тони погледна през откритото и за миг зърна нещо бяло. Джак? Наистина беше той — опитваше се да презареди ловната пушка в движение, съсредоточен, с приведена глава. Излезе в края на горичката, направи две, три крачки и вдигна поглед.

А там, насред откритото, стоеше Карл Уебстър. Държеше колта си близо до десния крак. Тони си отбеляза: Около осемдесет крачки помежду им. Видя как патронът, който Джак се опитваше да напъха в цевта на ловната пушка, се изплъзна от пръстите му. Той не се наведе да го вдигне. Вместо това се вторачи в заместник-шериф Карл Уебстър, горещото хлапе на Шерифската служба, добре познат и уважаван представител на щатския закон, и каза:

— Да ти кажа честно, мислех си, че този път планът си го бива.

А шерифът отговори:

— Каза ми, че ще дойдеш, нали?

Джак изглеждаше победен, главата му се отпусна, когато изведнъж — както по-късно щеше да напише Тони, — вдигна ловната пушка към рамото си. Уебстър, готов да натисне спусъка, също насочи напред револвера си и бам, изби ремингтъна от ръцете на Джак в същата секунда, в която той стреля. Сътресението от куршума разтърси Белмонт и го накара да се завърти настрани. Улови се за рамото и направи опит да потърси укритието на дърветата, само че в същия миг Карл го простреля в лявото бедро.

Точно там, където беше казал, че ще се прицели, написа Тони в бележника си, в рамото и в крака.

Само че това не успя да го усмири. Този хладнокръвен убиец все още имаше волята да се пресегне и да се подпре на дънера на едно от дърветата, за да се задържи на крака.

Точно тогава се появи Лули.

Тони проследи как тя излезе измежду дърветата — на не повече от 30 крачки от Джак. Отбеляза си го, за да го включи после в статията. Изглеждаше изтощена, но не отделяше спокойните си очи от Белмонт, докато Карл я питаше къде е баща му. Лули отговори, че щял да се появи всяка минута, чистел си чорапите.

Тя видя как Джак протегна ръка към гърба си — притисна се към дървото, за да не падне, след което заби здравия си крак в земята и се отлепи от дървото колкото да подпъхне ръка зад себе си. После отново се облегна и каза на Карл:

— Е, Карлос, преди да ми извикаш лекар, имаме време да поговорим. За Оклахома, такава, каквато я виждаме.

— Това — отвърна Карлос — бяха последните думи, които ще ми кажеш. — Вдигна колта. — Отвори си устата още веднъж, и ще почувстваш желязото в нея.

Лули каза на Карл:

— Ако трябва да го откараш някъде, ще дойда с теб.

Карл я погледна и отвърна:

— Ще го отведа в Тълса.

Лули се обърна към Джак навреме, за да види как ръката му се появява иззад гърба, стиснала четирийсет и петкалибровия. Тя вдигна пистолета на Карл, онзи с изпиления преден мерник, и простреля Джак Белмонт в гърдите. Стреля три пъти, за по-сигурно.

Пукотът увисна над тях. Карл се взираше в Лули, а Лули се взираше в него. После и двамата гледаха Джак Белмонт, проснат мъртъв, и не отронваха и дума.

Мълчанието им е обяснимо, отбеляза си Тони. След това щеше да ги разпита по-подробно.

Само че статията „Смъртта на Джак Белмонт“ се нуждаеше от драматични ефекти, определен тон и усещане за мястото. Може би щеше да я нарече „Смърт на петролния парцел в Оклахома“. Не звучеше зле.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6422

Издание:

Елмор Ленард. Горещо хлапе

Американска. Първо издание

ИК „ИнфоДАР“, София, 2007

ISBN: 978-954-761-295-2

1

Джон Джоузеф „Блек Джак“ Пършинг (1860–1948), генерал от армията на Съединените щати. — Бел.прев.

2

Вид американски орех — Бел.ред.

3

Уилям „Уил“ Роджърс (1879–1935) — популярен комик, хуморист, актьор и журналист, влязъл в Книгата на рекордите на Гинес за умението си да борави с ласо; наричан любимият син на Оклахома. — Бел.прев.

4

Прозвище на Чарлз Линдберг (1902–1974). — Бел.прев.

5

Наименование на всяко от индианските племена, членуващи в конфедерацията Крийк, и по-специално на племето Мъскоугий, произхождащо от югоизточните територии на съвременните Съединени щати. — Бел.прев.

6

Псевдоним на Дейвид Харисън Мейкън (1870–1952), фермер, изпълнител на банджо и комик — Бел.ред.

7

Орденът на Източната звезда — общество, основано през 1850 г., с множество клонове, свързано с масонството, базирано на ученията на Библията, в което могат да участват мъже и жени от всички монотеистични религии. — Бел.прев.

8

Популярната певица и актриса Хелън Кейн (1903–1966), станала известна с изпълнението си (джаз речитатив без смисъл в използваните срички). — Бел.прев.

9

Джеймс Гидеон Танер (1885–1960), една от ранните звезди на кънтри музиката. — Бел.прев.

10

Псевдоним на Аса Йоелсон (около 1886–1950), певец, музикант, комик; участва в първия комерсиално успешен „говорещ“ филм, „Джаз певецът“(1927 год.). — Бел.прев.

11

Джими Роджърс (1897–1933) — първата суперзвезда на кънтри музиката, често наричан „баща на кънтри музиката“. — Бел.прев.

12

Чарлз Артър „Красавецът“ Флойд (1904–1934) — легендарен банков крадец и убиец. — Бел.прев.

13

Ричард Хардинг Дейвис (1864–1916) — американски журналист и писател, известен с работата си на кореспондент по време на Испанско-американската война, Втората бурска война и Първата световна война. — Бел.прев.

14

Човек, който намира работа на (и често експлоатира) италиански имигранти в САЩ. — Бел.прев.

15

Джон Баримор (1882–1942) — театрален актьор, родственик на актрисата Дрю Баримор. — Бел.прев.

16

booger (англ.) — 1. Въображаемо чудовище, торбалан; 2. Сух назален секрет. — Бел.прев.

17

Джеймс Кагни-младши (1899–1986) — американски актьор, спечелил популярност с ролите си на гангстер в криминални филми. — Бел.прев.

18

Поредица вариететни представления на Бродуей (1911–1939), продуцирани от Джордж Уайт (1890–1968). — Бел.прев.

19

dago (амер. англ.) — от „Диего“, обидно нарицателно за неасимилирани италиански имигранти; отнася се и за хора с испански произход. — Бел.прев.

20

Южняшки изговор за „италианец“. — Бел.прев.

21

Популярно название на муниции за пушки „Уинчестър“ — от там и на самите оръжия; 30-ти калибър с 30 грана (около два грама) бездимен барут. — Бел.прев.

22

Марка експлозиви. — Бел.прев.

23

Популярно название на закона от 1919 год., който привежда в сила Сухия режим; по името на автора му — Андрю Волстед(1860–1947). — Бел.прев.

24

bald mountin (англ.) — Голата планина. — Бел.прев.

25

Около 90 кг. — Бел.прев.

26

Псевдоним на Анджелино Сицилиано (1892–1972) — популярен културист. — Бел.прев.

27

Северноамерикански полк, съставен изцяло от афроамериканци. — Бел.прев.

28

Уилям „Алфалфа Бил“ Мъри (1869–1956) — представител на демократическата партия, губернатор на Оклахома по време на Голямата депресия. — Бел.прев.

29

Томас „Бос Том“ Пендергаст (1873–1945) — политически бос, свързан с организираната престъпност, контролирал Канзас Сити по време на Голямата депресия. — Бел.прев.

30

Първата марка ментолови цигари. — Бел.прев.

31

До Втората световна война „Лъки Страйк“ са били в зелен пакет. — Бел.прев.

32

Еди Рикенбекър (1890–1973) — самолетен ас от Първата световна война, автомобилен състезател, конструктор и правителствен консултант. — Бел.прев.

33

Прозвище на Манфред фон Рихтхофен (1892–1918) — легендарен самолетен ас, признат за най-успешния военен пилот от Първата световна война; получава прякора (известен и като Червения дявол) заради цвета на самолетите си. — Бел.прев.

34

Уолтър Уинчъл (1897–1972) — журналист и радиоводещ, считан за един от бащите на „клюкарската хроника“, известен с често употребяваната фраза: „Добър вечер на вас, Мистър и Мисис Америка и на всички кораби в морето. Да се залавяме за пресата.“. — Бел.прев.

35

Организация, част от Свободните зидари, създадена от група масони с първоначалната идея за общество, в което веселието и другарството да бъдат поставяни преди изискванията на ритуала. Понастоящем се занимава с благотворителна и общественополезна дейност. — Бел.прев.

36

Teddy (англ.) — означава и дамско (често еротично) бельо, комбинация между камизола без ръкави и гащички. — Бел.прев.

37

Популярна комедийна поредица неми филми за група некадърни полицаи, продуцирана от компанията „Кийстоун“ между 1912–1917 год. — Бел.прев.

38

Уилям „Графа“ Бейси (1904–1984) — композитор, джаз пианист, органист и ръководител на оркестър; считан за една от най-значимите и влиятелни фигури в джаза за своето време. — Бел.прев.

39

Уайли Пост (1898–1935) — първият, обиколил сам света със самолет. — Бел.прев.

40

Джон Дилинджър (1903–1934) — банков крадец, считан за опасен престъпник, но и идеализиран като Робин Худ на модерното време. — Бел.прев.

41

Един от най-унизителните епизоди в историята на прохождащото ФБР; след случая Едгар Хувър и службата му търпят унищожителни критики, отбелязали началото на края на „Ерата на обществените врагове“. — Бел.прев.

42

Клайд Бароу и Бони Паркър — легендарни банкови крадци и любовници, действали в централните Съединени щати по време на Голямата депресия. — Бел.прев.

43

Кларънс Дароу (1857–1938) — известен адвокат, защитник на гражданските права. — Бел.прев.

44

Процесът „Скоупс“ („Маймунския процес“) — в който учителят по биология Джон Скоупс (1900–1970) се съгласява срещу него да бъде повдигнато обвинение, че е преподавал теория на еволюцията на Чарлз Дарвин; обявен е за виновен и е заставен да плати глоба от 100 долара. — Бел.прев.

45

Долорес дел Рио (1905–1983) — мексиканска актриса от епохата на немите филми. — Бел.прев.

46

Лестър Гилис или Джордж „Бебешкото лице“ Нелсън (1908–1934) — член на бандата на Джон Дилинджър; известно време работи за Ал Капоне, но е изгонен заради извънмерната си жестокост; при престрелка с полицията е уцелен седемнайсет пъти, успява да избяга и по-късно умира от раните си. — Бел.прев.

47

Популярно название на пневмокониозата, професионално заболяване при въглекопачите, причинено от продължително вдишване на въглищен прах. — Бел.прев.

48

Мелвин Първис-младши (1903–1960) — агент на ФБР, заловил повече „обществени врагове“ от всеки друг агент на бюрото. — Бел.прев.

49

Бууб Макнът — герой от рисуваната поредица със същото име; несръчен добряк, който не прави нищо както трябва. — Бел.прев.

50

Томас Микс(1880–1940) — популярен актьор, който играе ролята на добър каубой, защитник на справедливостта. — Бел.прев.

51

По фаренхайт — 37,7 градуса по Целзий. — Бел.ред.

52

43 градуса по Целзий. — Бел.ред.

53

Ана Кумпанас, известна като Анна Сейдж (1889–947) — получава прякора Дамата в червено, след като, за да избегне депортиране в родната си Румъния, издава местонахождението на Дилинджър на ФБР. — Бел.прев.

54

Shiterer — част от името е омофон на думата за „човек, ходещ по голяма нужда“ (вулг.); в цялост може да се възприема и като нейна сравнителна степен (жарг.). — Бел.прев.

Content

Елмор Ленард
Горещо хлапе

Информация за текста

1