Крис Картър

Хищникът

1.

Доктор Джонатан Уинстън сложи хирургичната маска на устата и носа си и погледна часовника на стената в зала за аутопсии номер четири в подземния етаж на Окръжната лаборатория по патоанатомия. Осемнайсет и дванайсет минути.

Трупът на масата от неръждаема стомана пред него беше на неидентифицирана бяла жена на трийсетина години. Дългата до раменете й черна коса беше мокра и краищата й бяха залепени с пластир за металната маса. На ярката светлина на лампата бледата й кожа изглеждаше като гумена, почти нечовешка. Беше невъзможно да се определи предполагаемата причина за смъртта на мястото, където беше намерено тялото. Нямаше кръв, нито рани от нож или куршум, подутини, охлузвания по главата и торса и хематоми по врата, които да показват, че е била удушена. По трупа липсваха травми, с изключение на факта, че убиецът беше зашил устата и вагината й. Конецът беше дебел, а шевовете — разкривени и небрежни.

— Готови ли сме? — обърна се доктор Уинстън към Шон Ханай, младия асистент.

Ханай беше вперил поглед в лицето и зашитите устни на жената. Неизвестно защо се чувстваше по-нервен от обикновено.

— Шон, добре ли сме?

— Да, докторе. Съжалявам. — Очите му най-после се отместиха към патоанатома. Той кимна. — Готови сме.

Ханай застана от дясната страна на масата, а съдебният лекар включи електронното записващо устройство на плота най-близо до него.

Уинстън каза датата и часа, имената на присъстващите и поредния номер на аутопсията. Трупът вече беше измерен и претеглен и той издиктува физическите характеристики на жертвата. Преди да направи разреза, патоанатомът щателно огледа тялото, търсейки някакви белези, които може да помогнат за разпознаването на жената. Погледът му се спря на шевовете в долната част на торса и той присви очи.

— Чакай малко — промълви, приближи се и внимателно разтвори краката на убитата. — Дай ми фенерчето, Шон. — Той протегна ръка към помощника, без да откъсва поглед от мъртвата. — На лицето му се изписа безпокойство.

— Нещо не е ли наред? — попита Ханай и му даде малко метално фенерче.

— Може би. — Съдебният лекар насочи лъча към нещо, което беше привлякло вниманието му.

Асистентът пристъпи от крак на крак.

— Шевовете не са направени от лекар — каза доктор Уинстън за аудиозаписа, — а са аматьорски и непрецизни. Все едно тийнейджър е закърпил старите си дънки. — Той се надвеси над трупа. — Освен това разстоянието между тях е твърде голямо и… — Патоанатомът млъкна и наклони глава. — Не може да бъде.

Ханай се разтрепери.

— Кое? — попита и пристъпи напред.

Доктор Уинстън си пое дълбоко дъх, бавно вдигна глава и погледна асистента.

— Мисля, че убиецът е оставил нещо в нея.

— Какво?

Съдебният лекар задържа лъча на фенерчето още няколко секунди, докато се увери.

— Светлината се отразява в нещо вътре в жената.

Ханай се наведе и проследи погледа на доктор Уинстън. Видя го само след секунда.

— По дяволите, светлината наистина се отразява в нещо. Какво е?

— Не знам, но е голямо и се вижда през шевовете.

Патоанатомът се изправи и взе метална показалка от подноса с инструменти.

— Шон, подръж фенерчето. Ето така. — Той даде фенерчето на младия асистент и му показа точно накъде иска да бъде фокусиран лъчът, а след това се наведе, пъхна върха на показалката между два шева и го насочи към предмета в жертвата.

Ханай държеше фенерчето, без да трепне.

— Нещо метално — съобщи патоанатомът, използвайки показалката като лост, — но все още не мога да кажа със сигурност какво е. Дай ми ножиците за срязване на шевове и форцепса.

Не след дълго той сряза шевовете, защипа с форцепса и издърпа дебелия черен конец от кожата на жертвата и го пусна в малък пластмасов контейнер за събиране на веществени доказателства.

— Изнасилена ли е била? — попита Ханай.

— По слабините й има порязвания и охлузвания, съвместими с насилствено проникване — потвърди доктор Уинстън, — но може да са причинени от предмета, който е поставен в нея. Ще взема намазки и ще ги изпратя в лабораторията заедно с пробите от конеца. — Той остави ножиците и форцепса върху подноса за използвани инструменти. — А сега да видим какво ни е оставил убиецът.

Ханай почувства напрежение, когато съдебният лекар пъхна дясната си ръка в жертвата.

— Да, прав съм. Предметът не е малък.

Изминаха няколко секунди, изпълнени с неспокойно мълчание.

— И формата му е странна. Квадратен, с нещо прикрепено отгоре. — Патоанатомът най-после успя да хване предмета и докато го изваждаше, приспособлението отгоре изщрака.

Асистентът пристъпи напред, за да види по-добре.

— Метален, относително тежък, изглежда саморъчно направен… — Доктор Уинстън се втренчи в предмета в ръката си. — Но все още не съм сигурен какво е… — Той млъкна и почувства, че сърцето му заблъска в гърдите. Очите му се отвориха широко, когато разбра.

— О, Боже…

2.

Детектив Робърт Хънтър от отдел „Обири и убийства“ на полицията в Лос Анджелис пътува един час от Съдебната палата в Холивуд до изоставената месарница в източната част на града. Позвъниха му на пейджъра преди четири часа, но съдебният процес, на който даваше показания, продължи много по-дълго, отколкото очакваше.

Повечето детективи от лосанджелиската полиция биха дали дясната си ръка, за да не бъдат включени в суперелитния отдел, където работеше Хънтър. Специалната секция на отдел „Убийства“ беше създадена да разследва само серийни, изключително жестоки убийства, които изискваха много време и експертно мнение. Робърт имаше още по-специализирана задача. Поради опита и познанията му в областта на психологията на престъпното поведение му възлагаха случаи, в които извършителят беше проявил необикновена жестокост. Отделът определяше такива убийства като УН — ултра насилие.

Месарницата беше последната в редица затворени магазини. Целият квартал беше занемарен. Хънтър спря стария си буик до белия микробус на лабораторията по криминалистика. Докато слизаше от колата, той огледа фасадите на сградите. Всички прозорци бяха закрити със солидни метални капаци. Стените бяха изрисувани с толкова много графити, че Робърт не можа да определи какъв е бил първоначалният цвят на постройките.

Той се приближи до полицая, който пазеше входа, показа значката си, наведе се и мина под жълтата лента, ограждаща местопрестъплението. Ченгето кимна, но нищо не каза. Погледът му беше унесен.

Противната миризма, която блъсна Хънтър, го накара да се задави. Комбинация между разложено месо, застояла пот, повръщано и урина опари ноздрите и причини смъдене в очите му. Той спря за миг и вдигна яката на ризата си над носа и устата си като импровизирана маска.

— Това има по-добър ефект — рече Карл ос Гарсия, който излезе от задната стая и даде на партньора си хирургична маска. Той вече си беше сложил една.

Гарсия беше висок и слаб, с въздълга черна коса и светлосини очи. Хубавата му момчешка външност се разваляше само от леко кривия му нос, който имаше гърбица там, където беше счупен. За разлика от всички други детективи от отдел „Убийства“ Карл ос беше работил много усилено, за да бъде назначен в Специалната секция. Той беше партньор на Робърт вече три години.

— Миризмата става по-гадна, щом влезеш в задната стая. — Гарсия кимна към вратата, от която току-що беше излязъл. — Как мина делото?

— Много се забави — отвърна Хънтър и сложи маската на лицето си. — Какво имаме тук?

Карлос наклони глава на една страна.

— Голяма бъркотия. Жертвата е бяла жена на трийсетина години. Открита е върху касапския тезгях от неръждаема стомана там вътре. — Той посочи стаята зад него.

— Причина за смъртта?

Гарсия поклати глава.

— Ще трябва да изчакаме аутопсията. Нищо очевидно, но има нещо извратено. Устните и вагината й са зашити.

— Какво?

Карлос кимна.

— Точно така. Откачена работа. Не бях виждал такова чудо.

Очите на Робърт се стрелнаха към вратата зад партньора му.

— Трупът е откаран — отговори Гарсия, преди той да зададе следващия си въпрос. — Доктор Уинстън е водил екипа криминалисти тази вечер. Искаше да видиш тялото и местопрестъплението така както са били намерени, но не можеше да те чака повече. Горещината вътре ускорява нещата.

— Кога беше откаран трупът? — Робърт машинално погледна часовника си.

— Пред два часа. Познавам доктора. Вероятно вече е преполовил аутопсията. Знае, че ти ще бързаш да разбереш резултатите, затова нямаше смисъл да чака. Убеден съм, че докато приключим с огледа, той ще има отговори за нас.

Мобилният телефон на Хънтър иззвъня в джоба му. Той го извади и смъкна хирургичната маска от устата си.

— Детектив Хънтър. — Той слуша няколко секунди и сетне попита: — Какво? — Погледът му се насочи към Карлос, който видя, че изражението на партньора му мигновено се промени.

3.

Гарсия измина разстоянието до Окръжната лаборатория по патоанатомия на Норт Мишън Роуд в Източен Лос Анджелис за рекордно време.

Озадачеността им се засили, когато се приближиха до входа на паркинга на главната сграда, който беше блокиран от четири полицейски коли и две пожарни. Неколцина униформени полицаи сновяха хаотично и си издаваха заповеди един на друг и по предавателите.

Медиите бяха връхлетели върху местопрестъплението като изгладнели вълци. Навсякъде имаше микробуси на местната телевизия и вестник. Репортери, оператори и фотографи правеха всичко възможно да се приближат колкото може повече, но около главната сграда вече беше отцепен непристъпен периметър и строго се охраняваше от полицията.

— Какво става тук, по дяволите? — прошепна Робърт, когато Карлос спря пред входа.

— Отместете се — нареди младо ченге, което се приближи до стъклото и трескаво размаха ръка, за да им направи знак да се махнат. — Не може да… — Той млъкна веднага, щом видя значката на Гарсия. — Извинявайте, детектив. Веднага ще разчистя пътя. — Полицаят се обърна към двамата си колеги, които стояха до колите си. — Хайде, момчета, направете път.

След по-малко от трийсет секунди Карлос спря своята хонда сивик пред стълбите, водещи към главната сграда.

Хънтър слезе от автомобила и се огледа. В отсрещния край на паркинга се беше скупчила малка група хора, повечето в бели престилки — лаборанти и персонал на лабораторията по патоанатомия.

— Какво се е случило тук? — обърна се той към един пожарникар, току-що приключил разговор по предавателя си.

— Ще трябва да питате шефа за повече подробности. Мога само да ви кажа, че някъде вътре имаше пожар. — Той посочи към старата болница, превърната в морга.

Робърт се намръщи.

— Пожар?

Специалната секция разследваше и някои случаи на умишлени палежи, но те рядко се смятаха за ултра насилие. Никога не бяха възлагали разследването им на Хънтър.

— Робърт, насам.

Той се обърна и видя доктор Каролин Хоув, която слизаше по стъпалата да ги посрещне. Обикновено изглеждаше по-млада за четирийсет и шестте си години, но не и днес. Кестенявата й коса беше разрошена, а изражението й — мрачно и отчаяно. Ако съдебните лекари в Окръжната лаборатория по патоанатомия в Лос Анджелис имаха рангове, доктор Хоув щеше да бъде втора в йерархията след доктор Уинстън.

— Какво става тук, докторе? — попита Хънтър.

— Абсолютен ад…

4.

Хънтър, Гарсия и доктор Хоув се качиха по стъпалата и влязоха в главната сграда през големите двойни врати. Във фоайето сновяха неколцина полицаи и пожарникари. Съдебната лекарка поведе детективите покрай рецепцията и сетне надолу по други стълби към подземния етаж. Въпреки че вентилаторите работеха с пълна сила, във въздуха се носеше противна смрад на химични вещества и изгоряла плът. Робърт и Карлос потрепериха и инстинктивно запушиха носовете си.

Гарсия почувства, че му се гади.

Част от пода в дъното на коридора точно пред зала за аутопсии номер четири беше заляна с вода. Вратата беше отворена, но изглежда бе изкъртена от пантите.

Отговорникът на пожарникарите даваше инструкции на един от хората си, когато видя малката група да се приближава.

— Командире, това са детективи Робърт Хънтър и Карлос Гарсия от отдел „Обири и убийства“.

Нямаше ръкуване, само учтиво кимане.

— Какво се е случило тук? — попита Робърт и надникна в залата. — И къде е доктор Уинстън?

Доктор Хоув не отговори.

Пожарникарят свали каската си и избърса чело с ръкавицата на ръката си.

— Станала е някаква експлозия.

— Експлозия? — намръщи се Хънтър.

— Да. Стаята е проверена. Няма скрити огнища. Пожарът е бил минимален. Пръскачките са го угасили, преди да дойдем. Засега не знаем какво е причинило взрива. Ще трябва да изчакаме доклада на следователите. — Той погледна доктор Хоув. — Казаха ми, че това е най-голямата зала за аутопсии и има лаборатория.

— Да, точно така — потвърди тя.

— Тук съхраняват ли се някакви летливи химични вещества, може би флакони с газ?

Съдебният лекар затвори очи за миг и тежко въздъхна.

— Понякога.

Отговорникът на пожарникарите кимна.

— Вероятно е имало изтичане, но както вече казах, ще трябва да изчакаме доклада на следователите. Сградата е яка и със стабилни основи. Тъй като залата е под земята, стените са много по-дебели от останалите в сградата и това е спомогнало за ограничаването на взрива. Макар че е причинила много поражения вътре, експлозията не е била достатъчно силна, за да застраши цялата постройка. Засега не мога да ви кажа нищо повече. — Той изхлузи ръкавиците си и потърка очи. — Вътре е същинска касапница. — Мъжът млъкна, сякаш не таеше какво друго да каже. — Много съжалявам. — Думите му бяха изпълнени с тъга. Той кимна мрачно на останалите от групата и тръгни нагоре по стълбите.

Всички застанаха мълчаливо на входа на залата за аутопсии и огледаха разрухата. Масите, подносите, шкафовете и количките в отсрещния край бяха огънати, преобърнати и обсипани с отломки и частици от кожа и плът. Части от тавана и задната стена бяха нащърбени и облени с кръв.

— Кога е станало? — попита Гарсия.

— Преди час и петнайсет минути. Аз бях на съвещание във втората сграда. Чу се приглушен гръм и противопожарните аларми пощуряха.

Онова, което безпокоеше Хънтър, бяха количеството на измитата кръв и броят на черните непромокаеми мушами, разпръснати из залата, покриващи трупове или части от тела. Хладилните камери се намираха в стената срещу мястото, където беше станала експлозията, и не изглеждаха засегнати.

— Колко трупа са били извадени от камерите, докторе? — предпазливо попита той.

Доктор Хоув разбра, че Робърт вече се е досетил, вдигна дясната си ръка и показа един пръст.

Хънтър изпусна затаения си дъх.

— Извършвали са аутопсия. — Това беше по-скоро твърдение, отколкото въпрос и той почувства, че по гърба му полазват ледени тръпки. — Доктор Уинстън?

— Мамка му! — Карл ос прокара пръсти по лицето си. — Не може да е истина!

Доктор Хоув отмести поглед встрани, но не толкова бързо, че да скрие сълзите, които напираха в очите й.

Хънтър задържа погледа си на нея още няколко секунди и после отново се втренчи в останките от залата. Гърлото му пресъхна и сърцето му се обви в задушаваща тъга. Познаваше доктор Джонатан Уинстън от петнайсет години. Уинстън беше главният съдебен лекар на Лос Анджелис, откакто Робърт се помнеше. Патоанатомът беше работохолик и гениален в работата си. Винаги се опитваше да даде всичко от себе си, за да извърши повечето аутопсии на жертви на убийства, чиято смърт се смяташе за необикновена. Но най-много от всичко за Хънтър доктор Уинстън беше като баща. Най-добрият му приятел. Човек, на когото беше разчитал безброй пъти. Робърт го уважаваше и му се възхищаваше като на малцина други. Щеше да му липсва.

— Присъствали са двама души. — Гласът на доктор Хоув потрепери. — Доктор Уинстън и Шон Ханай, двайсет и една годишен асистент по съдебна медицина.

Хънтър затвори очи. Нямаше какво да каже.

— Обадих се веднага щом разбрах — добави тя.

Лицето на Гарсия изразяваше стъписване. Той беше виждал множество трупове през кариерата си, някои жестоко обезобразени от садистичен убиец, но не познаваше лично никоя от жертвите. И макар че се запозна с доктор Уинстън само преди три години, двамата бързо се сприятелиха.

— Ами младежът? — попита Робърт и Карлос за пръв път чу гласът на партньора му да трепери.

Доктор Хоув поклати глава.

— Съжалявам. Шон Ханай завършваше трети курс патоанатомия в Калифорнийския университет. Амбицията му беше да стане учен по съдебна медицина. Аз одобрих стажа му само преди шест месеца. — В очите й заблестяха сълзи. — Той не трябваше да бъде в тази зала. Асистираше. — Тя млъкна и внимателно обмисли следващите си думи: — Помолих го да ме замести. Аз трябваше да асистирам на Джонатан.

Хънтър забеляза, че ръцете й треперят.

— Смъртта на жертвата беше настъпила при особени обстоятелства — продължи тя. — Джонатан винаги ме викаше да асистирам в такива случаи. Щях да го направя и сега, но ме задържаха на съвещанието и помолих Шон да ме замести. Исках да му направя услуга.

— Очите й се изпълниха с ужас. — Не той трябваше да умре тук днес, а аз.

5.

Робърт разбра какви мисли се въртят в главата на доктор Каролин Хоув. Инстинктът й за самосъхранение се беше задействал непосредствено след експлозията и тя бе изпитала облекчение. Беше извадила късмет, но сега надделяваха разумът и чувството за вина и съвестта й я наказваше по възможно най-неприятния начин. „Ако съвещанието не беше продължило толкова дълго, Шон Ханай щеше да бъде жив.“

— Не си виновна, докторе — опита се да я успокои Хънтър, макар да знаеше, че думите му няма да окажат голямо въздействие. Преди да предприемат каквото и да било, трябваше да разберат какво се е случило в залата за аутопсии.

Робърт прекрачи прага на стаята и се помъчи да анализира сцената пред него. В нищо нямаше логика. Изведнъж нещо привлече погледа му. Той присви очи и после се обърна към доктор Хоув:

— Аутопсиите записват ли се на видео? — Хънтър посочи нещо, което приличаше на триножник за камера, паднал на пода.

Патоанатомът поклати глава.

— Много рядко и искането трябва да бъде одобрено от мен или… — Очите й се отместиха от Робърт и се насочиха към залата. От главния съдебен лекар.

— Доктор Уинстън?

Тя кимна колебливо.

— Мислиш ли, че той може да е решил да заснеме аутопсията?

Доктор Хоув се замисли:

— Има такава вероятност. Ако е смятал случая за достатъчно интригуващ.

— Дори да е снимал, как ще ни помогне това? — намеси се Гарсия. — Камерата е взривена на парчета като повечето неща в помещението. Вижте.

— Не непременно — бавно каза съдебният лекар.

Очите на двамата детективи се насочиха към нея.

— Знаеш ли нещо, което ние не знаем? — попита Хънтър.

— Залата за аутопсии четири понякога се използва за лекции — обясни доктор Хоув. — Тя е и единствената, която е оборудвана с видеокамера, свързана директно с главния компютър. Това означава, че и образът веднага се складира в главния хард диск. За да заснеме лекция или аутопсия, лекарят трябва само да включи дигитална камера и да я свърже с централния компютър.

— Можем ли да разберем дали доктор Уинстън го е направил?

— Елате с мен.

Доктор Каролин Хоув решително се върна по същите стълби, по които бяха дошли, и се качи на партера. Тримата минаха през приемната и двойните метални врати и продължиха по дълъг и празен коридор. На три четвърти от разстоянието до края завиха надясно. В дъното имаше дървена врата с прозорче от заскрежено стъкло. Кабинетът на доктор Хоув. Тя отключи и ги покани да влязат.

Патоанатомът се приближи до бюрото си и включи компютъра. Двамата детективи застанаха зад нея.

— Само аз и доктор Уинстън имаме пряк достъп до видео-директорията на главния компютър. Да видим дали има нещо.

Тя щракна няколко пъти с мишката и влезе в директорията, където се съхраняваха всички видеозаписи. В главната папка имаше три поддиректории — „Нови“, „Лекции“ и „Аутопсии“. Тя отвори „Нови“ и намери само един файл във формат .mpg. Часовникът показваше, че е създаден само преди час.

— Бинго. Джонатан е заснел аутопсията. — Доктор Хоув млъкна и обезпокоено погледна Хънтър, който забеляза, че тя леко е дръпнала ръката си от компютърната мишка.

— Всичко е наред, докторе. Не е необходимо да гледаш. Ние ще поемем оттук.

Тя се поколеба за секунда.

— Ще гледам — решително заяви и щракна два пъти с мишката. Екранът проблесна и компютърът отвори приложението си за видеоплейъра. Робърт и Карлос се приближиха.

Образът не беше с добро качество, но ясно показа труп на бяла жена на маса за аутопсии. Кадрите бяха заснети отгоре и под ъгъл и частично увеличени, така че масата да заема по-голямата част от екрана. Вдясно се виждаха двама души в бели лабораторни престилки.

— Може ли да се увеличи образът? — попита Гарсия.

— Не. Записан е така — отвърна Хънтър. — Не контролираме камерата оттук. Това е само възпроизвеждане.

Двамата мъже вдясно от масата се приближиха до главата на мъртвата и се наведоха да я огледат. Лицето на доктор Уинстън изведнъж се появи в кадър.

— Няма ли звук? — попита Карлос, когато видя, че устните на доктор Уинстън се движат безмълвно. — Защо няма звук?

— Микрофоните на камерата, които използваме да заснемаме аутопсиите, не са с добро качество — обясни доктор Хоув. — Обикновено дори не ги включваме.

— Мислех, че патолозите имат навика да записват всяка стъпка на огледа на трупа.

— Така е — потвърди тя, — но с лични записващи устройства. Носим ги със себе си в залите за аутопсия. Но касетофонът на Джонатан сигурно е унищожен заедно с всичко останало в онази стая.

— Страхотно.

— „Очи — светлокафяви, добре поддържана кожа. Ушите, изглежда, не са пробити…“ — каза Робърт и после доктор Уинстън отново се извърна от камерата. — По дяволите! Вече не виждам устните му.

— Можеш да четеш по устните? — изненада се доктор Хоув. Гарсия също се изуми.

Хънтър не отговори. Вниманието му беше съсредоточено върху екрана.

— Къде си се научил? — попита Карлос.

— От книгите — излъга Робърт. В момента последното, за което искаше да говори, беше миналото му.

Тримата гледаха мълчаливо през следващите няколко секунди.

— Джонатан извършва редовен външен оглед на трупа — обясни доктор Хоув. — Изброява физическите характеристики на жертвата и включва първоначалното си мнение за раните, ако има такива. Освен това търси физически белези, които биха помогнали за разпознаването на жертвата. Тя беше докарана при нас с неустановена самоличност.

На лицето на доктор Уинстън се изписа заинтригувано изражение. Асистентът му даде малко фенерче. Патоанатомът се наведе и насочи лъча към шевовете в долната част на торса на мъртвата жена. Изглеждаше озадачен от нещо.

— Какво прави? — Гарсия инстинктивно наклони глава на една страна, опитвайки се да види по-добре.

Видеозаписът продължи и тримата видяха как доктор Уинстън използва метална показалка и я пъха между шевовете в тялото на жертвата. Той раздвижи устни и доктор Хоув и Карлос погледнаха Хънтър.

— „Нещо метално — преведе Робърт, — но все още не мога да кажа със сигурност какво е. Дай ми ножиците за срязване на шевове и форцепса.“

— В трупа е имало нещо? — намръщи се доктор Хоув.

Доктор Уинстън отново се обърна с гръб към камерата и сряза шевовете. Робърт забеляза, че са пет. Патоанатомът пъхна дясната си ръка в жертвата.

След няколко минути доктор Уинстън успя да извади някакъв предмет. Покрай камерата проблесна само ръбът му.

— Какво беше това? — попита Гарсия. — Какво е било оставено в жертвата? Някой видя ли?

— Не съм сигурен — отвърна Хънтър. — Да почакаме. Той може отново да се обърне с лице към камерата.

Това обаче не се случи.

Няколко секунди по-късно избухна взрив и образът се замени със статични смущения. В средата на екрана се появиха думите „Зала четири. Разпадане на сигнала.“

6.

В кабинета настъпи абсолютна тишина. Доктор Каролин Хоув заговори първа:

— Бомба? Някой е пъхнал бомба в жертва на убийство? Защо, по дяволите?

Никой не отговори. Робърт допря ръка до компютърната мишка и започна да щрака, връщайки кадрите. Натисна PLAY и пусна видеозаписа отново, няколко секунди преди доктор Уинстън да извади ръката си от тялото на жертвата, хванал неидентифицирания метален предмет. Тримата впериха погледи в екрана.

— Не го виждам ясно — обади се Гарсия. — Преминава пред камерата твърде бързо. Може ли по-бавно?

— Няма значение как изглежда — като в унес промълви патоанатомът. — Било е бомба. Кой слага бомба в жертва на убийство и защо? — Тя отстъпи назад и потърка слепоочията си. — Терорист?

Хънтър поклати глава.

— Мястото на атаката отхвърля същността на тероризма. Терористите искат да причинят колкото е възможно повече поражения и загуба на живот. Неприятно ми е да казвам очевидното, но това е морга, а не търговски център. И взривът не е бил достатъчно силен, за да разруши средно по размери помещение.

— Освен това повечето тела там вече са били мъртви — без ирония подчерта Карлос.

— Тогава защо някой ще поставя бомба в труп? Няма никаква логика.

Робърт издържа на погледа на съдебния лекар.

— В момента не мога да ти кажа отговора на този въпрос. Трябва да останем съсредоточени. Предполагам, че никой друг не е гледал видеозаписа.

Тя поклати глава.

— И засега не трябва да го вижда — добави Хънтър. — Ако се разчуе, че убиец е сложил бомба в жертва, медиите ще превърнат случая в карнавал. Ще прекараме повече време да даваме безсмислени интервюта и да отговаряме на глупави въпроси, отколкото да разследваме. А ние не можем да си позволим да губим време. Въпреки чувствата си имаме работа с човек, достатъчно луд да убие млада жена, да постави взривно устройство в тялото й и да го зашие. Впоследствие той е отнел живота и на други двама невинни души.

Очите на Каролин отново се напълниха със сълзи. Тя обаче беше работила с Робърт по много случаи през годините и имаше доверие най-много на него от всички останали в силите на реда. Доктор Хоув кимна бавно и за пръв път Хънтър видя изписан гняв на лицето й.

— Само ми обещай, че ще хванеш копелето.

* * *

Преди да излязат от сградата на Съдебна медицина, Робърт и Гарсия се отбиха в лабораторията по криминалистика и взеха всичката информация, която екипът беше успял да събере. Повечето резултати от лабораторните анализи щяха да бъдат готови най-малко след два дни. Тъй като не бе имал възможност да види тялото така, както беше намерено на местопрестъплението, засега Хънтър трябваше да разчита на докладите, записките и снимките.

Той вече знаеше, че трупът на младата жена е открит преди осем часа в задната стая на неизползвана месарница в Източен Лос Анджелис. Полицията беше получила анонимно обаждане. По-късно щяха да му изпратят копие на записа.

Докато се връщаха в Източен Лос Анджелис, Робърт бавно прелистваше информацията в папките на криминалистите, фотосите от местопрестъплението показваха, че жертвата е била оставена да лежи по гръб гола върху мръсен метален тезгях. Краката й бяха прибрани и изпънати, но не и завързани. Едната й ръка висеше от плота, а другата беше отпусната върху гърдите. Очите й бяха отворени и Хънтър съзря израза, който беше виждал много пъти — страх.

Едната снимка беше на устата на жертвата в едър план. Устните й бяха зашити с дебел, черен конец. През дупчиците от иглата се беше процедила кръв, която се бе стекла по брадичката и шията й. Това означаваше, че младата жена е била жива, докато я бяха зашивали. Друга фотография отблизо показваше, че същото е било направено и с долната част на торса й. Слабините и вътрешната част на бедрата й бяха изцапани с кръв, изтекла от прободните рани. Около шевовете имаше подутини — друг знак, че жертвата беше умряла часове след като е била обезобразена с иглата и конеца. До часа на настъпването на смъртта раните от шевовете вече бяха започнали да се възпаляват. Но не това беше причината за смъртта й.

Робърт прегледа фотосите на местопрестъплението. Месарницата беше мръсна и отрупана с боклуци. На пода бяха разпръснати лули за крек, стари спринцовки, използвани презервативи и изпражнения на плъхове. Стените бяха издраскани с графити. Криминалистите бяха открили толкова много различни отпечатъци, че в задната стая, изглежда, се беше вихрил купон. Истината обаче беше, че само аутопсия би хвърлила светлина върху случая.

7.

Всички вече си бяха тръгнали, когато Гарсия остави Хънтър при колата му. Месарницата все още беше оградена с жълта полицейска лента. Само един полицай пазеше входа.

Карлос знаеше, че партньорът му бавно и щателно ще огледа всеки възможен детайл в магазина.

— Ще се върна и ще видя какво ще мога да науча от снимките и базата-данни за изчезнали лица. Както ти каза, най-важното на този етап е да идентифицираме жертвата.

Робърт кимна и слезе от колата.

Противната смрад като че ли се беше засилила. Той показа значката си на полицая и влезе в месарницата за втори път тази вечер.

Вратата се затвори зад него и Хънтър остана в черен като в рог мрак. Запали фенерчето си и почувства прилив на адреналин. Всяка негова стъпка беше придружена от трясък на стъкла или хрущене на нещо влажно под краката му. Робърт мина покрай стара хладилна витрина за месо и се приближи до вратата в дъното. В същия миг чу бръмчене на мухи.

Другата стая беше просторна и свързваше предната част на магазина със стаичката с фризери отзад. Хънтър спря на прага и се помъчи да се пребори с вонята на разложение. Стомахът му го умоляваше да си тръгне и заплашваше всеки момент да изригне. Накара го да се задави и да се закашля силно няколко пъти. Нямаше голяма полза от хирургичната маска.

Той бавно обходи стаята с лъча на фенерчето. До отсрещната стена имаше два грамадни метални умивалника, а вдясно от тях — огромен хладилник от пода до тавана. По лавиците свободно припкаха плъхове.

Робърт изкриви лице от погнуса.

— Винаги трябва да има плъхове — измърмори той. Мразеше ги.

Пренесе се назад в миналото, когато беше осемгодишен.

Докато се връщаше от училище, две по-големи хлапета го спряха и му взеха кутията за обяд с рисунка на Батман. Беше подарък от майка му за рождения му ден предишната година, само няколко месеца преди ракът да му я отнеме. Кутията беше най-ценното му притежание.

След като известно време го дразниха, като си подхвърляха кутията, хулиганчетата я ритнаха в канал без решетка.

— Отиди да си я вземеш, глухчо.

Смъртта на майка му се отрази съкрушително на Робърт и баща му и справянето с живота след нея се оказа особено трудно. Няколко седмици, докато болестта напредваше, Робърт седеше сам в стаята си, слушаше отчаяните й ридания и чувстваше болката й като своя. Когато тя най-сетне почина, Робърт започна да страда от остра загуба на слуха. Това беше психоматичен начин на организма му да се изолира от скръбта. Временната му глухота го направи още по-лесна мишена за гаменчетата. За да не бъде отхвърлен още повече от другите, той се научи сам да чете по устните. За две години слухът му се възстанови със същата лекота, с която беше изчезнал.

— Отиди да си я вземеш, глухчо — повтори по-голямото от двете момчета.

Робърт не се поколеба и забърза надолу по металната стълба, сякаш животът му зависеше от кутията. Хулиганчетата искаха да направи точно това. Те бутнаха капака върху шахтата и избягаха, като се смееха.

Робърт намери кутията за обяд на дъното и се изкатери по стълбата, но колкото и да се опитваше, нямаше физическата сила да отмести капака. Вместо да се паникьоса, той се върна долу и тръгна по тунелите на канализацията. Щом не можеше да излезе по същия път, по който беше влязъл, трябваше да открие друг изход.

Притиснал кутията плътно до гърдите си, Робърт тръгна в сумрачния тунел. Извървя петдесетина метра в мръсната, воняща отпадъчна вода, когато усети, че от тавана падна нещо върху гърба му и задърпа ризата му. Той инстинктивно протегна ръка към него, сграбчи го и го захвърли колкото можа по-надалеч от себе си. Нещото цамбурна във водата зад него и Робърт най-после видя какво е.

Плъх, голям колкото кутията му.

Робърт затаи дъх и бавно обърна лице към стената вдясно, където пъплеха плъхове във всякакви форми и размери.

Разтрепери се.

Много внимателно се озърна към стената вляво. Там имаше още повече плъхове. И той би се заклел, че всичките бяха вперили очи в него.

Без да разсъждава, побягна колкото му държат краката, разплисквайки вода високо във въздуха с всяка стъпка. След сто и петдесет метра стигна до метална стълба, която го доведе до друг капак, който отново не помръдна. Върна се в тунела и продължи да бяга. Двеста метра по-нататък пак видя капак и този път му провървя. Капакът беше отместен до половината и с мършавото си тяло Робърт безпроблемно се измъкна през пролуката.

Хънтър все още пазеше кутията за обяд, която майка му беше подарила. И оттогава плъховете го караха да се чувства неспокоен.

Той прогони спомена и отново насочи вниманието си към задната стая на месарницата. Единствената мебел вътре беше тезгяхът от неръждаема стомана, където беше оставено голото тяло на жертвата. Работният плот се намираше на два метра от отворената врата на стаята с фризерите. Робърт дълго оглежда тезгяха от разстояние. В него имаше нещо странно. Беше твърде високо над земята. Хънтър се взря в пода и видя, че под четирите крака на тезгяха са поставени тухли, които го издигат на трийсет и няколко сантиметра.

Точно както показваха снимките от местопрестъплението, подът беше осеян с мръсни дрипи, използвани презервативи и изхвърлени спринцовки. Робърт влезе вътре, запристъпва бавно и внимателно заоглежда пода. Температурата в стаята беше най-малко пет градуса по-висока, отколкото навън, и той усети, че по гърба му се стича пот. Бръмченето на мухите се засилваше, докато се приближаваше към плота от неръждаема стомана.

Въпреки мухите, отвратителната смрад и непоносимата горещина Хънтър не бързаше. Знаеше, че екипът криминалисти са свършили добра работа, но местопрестъпленията предлагаха много повече от обикновени веществени доказателства. И Робърт притежаваше дарбата да ги тълкува.

Той предпазливо обиколи металния тезгях за пети път. Главният въпрос, който се въртеше в съзнанието му, беше дали жертвата е умряла в тази стая, или трупът е бил изхвърлен в месарницата.

Хънтър реши да заеме мястото на убитата жена.

Скочи върху металния плот, легна в същата поза, в която беше намерена жертвата, и угаси фенерчето. Лежеше абсолютно неподвижно и се оставяше на звуците, смрадта, горещината и мрака в помещението да го обвият. Ризата му полепна за тялото, влажна от пот. От фотосите си спомни израза в очите на младата жена, застиналия ужас, изписан на лицето й.

Той запали фенерчето, но остана в същата поза и се втренчи в графитите на тавана.

Миг по-късно нещо привлече погледа му. Присви очи и се надигна. Гледаше тавана точно над металния тезгях. След три секунди осъзна какво вижда и отвори широко очи.

— Господи!

8.

Катя Кудрова излезе от ваната и уви с бяла хавлия черната си коса. Ароматизирани свещи осветяваха луксозната й баня в мансардата на скъпа жилищна сграда в Западен Холивуд. Свещите й помагаха да се отпусне. А тази вечер тя го искаше повече от всичко друго.

Току-що беше приключила първото си турне в Америка като концертмайстор на Лосанджелиската филхармония. Шейсет и пет концерта в същия брой градове за седемдесет дни. Турнето беше огромен успех, но натоварената програма я изтощи и тя с нетърпение очакваше заслужена почивка.

Музиката навлезе в живота й на много ранна възраст, когато беше едва четиригодишна. Катя ясно си спомняше как седеше на коленете на дядо си, който я люлееше и приспиваше с Концерт за цигулка в ре-мажор на Чайковски. Вместо да заспи, тя се влюби в звуците, които чу. На другия ден дядо й подари първата й цигулка. Но Катя съвсем не беше роден талант. Години наред родителите й бяха принудени да търпят мъчителните и пронизителни звуци на безкрайните й упражнения. Но тя беше всеотдайна, решителна и трудолюбива и постепенно започна да свири музика, която можеше да накара дори ангелите да се усмихнат. След дълъг престой в Европа тя се завърна в Лос Анджелис преди тринайсет месеца, след като й предложиха да стане концертмайстор на филхармонията.

Катя излезе от банята, спря пред голямото огледало в спалнята си и се вгледа в отражението си. Чертите й бяха съвършени — големи кафяви очи, малък нос, високи скули и сочни устни, които се разтегляха в безупречна усмивка. Тя беше на трийсет години, но тялото й все още беше като на гимназиална мажоретка. Катя огледа профила си, глътна корема си за няколко секунди и реши, че е напълняла. Вероятно се дължеше на боклуците, които ядеше на коктейлите, на които трябваше да присъства по време на турнето. Поклати глава неодобрително.

— От утре отново на диета и в спортната зала — промълви тя и посегна към розовия си халат.

Безжичният телефон на нощното шкафче иззвъня и Катя го погледна колебливо. Малцина знаеха домашния й номер.

— Ало — най-после отговори тя след петото позвъняване и би се заклела, че чу второ изщракване по линията, сякаш някой вдигна деривата в кабинета, всекидневната или кухнята.

— Как е любимата ми звезда?

Катя се усмихна.

— Здравей, татко.

— Здравей, миличка. Как мина турнето?

— Фантастично, но съм изтощена.

— Сигурно. Прочетох отзивите. Всички те харесват.

— Очаквам с нетърпение две седмици без репетиции, концерти и празненства. — Катя излезе от спалнята и отиде на полуетажа, издигнат над просторния хол.

— Но имаш малко време за твоя старец, нали?

— Винаги имам време за теб, когато не съм на турне, татко. Забрави ли, че ти си постоянно заетият? — предизвика го тя.

Той се засмя.

— Добре, добре, не ми го натяквай. Виж какво, разбирам, че си уморена, затова, ако искаш, легни си рано, а утре ще обядваме заедно и ще поговорим.

Катя се поколеба.

— Какво предлагаш, татко? Някое от твоите бързи „Трябва да тръгвам, нека си вземем по един сандвич“ или истински обяд с три блюда и без мобилни телефони?

Леонид Кудров беше един от най-известните кино-продуценти в Съединените щати. Дъщеря му много добре знаеше, че обедите му обикновено не продължават повече от трийсет минути.

Настъпи мълчание и Катя беше убедена, че отново чу изщракване по линията.

— Татко, там ли си?

— Да, миличка. И ще приема вариант номер две.

— Говоря сериозно, татко. Ако ще обядваме, както трябва, няма да има телефонни обаждания и няма да си тръгнеш след половин час.

— Обещавам, че няма да има мобилни телефони. Ще освободя следобеда си. И ти избери ресторанта.

Този път усмивката на Катя беше по-широка.

— Добре. Тогава нека да се срещнем в специализирания ресторант за бифтеци „Маестро“ в Бевърли Хилс в един часа.

— Чудесен избор — съгласи се баща й. — Ще запазя маса.

— И няма да закъсняваш, нали, татко?

— Разбира се, че няма, миличка. Не забравяй, че ти си любимата ми суперзвезда. Виж, трябва да затварям. Току-що постъпи важно обаждане.

Тя поклати глава.

— Каква изненада.

— Наспи се добре, миличка. Ще се видим утре.

— До утре, татко. — Тя затвори и пусна телефона в джоба на халата си.

Катя слезе във всекидневната и отиде в кухнята. Реши да изпие чаша вино, за да се отпусне още повече. Избра бутилка „Сансер“ от хладилника и докато търсеше тирбушон в чекмеджето на плота, телефонът в джоба й отново иззвъня.

— Ало?

— Как е любимата ми суперзвезда?

Катя се намръщи.

9.

— О, моля те, не ми казвай, че вече отменяш обяда, татко. — Тя нямаше да се учуди, ако е така. — Татко?

Изведнъж Катя осъзна, че гласът от другия край на линията не е на баща й.

— Кой се обажда?

— Не е баща ти.

— Филип, ти ли си?

Филип Стайн беше новият диригент на Лосанджелиската филхармония и последната любовна афера на Катя. Срещаха се от четири месеца, но три дни преди края на турнето се бяха скарали жестоко. Филип беше влюбен до уши в нея и искаше тя да се премести да живее при него. Катя го харесваше и изпитваше удоволствие от връзката им, но определено не със същата жар като него. Не беше готова за такова обвързване. Беше намекнала, че може да не се виждат няколко дни, за да проверят как ще се развият нещата. Филип не прие добре предложението й, вдигна скандал и вечерта дирижира най-лошия концерт в кариерата си. Оттогава не си говореха.

— Филип? Кой е Филип? Гаджето ти ли? — попита гласът.

Катя потрепери.

— Кой се обажда? — повтори, този път по-твърдо.

Мълчание.

Неловкото чувство я накара да настръхне.

— Вижте, мисля, че сте сбъркали номера.

— Аз пък не мисля така — изсмя се човекът. — Набирам го всеки ден от два месеца.

Катя облекчено изпусна затаения си дъх.

— Сега съм сигурна, че сте сбъркали номера. Отсъствах известно време. Всъщност току-що се върнах.

Отново последва мълчание.

— Не е голяма работа. Случва се — любезно добави тя. — Ще затворя, за да можете да наберете повторно.

— Не затваряй — спокойно каза непознатият. — Не съм сбъркал номера. Прослуша ли телефонния си секретар, Катя?

Единственият телефон със секретар в апартамента й беше в отсрещния край на кухненския плот. Катя закри с ръка микрофона и бързо се отправи към него. Не беше забелязала примигващата червена светлинка. Имаше шейсет съобщения.

Тя ахна.

— Кой сте вие? Откъде знаете този номер?

Човекът пак се изсмя.

— Аз съм… — По линията отново се чу изщракване. — Твой почитател, предполагам.

— Почитател?

— Почитател с възможности, с които лесно се сдобивам с информация.

— Информация?

— Знам, че си фантастичен музикант. Обичаш цигулката си „Лоренцо Гуаданини“ повече от всичко друго на света. Живееш в мансарда в Западен Холивуд. Алергична си към фъстъци. Любимият ти композитор е Чайковски и обожаваш да караш червения си мустанг. И ще обядваш с баща си утре в един часа в специализирания ресторант за бифтеци „Маестро“ в Бевърли Хилс. Любимият ти цвят е розовото като халата, с който си в момента, и се готвиш да отвориш бутилка бяло вино.

Катя се смрази.

— Виждаш ли колко ревностен почитател съм ти, Катя?

Очите й инстинктивно се стрелнаха към прозореца на кухнята, но тя знаеше, че се намира твърде нависоко, за да я шпионира някой от съседите й.

— О, не надничам през прозореца — подигравателно се изсмя непознатият.

Осветлението в кухнята угасна и следващият глас, който Катя чу, не се разнесе от телефона.

— Стоя точно зад теб.

10.

Всяка нощ безсънието на Хънтър му отнемаше най-малко четири часа сън. Снощи го държа буден шест часа.

Проблемите му със съня започнаха, след като ракът погуби майка му, когато той беше седемгодишен. Тя му липсваше и сам в стаята си, той лежеше буден нощем, твърде тъжен, за да заспи, твърде уплашен, за да затвори очи, и твърде горд, за да плаче. Робърт израсна като единствено дете в непривилегирован квартал в Южен Лос Анджелис. Баща му реши да не се жени повторно и макар че работеше на две места, се бореше да се справи с изискванията и трудностите да отглежда сам детето си.

За да прогони кошмарите, Хънтър поддържаше съзнанието си заето по различен начин — четеше ненаситно и поглъщаше книгите сякаш му даваха сили.

Той винаги се беше различавал от другите. Още като дете мозъкът му, изглежда, решаваше проблемите по-бързо от останалите. На дванайсет години след много изпити и тестове, предложени от директора на училището в Комптън, Робърт беше приет в осми клас на „Мирман“ — училището за надарени деца на Мълхоланд Драйв.

Но дори специалната училищна програма не беше достатъчна, за да забави развитието му.

На петнайсет завърши „Мирман“, като взе четири години гимназиален курс за две и изуми учителите си. С препоръки от всички той беше приет за студент „при особени обстоятелства“ в Станфорд, където учи психология.

Постиженията му в колежа бяха още по-забележителни и Робърт получи докторска степен по анализ на престъпното поведение и биопсихология, когато беше на двайсет и три. И тогава светът му се сгромоляса за втори път. Баща му, който навремето работеше като пазач в Банк ъв Америка в центъра на Лос Анджелис, беше застрелян по време на обир. Кошмарите и безсънието на Робърт се завърнаха още по-натрапчиво и оттогава не го напускаха.

Той застана до прозореца във всекидневната и се втренчи в далечното празно пространство. Очите го сърбяха и главоболието, което започна от тила, бързо се разпространи по цялата му глава. Колкото и да се опитваше, не можеше да се отърси от образа на мъртвата жена — отворените от ужас очи, подутите и зашити устни. Дали се беше свестила сама в месарницата и се бе помъчила да извика? Затова ли конецът се беше впил толкова надълбоко в плътта около устните й? Беше ли драла устата си в пристъп на отчаяна паника? Била ли е в съзнание, когато убиецът е поставял бомбата в нея и после я е зашивал? Въпросите прииждаха като приливни вълни.

Хънтър примига и образът на младата жена се замени с лицето на доктор Уинстън и видеокадрите от моргата, които бяха гледали. Очите му се бяха разширили от шок, когато беше осъзнал какво държи в ръката си. Робърт затвори очи. Приятелят му си беше отишъл, а той нямаше представа защо.

Далечна полицейска сирена го изтръгна от унеса и Хънтър потрепери от гняв. Онова, което видя на тавана на месарницата снощи, променяше всичко. Бомбата не беше предназначена за друг, освен за жената, оставена там, Доктор Уинстън, неговият приятел, човекът, който му беше като баща, беше умрял без причина — трагична грешка.

Робърт почувства болка в дясното рамо и едва тогава осъзна, че е стиснал юмрук толкова силно, че кръвта не може да стигне до рамото му. Той се закле, че каквото и да се случи, ще накара убиеца да плати за стореното.

11.

Поради деликатността на разследването на Хънтър операцията се беше преместила от третия на петия етаж в Паркър Сентър, централата на отдел „Обири и убийства“ на полицията в Лос Анджелис на Норт Лос Анджелис Стрийт. Новата стая беше достатъчно просторна за двамата детективи, но с единственото си прозорче на южната стена предизвикваше клаустрофобия. Когато Робърт пристигна, Гарсия разглеждаше снимките от местопрестъплението, които беше наредил на голямо магнитно табло вдясно от бюрото на Хънтър.

— Затруднени сме в разпознаването на жертвата — рече Карлос, когато Робърт включи компютъра си. — Криминалистите са направили няколко снимки в едър план на шевовете на устните й, но само един фотос показва цялото й лице. — Той посочи най-горната фотография на таблото. — И както виждаш, не е много добър.

Снимката беше направена под ъгъл и лявата страна на лицето на убитата жена беше отчасти закрита.

— Освен видеозаписа нямаме снимки от залата за аутопсии — продължи Гарсия. — Налага се да работим само с тези. Ако е живеела в квартала, където беше намерена, не можем да отидем да разпитваме хората там и да им показваме снимка на човек със зашити устни. Това ще ги уплаши до смърт. И някой несъмнено ще се разприказва пред медиите. — Той отстъпи назад от таблото.

— Отдел „Изчезнали лица“? — попита Хънтър.

— Свързах се с тях снощи, но тъй като тази е единствената снимка, с която разполагаме, и шевовете и подутините по устните й изпъкват много, софтуерът им за разпознаване на лица няма да проработи. Ако пуснат фотоса в базата си данни и жената случайно е там, няма да получат съвпадение. Трябва ни по-хубава снимка.

— Портрет по описание?

Карлос кимна и погледна часовника си.

— Художниците още не са започнали работа, нито компютърните специалисти. Но знаеш, че правят чудеса с наслагването на чертите на лицето и ретуширането, затова има надежда. Проблемът е, че може да отнеме време.

— Нямаме време — заяви Хънтър.

Гарсия се почеса по брадичката.

— Знам, Робърт, но без доклад от аутопсия, ДНК профил или специфични белези, които да помогнат да я идентифицираме, ръцете ни са вързани.

— Трябва да започнем отнякъде и в момента единственото място е базата-данни на отдел „Изчезнали лица“ и тези снимки — каза Хънтър, докато пишеше по клавиатурата. — Двамата с теб ще трябва да прегледаме файловете ръчно, докато получим нещо от художниците.

— Ние двамата? Ръчно? Сериозно ли говориш? Знаеш ли за колко хора се съобщава, че са изчезнали в Лос Анджелис всяка седмица?

Той кимна.

— Средно осемстотин, но може да стесним кръга на издирването до онова, което вече знаем — бяла жена, брюнетка, светлокафяви очи, на възраст между двайсет и седем и трийсет и три години. Съдейки по дължината на тезгяха и положението, в което е бил оставен трупът, бих казал, че тя е висока някъде между метър шейсет и пет и метър и седемдесет. Нека започнем с търсенето на жени, които са изчезнали преди две седмици. Ако не открием нищо, ще се върнем по-назад.

— Залавям се веднага.

— Ами отпечатъците й?

Карлос бързо поклати глава.

— Питах криминалистите. Снощи пуснаха отпечатъците й в Националната идентификационна система. Засега няма съвпадения. Жената, изглежда, не е в системата.

Хънтър предполагаше, че я няма.

Гарсия си наля кафе от машината на плота.

— Някакви улики от месарницата?

Робърт си беше изпратил по електронната поща снимката на тавана, която снощи бе направил с мобилния си телефон. Щом файлът се зареди, той натисна бутона на принтера.

— Да, тази. — Показа разпечатката на партньора си.

— Графити? — учуди се той, след като разгледа фотоса.

Робърт кимна.

— Направих снимката, докато лежах на тезгяха в същата поза, в която е била открита жертвата.

Гарсия учудено повдигна вежди.

— Лежал си върху това? — Той посочи мръсния метален плот на снимките на таблото, но не изчака отговор. — Какво по-точно виждам оттук?

— Примесено е с цветовете на графитите. Търси различни букви.

Миг по-късно Карлос ги видя и тялото му се напрегна.

— Мамка му.

Скрит между цветовете и формите, ред от малки, изписани с черен спрей букви, изглеждаше не на място.

В ТЕБ Е.

12.

Преди Гарсия да успее да измисли какво да каже, капитан Барбара Блейк влезе в стаята, без да почука.

Тя беше поела командването на отдел „Обири и убийства“ след пенсионирането на дългогодишния му шеф капитан Уилям Болтър, изпреварвайки дълъг списък с кандидати. Барбара беше интересна жена — елегантна, привлекателна, с дълга черна коса и загадъчни черни очи, които не издаваха нищо. Въпреки възраженията на някои в отдела тя бързо си спечели славата на сериозен капитан с железен юмрук. Не се плашеше лесно, не се оставяше да я будалкат и нямаше нищо против да ядосва влиятелни политици или високопоставени лица от правителството, ако това означаваше да се придържа към онова, което смята за правилно. Само за няколко месеца тя завоюва доверието и уважението на всеки детектив под нейно командване.

Приятелството между капитан Блейк и доктор Уинстън датираше отдавна — повече от двайсет години. Новината за смъртта му я потресе и изкара дъха й като удар в диафрагмата и тя искаше отговори.

Блейк долови напрежението на Карлос веднага щом влезе в кабинета, и повдигна вежди.

— Какво се е случило? Разполагаме ли с нещо вече?

Гарсия й подаде разпечатката.

— От месарницата.

Също като Карлос и тя не видя написаното веднага.

— Какво гледам, по дяволите?

Той посочи буквите.

Капитанът стрелна с поглед Хънтър.

— Това на стената на магазина ли беше?

— На тавана. Точно над мястото, където е била оставена жертвата.

— Но таванът е издраскан с графити. Защо мислиш, че думите имат нещо общо с жертвата?

— По две причини. Първо, това не са графити като останалите на тавана, а написано на ръка послание. Второ, боята беше по-ярка и по-прясна, отколкото на другите графити.

Барбара отново насочи поглед към разпечатката.

Робърт млъкна и изведнъж започна да претърсва бюрото си.

— Какво търсиш? — попита тя.

— Диска с видеофайла, който взехме от моргата вчера. — Искам да проверя нещо. — Намери го и го пъхна в дисковото устройство на компютъра си.

Гарсия и Блейк се приближиха до бюрото му.

Видеозаписът започна и той го превъртя до сцената, където доктор Уинстън изваждаше бомбата от зашитата жертва. Плейърът на компютъра му нямаше функция да увеличава кадрите и Робърт трябваше да щрака бутона Плей/Пауза, за да увеличи бавно точното място, което искаше. Той се втренчи в малък сегмент два пъти и после се обърна към партньора си и капитана:

— Доктор Уинстън е с гръб към камерата, затова трябва да уцелим подходящия момент, но вижте движението на ръката му ето тук.

Очите на тримата бяха приковани в екрана.

Хънтър превъртя и пусна записа още два пъти.

— Има леко потрепване — отбеляза Карлос, — сякаш ръката му среща препятствие.

— Точно така — съгласи се Робърт. — Имаш ли хронометър?

Гарсия надигна ръкава си и погледна часовника си.

— Разбира се.

— Нагласи го. Готов ли си? Пускай. — Хънтър включи записа. Точно след десет секунди екранът се изпълни със статични смущения.

— Спусъчен механизъм с десетсекундно закъснение? — попита капитанът и погледна Робърт. — Нещо като граната?

— Да.

— Спусъчните механизми на повечето гранати трябва да се активират ръчно. Какво е активирало тази? — зачуди се Карлос.

Хънтър потърка лице.

— Това е въпросът, който се върти в главата ми. Онзи, който е поставил бомбата в жертвата, не е можел да бъде сигурен кога точно ще бъде извадена. Това означава, че бомбата не е била свързана с таймер, нито дистанционно активирана.

Гарсия кимна.

— Ами ако в случая спусъкът е бил задържан не от предпазител като при повечето гранати, а от тясното пространство, в което е била сложена бомбата? — предположи Робърт. — С нещо като пружина, притискана от тялото на жертвата.

Карлос и Блейк се спогледаха и се замислиха.

— Тогава изваждането на бомбата от жертвата е освободило спусъка. — Гарсия се почеса по главата. — Възможно е — и много изобретателно.

— Фантастично. — Барбара сбърчи чело. — За убиеца това е игра. Тя посочи разпечатката. — Дори ни е написал, че бомбата е в жената.

Хънтър поклати глава.

— Убиецът не е информирал нас, капитане.

— Моля?

— Убиецът е информирал жертвата.

13.

Блейк се облегна на ръба на бюрото на Гарсия и скръсти ръце на гърдите си.

— Не разбирам, Робърт.

— Погледни отново разпечатката, капитане. Убиецът е написал: „В теб е“, а не „В нея е“. Той не се е обърнал към нас.

— Защо убиецът ще иска да се обръща към мъртвец?

— Защото жената не е била мъртва, когато я е оставил.

Барбара прокара пръст по дясната си вежда и изкриви лице в гримаса.

— Ти ме обърка още повече.

Хънтър се приближи до таблото със снимките.

— Във фотосите от местопрестъплението ме безпокояха няколко неща. Затова исках да огледам отново месарницата сам. — Той посочи едната снимка. — Обърни внимание на положението, в което е открит трупът, особено ръцете. Едната виси отстрани на тезгяха, а другата е отпусната непохватно на гърдите. Пръстите на дясната ръка са разперени и леко свити, сякаш се е опитвала да се вкопчи в нещо. Мисля, че убиецът не я е оставил точно в това положение.

— Трупът може да е бил преместен — възрази Блейк. — Анонимно обаждане ни съобщи за местонахождението му.

Робърт кимна.

— Да, изслушах записа до телефон 911. Глас на момиче, не по-голямо от шестнайсет-седемнайсет години. Звучеше истерично. Причината да не каже името си вероятно е била, че е влязла в стаята да се дрогира.

— Е, добре, момичето не е докоснало трупа — съгласи се с теорията му Барбара. — Но може би ти тълкуваш неправилно посланието. Вероятно убиецът не се е замислил и е написал „В теб“ вместо „В нея“.

Сега беше ред на Карлос да не се съгласи:

— Това предполага, че написаното на тавана е било спонтанно, капитане. — Той потърка гърбицата на носа си. — Говорим за човек, който е направил собственоръчно експлозивно устройство и вероятно сам е конструирал спусъчния механизъм. След това го е поставил в жертвата, така че спусъкът да се задейства, когато бъде открито и извадено. И всичко това е станало, докато жертвата все още е била жива. — Гарсия поклати глава и се обърна към таблото със снимките. — Каквото и да е направил, убиецът не е действал спонтанно, капитане, а го е обмислил. И това го прави толкова опасен.

14.

Блейк въздъхна отчаяно и започна да крачи из стаята. Токчетата й тракаха по дървения под.

— В нищо няма логика. Ако жертвата все още е била жива, когато е била оставена в месарницата и посланието на тавана е било предназначено за нея, защо е била мъртва, когато я намерихме? Кой я е убил? Плъховете? — Тя взе снимка от таблото и се втренчи в нея. — Независимо какво се е случило с жертвата, факт е, че някой е поставил бомба в нея и я е зашил. Единственият начин да се извади бомбата е бил да се срежат шевовете и да я измъкнат. — Спря и погледна единия детектив и после другия. — Не ми казвайте, че мислите, че убиецът е очаквал жертвата да го направи сама.

Никой не отговори.

Хънтър започна да масажира тила си и пръстите му докоснаха грапавия белег на тила му.

Блейк се обърна към него.

— Познавам те, Робърт. Щом смяташ, че посланието е било оставено за жертвата, а не за нас, тогава имаш теория защо е така. Слушам те.

— Все още нямам стройна теория, капитане, само твърде много „ако“.

— Но явно имаш предвид нещо — настоя тя. — Изплюй камъчето, защото в момента онова, което чувам, не ми харесва.

Той си пое дълбоко дъх.

— Може би убиецът е искал жената да умре от бомбата.

Капитанът присви очи.

— Мислиш, че бомбата е трябвало да се взриви в нея, докато е била жива?

Хънтър наклони глава на една страна и се замисли за тази вероятност.

Блейк седна на стола му.

— Ще трябва да поясниш, Робърт. Ако убиецът задълбочено е обмислил всичко, както предполага Гарсия, и ако бомбата е трябвало да избухне в жертвата, както предполагаш ти, защо не е станало така? Какво се е случило? Убиецът е допуснал грешка? Как е било възможно спусъчният механизъм да бъде задействан, докато бомбата е била в жената? И ако той не я е убил, как е умряла, по дяволите?

— Както казах, в случая има твърде много „ако“, капитане — спокойно отговори той. — И в момента нямам отговори. Не разполагаме с много. Не знам дали убиецът е направил грешка или не. Не знам защо бомбата не е избухнала в жертвата, нито как е трябвало да бъде активирана. Без доклад от аутопсията вероятно никога няма да разберем причината за смъртта. Знаем само, че не е очевидна. Жената не е била застреляна, наръгана с нож или удушена. Не вярвам, че е била и отровена. Но има вероятност да се е задушила.

Блейк го погледна озадачено.

— Как?

Робърт посочи снимка, която показваше в едър план лицето на жертвата.

— При задушаване кръвоносните съдове около очите и под нежната кожа на бузите се пръскат. Виж тук. — Посочи на фотоса. — Тази кожа със старчески вид е последица от пръскане на кръвоносни съдове. Има голяма вероятност жената да се е задушила. И доктор Хоув е на същото мнение. Но пак повтарям, без аутопсия не можем да бъдем сигурни.

— Смяташ, че жертвата се е задушила, след като убиецът я е оставил там?

Той кимна.

— От какво? Противната смрад в месарницата?

Той повдигна рамене.

— От повърнатото си… Езикът… Кой знае? Може да е имала слабо сърце. Но си представи, че е била жива, когато са я оставили в месарницата — в безсъзнание, но жива. Свестява се, гола, уплашена, с болки и зашити части на тялото. Това със сигурност е достатъчно, за да предизвика силна паника в повечето хора.

Блейк потърка очи, докато обмисляше предположението на Робърт. Знаеше, че пристъпът на паника лесно може да те накара да повърнеш, да се задавиш или да се задушиш. Устата на жертвата е била стегнато зашита и жената не е можела да си поеме дъх и да увеличи притока на кислород в белите си дробове. Паниката й вероятно се бе превърнала в безразсъдно отчаяние. Задушила се е с повърнатото. Настъпила е асфиксация и после… сигурна смърт.

15.

Резултатите от химичните тестове на спрея, използван за написаното на тавана на месарницата, пристигнаха в четиринайсет часа и не показаха нищо особено. Боята беше от флакон „Монтана Тарблек“ — може би най-популярната марка боя в Съединените щати. Използваше я всеки художник на графити. Графологичният анализ потвърди предположенията на Хънтър — убиецът беше използвал ръката, с която не пише, за да надраска думите на тавана. Просто, но ефикасно. Робърт помоли криминалистите отново да проверят за отпечатъци в стаята и този път да включат и тавана. Всеки намерен отпечатък щеше да бъде пуснат в Националната автоматизирана система за идентифициране.

Хънтър се облегна назад на стола, затвори очи и леко прокара пръст нагоре и надолу по носа си. Съзнанието му се опитваше да открие логика в този безсмислен акт.

Ако нямаше бомба и жертвата беше само зашита, щеше да разполага с по-стабилна психологична пътека, по която да тръгне. Шевовете на устата биха загатнали за вероятността от убийство за отмъщение — жертвата трябваше да си научи урока — за назидание. Жената може би беше казала нещо, което не трябва за някого или на някого, или и двете, и зашиването на устните й символизираше, че я бяха накара да мълчи.

Шевовете на устата и долната част на торса биха засилили вероятността за сексуална или любовна изневяра и отмъщение. „Щом не можеш да си държиш устата и краката затворени, аз ще ти ги затворя.“ Злодеянието можеше да бъде извършено от измамен съпруг, гадже или любовник. И Хънтър не беше отхвърлил тази вероятност. Все още обаче нямаше отговор за бомбата. Защо убиецът ще слага бомба в жертвата? От опит знаеше, че повечето случаи на престъпления от страст са спонтанни действия, породени от безразсъден гняв и почти пълна загуба на контрол. Много рядко произлизаха от планиран, пресметнат и брутален акт на отмъщение.

Друга вероятност, която допускаше Робърт, беше, че е имало повече извършители, може би банда. Подобни престъпления не бяха извън възможностите на някои банди в Лос Анджелис. Някои бяха прословути с насилието и жестокостта си и нагласата „не се бъзикай с нас“. Изпращането на предупреждение към други банди под формата на брутални побои и убийства се случваха по-често, отколкото кметът на града беше готов да признае. Тези банди бяха пряко свързани и с нелегалния трафик на оръжия. Сдобиването с бомба, граната или материали за изработване на собственоръчно взривно устройство не беше проблем. Жертвата може би принадлежеше на водач на банда. Някои от тях смятаха жените за своя собственост. Ако жената му беше изменила, особено с член на конкурентна банда, това можеше да е начинът им да я накажат.

Имаше вероятност и шевовете да не изразяват символизъм и както капитан Блейк бе предположила, да имат работа с изключително садистичен убиец, който обича да убива хора заради самото удоволствие. И Хънтър беше наясно, че ако случаят е такъв, ще има още жертви.

— Файловете на „Изчезнали лица“, които поискахме, ще дойдат до четирийсет и пет минути — съобщи Гарсия, който приключи разговора по телефона и изтръгна Робърт от мислите му.

— Чудесно. Може да започнеш да ги преглеждаш, докато ме няма. — Той взе якето си.

Той познаваше в Лос Анджелис само един човек, който знаеше всичко за оръжията, експлозивите, спусъчните механизми и бандите. Време беше да му върнат някои услуги.

16.

Краля беше може би най-известният дилър в Холивуд и Северозападен Лос Анджелис. Въпреки че беше известен като дилър, все още никой не беше успял да го докаже, най-малко Окръжната прокуратура. От осем години напразно се опитваха да го арестуват за нещо значимо.

Краля беше млад, интелигентен бизнесмен и много опасен за всеки, който проявеше глупостта да го ядоса. Предполагаше се, че търгува не само с наркотици, но и с проститутки, крадени стоки, оръжия… Списъкът продължаваше до безкрайност. Освен това имаше и легален бизнес — нощни клубове, барове, ресторанти и други, дори спортен салон, но данъчните власти не можеха да го пипнат.

Пътищата на Хънтър и Краля се пресякоха по време на прословутото разследване на Ангела на смъртта. Безпрецедентна поредица от събития ги докара до патова ситуация и ги принуди да сключат споразумение и да се уважават, макар да са от различни страни на закона.

Робърт взе адреса на Краля от полицейския компютър. Естествено, дилърът живееше в Малибу Бийч, който известните и богатите наричаха свой дом.

Спря колата си пред огромните двойни железни порти, на които бяха монтирани охранителни камери. Трябваше да признае, че е смаян. Двуетажната сграда беше величествена — обвита в бръшлян, с овални, издадени напред крила, тухлена постройка с квадратни гранитни колони на всеки шест-седем метра.

Преди да има възможност да протегне ръка към бутона на домофона, силен мъжки глас извика:

— Мога ли да ви помогна?

— Да. Дошъл съм да видя шефа ти.

— И вие сте?

— Кажи на Краля, че го търси Робърт Хънтър.

Домофонът изщрака и след минута железните порти се отвориха.

Покрай алеята за коли беше засаден идеално подкастрен до милиметъра жив плет. Хънтър паркира ръждясалия си буик лесабр до перленобяло ламборгини галардо, пред гараж за шест автомобила. Изкачи стъпалата към главната сграда и щом стигна догоре, вратата отвори висок метър осемдесет и седем, сто трийсет и пет килограмов, мускулест чернокож мъж, който се намръщи, като видя колата на Робърт.

— Американска класика — обясни Хънтър.

Телохранителят не се усмихна.

— Моля, последвайте ме.

Интериорът на къщата също беше внушителен. Висок три и половина метра таван, дизайнерски мебели и стени, отрупани с картини, нарисувани с маслени бои — някои от холандски майстори, други от френски, но всичките ценни.

Докато вървеше по облицования с италиански мрамор под в огромния хол, Робърт забеляза невероятно красива чернокожа жена с яркожълти бикини, седнала сред пухкави възглавници. Тя вдигна очи от лъскавото списание и му се усмихна сърдечно. Той кимна учтиво и иронично си помисли: „Дори рок звездите и спортните величия не живеят в такъв разкош.“

Мускулестият тип го поведе през две плъзгащи се врати и после към задния двор и басейна. До водата седяха четири млади и привлекателни жени само по бикини, кикотеха се и се плискаха с вода. Трима други пазачи в костюми бяха заели позиции на стратегически места в двора. Краля седеше под бял чадър до една от четирите маси от изкуствено състарено тиково дърво край басейна. Синята му копринена риза беше разкопчана и разкриваше мускулести гърди, украсени с верижки и диаманти. Блондинката до него също не носеше сутиен. На лявото й зърно блестеше халка от бяло злато.

— Детектив Робърт Хънтър? — усмихна се Краля, но не стана. — Какво става, пич? Каква шибана изненада. Откога не сме се виждали? Три години? — Посочи стола срещу него.

Хънтър седна.

— Нещо такова. — Той кимна на русокосата, която му намигна.

— Да ти предложа ли нещо, детектив? — попита Краля и наклони глава към русата си приятелка. — Лайза може да ти приготви изумителен коктейл.

Робърт погледна крадешком Лайза, която се усмихна закачливо.

— Каквото пожелаеш.

Той поклати глава.

— Не, благодаря.

— Добре, но сега, след като знам, че не си дошъл за компания, нито за питие, какво мога да направя за теб, детектив?

Робърт деликатно отмести очи към Лайза и после отново към Краля, който схвана намека.

— Лайза, защо не отидеш да си поиграеш с другите момичета? — Той не произнесе въпроса като молба.

Тя развърза саронга около кръста си и стана. Едва тогава Хънтър видя, че е чисто гола. На лицето й не се изписа дори сянка на смущение, когато се изправи пред него. Тялото й беше съвършено. Лайза бавно се обърна и тръгна, като поклащаше бедра, сякаш беше на модно ревю. Татуировката над задника й гласеше: „Знам, че гледаш.“

— Точно така, скъпа, танцувай — подвикна Краля и после се обърна към Робърт: — Признай, че знам как да живея, детектив. Хю Хефнър и Лари Флинт не могат да се мерят с мен. „Плейбой“ и „Хъслър“ може да целуват черния ми задник чак до Мисисипи. Моите момичета са по-знойни.

— Какво знаеш за собственоръчно направените експлозивни устройства?

Краля престана да се усмихва.

— Знам, че гърмят.

Хънтър запази каменно изражение.

— Официално, нищо.

— А неофициално?

Краля почеса малкия белег над лявата си вежда с кутрето си и се вгледа изпитателно в Робърт.

— Щом си дошъл неофициално, защо не пийнеш нещо?

— Не съм жаден.

Двамата се гледаха още няколко секунди.

— Първия път, когато се срещнахме, ти го увърта известно време, преди да изплюеш камъчето. Надявам се, че сме преминали тези глупости. За какво става дума всъщност, детектив?

Хънтър се наведе напред, сложи на масата снимката в едър план на лицето на жертвата и я завъртя към Краля.

— О, не, по дяволите! — Краля потрепери и се дръпна назад. — Последния път, когато ми показа снимка на мъртва жена, настъпи истински ад.

— Знаеш ли коя е?

— И точно този въпрос го отприщи. — Той отново погледна снимката и неволно потърка устни. — Мамка му! Гадна работа. Някакво копеле е зашило устните й?

— Знаеш ли коя е? — повтори Робърт.

— Не е от моите момичета, ако това питаш — след кратко мълчание отговори Краля.

— Възможно ли е да е била в играта?

— Не прилича на такава. — Краля вдигна ръце в знак, че се предава. — Съжалявам, шегата ми беше неуместна. В днешно време всяка може да бъде в играта. Тази изглежда достатъчно привлекателна. Но мисля, че не съм я виждал. — Помъчи се да разгадае безизразното лице на Хънтър, но не успя. — Проблемът в днешно време е, че много момичета действат сами. Създават си уебсайтове, работят самостоятелно. Схващаш ли какво ти говоря? Трудно е да бъдеш сигурен. Но ако е била елитно работещо момиче в района на Холивуд, щях да я познавам.

Четирите други жени, които играеха на ръба на басейна, решиха да се присъединят към Лайза, която сега се беше излегнала на плаващо кресло и пиеше пъстроцветна напитка.

Краля отново сведе поглед към снимката.

— Шибана работа, пич. И като знам в какви лайна се бъркаш, убеден съм, че убиецът я е зашил, докато още е била жива, нали?

— Възможно ли е да го е извършила банда? Или сводник?

Лицето на Краля помръкна. Дневният му ред не включваше съдействие на полицията.

— Откъде да знам? — отвърна той хладно.

— Хайде, погледни я. — Робърт почука с пръст по снимката на масата, но не повиши тон. Съзнаваше, че очите на тримата телохранители в двора са вперени в него. — Устата не е единствената част на тялото й, която е била зашита. Извършителят се е изгаврил с нея. И ти си прав. Направил го е, докато жената още е била жива.

Краля се премести на стола. Насилието срещу жени го възмущаваше. Пияният му баща беше пребил до смърт майка му, а него бе заключил в килера. Тогава Краля беше на десет. Никога нямаше да забрави писъците и молбите й за помощ, нито звука от трошенето на костите й, докато баща му я удряше. Чуваше ги почти всяка нощ в сънищата си.

Той се облегна назад и се загледа в ноктите си.

— Искаш да кажеш, че това може да е нещо като отмъщение с послание? — Повдигна рамене. — Кой знае? Възможно е. Ако жената е принадлежала на някой бандит и е откраднала от него или е решила да се чука наляво и надясно, не бих се изненадал. На някои хора не им харесва да ги прецакват. Това може дори да се смята за леко наказание по някои стандарти. — Млъкна и пак погледна снимката. — Но ако е разплата, че е била нечия жена и е мърсувала другаде, може да очакваш още един труп — копелето, с което се е чукала. Този вид отмъщение е за двама, детектив.

— Краля бутна снимката обратно към Хънтър. — Но какво общо има убитата жена със собственоръчно направените взривни устройства?

— Повече, отколкото изглежда на пръв поглед.

Краля се ухили.

— Не издаваш нищо, а? — Той отпи от тъмнозеленото питие пред него. — Всъщност, ако е нещо като последния път, когато се видяхме, не искам да знам за какво става дума, мамка му. — Изгледа Робърт като покерджия, който се готви да заложи всичките си пари, и сетне почука с показалец по снимката. — Това обаче е адски оскърбително, пич, пък и съм ти длъжник. Ще поразпитам тук-там и ще ти се обадя.

17.

Гарсия включи вентилатора и постоя пред него за минута, а после се върна на бюрото си. Не можеше дори да си представи колко гореща е тази стая през лятото.

Разглеждаше снимките от местопрестъплението на компютъра си, увеличаваше ги и се взираше в тях, търсейки нещо, което да го насочи в правилната посока за установяването на самоличността на жертвата, но засега не забеляза нищо. Нямаше татуировки, нито белези от операции. Бенките и луничките по раменете, корема, шията и деколтето й се срещаха често и не бяха достатъчно особени, за да бъдат класифицирани като белези за разпознаване. Беше установил само, че черната коса и гърдите на жената са естествени.

На ръцете й нямаше следи от убождания със спринцовка и тялото й не беше мършаво и похабено. Не приличаше на наркоманка. Въпреки малките участъци старческа кожа на бузите, за които беше споменал Хънтър, жертвата не беше на повече от трийсет и три години. Ако старата пословица, че очите са прозорци към душата, беше вярна, тогава нейната душа е била неописуемо уплашена, когато е умряла.

Карлос се наведе, подпря лакти на бюрото и потърка очи. Посегна към чашата с кафе, но то отдавна беше изстинало. Преди да си налее друго, от компютъра му се разнесе изщракване, което извести пристигането на нов имейл, файловете за изчезналите лица, които беше поискал. Преди два часа бяха обещали да му ги изпратят до четирийсет и пет минути.

Прочете съобщението и подсвирна. През последните две седмици бяха обявени за изчезнали петдесет и две брюнетки от бялата раса със светлокафяви очи, на възраст между двайсет и седем и трийсет и три години и високи между метър шейсет и пет и метър и седемдесет. Той разархивира прикачения файл с информацията и започна да я принтира — първо снимките, а после личните данни.

Карлос си наля кафе и събра разпечатките на купчина. Снимките обикновено се донасяха в отдел „Изчезнали лица“ от човека, който беше съобщил за изчезването им. Въпреки че от отдела искаха скорошна снимка, Гарсия знаеше, че някои фотографии са отпреди година, понякога повече. Трябваше да има предвид трудно доловимите промени във външния вид като дължината на косата и прическата и пълнотата на лицето, дължаща се на отслабване или напълняване.

Главният проблем беше, че разполага само със снимката в едър план от местопрестъплението, с която да ги сравнява. Зашитите с дебел черен конец, подути устни на жертвата деформираха долната част на лицето й. Сравняването й със снимките, изпратени от отдел „Изчезнали лица“, щеше да бъде дълга и трудна задача.

Час по-късно Гарсия сведе броя на възможните съвпадения от петдесет и две на дванайсет, но очите му се умориха и колкото повече гледаше фотосите, толкова по-малко отличителни черти съзираше.

Той нареди дванайсетте разпечатки на бюрото си в три редици по четири и сложи листовете с личните им данни до тях. Снимките бяха със сравнително добро качество. Шест бяха за паспорт, на три жените бяха изрязани от групова снимка, една показваше брюнетка с мокра коса, седнала на джет, друга усмихната брюнетка стоеше до басейн и на последната имаше жена с чаша шампанско в ръка.

Карлос се приготви да започне целия процес отново, когато Хънтър влезе и го видя, че се е прегърбил над бюрото си и се е втренчил съсредоточено в прилежно подредените снимки.

— От отдел „Изчезнали лица“ ли са?

Гарсия кимна.

— Откри ли нещо?

— Започнах с петдесет и две вероятности и от повече от час ги сравнявам с нашите снимки от местопрестъплението. Подуването на лицето на жертвата много затруднява нещата. Стесних кръга на тези. — Карлос посочи фотосите на бюрото си. — Но очите започнаха да ми правят номера. Вече не знам какво трябва да търся.

Робърт застана пред бюрото му и разгледа снимките, като задържаше погледа си на всяка по няколко секунди. Миг по-късно очите му се спряха на лицето в едър план на неидентифицираната жертва. Той доближи снимките, образува нова група и после взе празен лист.

— Лицето може да се погледне по няколко начина — каза и сложи листа върху първата снимка най-отгоре в групата, закривайки две трети от лицето. — Така се правят портретите по описание. Индивидуалните характеристики се добавят една по една.

Гарсия се приближи до него.

— Формата на главата и ушите, формата на веждите, очите и носа, устата, челюстта, брадичката… — Докато изреждаше чертите на лицето, закриваше останалите с листа. — Тук може съвсем грубо да използваме същия принцип.

След няколко минути двамата отхвърлиха още осем снимки.

— Бих казал, че нашата жертва е една от тези четири — заяви Хънтър. — Всичките имат еднакви физически черти — овално лице, малък нос, очи с формата на бадем, извити вежди и изпъкнали скули… също като жертвата.

Карлос изрази съгласието си, като кимна.

Робърт прочете личните данни, които партньорът му беше прикрепил с кламер към гърба на всяка снимка. Всичките бяха изчезнали преди повече от седмица. Домашните и работните им адреси бяха разпръснати из целия град. На пръв поглед между четирите жени нямаше други прилики, освен външния им вид.

Хънтър погледна часовника си.

— Трябва да ги проверим всичките още днес.

Гарсия взе якето си.

— Готов съм.

Робърт му даде две от снимките.

— Ти вземи тези, а аз ще взема другите две.

Карлос кимна.

— Обади ми се, ако ти провърви.

18.

Уитни Майърс мина с колата си през високите железни порти на луксозното жилище в Бевърли Хилс само четирийсет и пет минути, след като й се бяха обадили. Спря жълтия си корвет С6 в далечния край на широкия калдъръмен вътрешен двор, махна черните си очила и ги вдигна на главата си, за да прибере назад лъскавата си, дълга черна коса. Взе куфарчето си от предната седалка, погледна часовника си и се усмихна. Като се имаха предвид следобедното движение в Лос Анджелис и фактът, че тя беше в Лонг Бийч, когато й позвъниха, четирийсет и пет минути беше светкавично бързо.

Докато се качваше по стъпалата, водещи към главния вход, я посрещна Анди Маккий, нисък, дебел, гениален адвокат.

— Уитни — рече той и избърса потта от челото си с бяла носна кърпа, — благодаря ти, че дойде толкова бързо.

— Няма проблем — усмихна се тя и стисна ръката му. — На кого е тази къща? Великолепна е.

— Ще се запознаеш със собственика вътре. — Той я погледна с възхищение и на челото му отново изби пот.

Уитни Майърс беше на трийсет и шест, с черни очи, малък нос, сочни устни и волева челюст. Усмивката й можеше да се смята за оръжие със силата си да превърне стабилни крака в желе. Мнозина властни и красноречиви мъже бяха бръщолевили несвързано и се бяха кикотили като деца, след като им се беше усмихнала. Тя приличаше на манекенка в свободен ден, още по-красива, защото не полагаше усилия.

Беше започнала кариерата си като полицай на двайсет и една години. Работеше по-усилено от всеки друг в отдела, за да се издигне и да стане детектив възможно най-бързо. Интелигентността, съобразителността и силният й характер също помогнаха за изстрелването й напред и на двайсет и седем тя получи детективска значка.

Шефът й бързо разбра, че Майърс притежава дарбата да убеждава. Тя беше спокойна, изразяваше се добре, внимателна и изключително убедителна, когато излагаше позицията си. Освен това беше добра с хората. След шест месеца интензивен и специализиран курс във ФБР Майърс стана един от главните преговарящи в лосанджелиската полиция в Уест Вали и отдел „Изчезнали лица“.

Но кариерата й като детектив в полицията на Лос Анджелис внезапно беше прекратена преди три години, след като усилията й да преговаря със самоубиец, който искаше да скочи от покрива на осемнайсететажен небостъргач в Кълвър Сити, се объркаха ужасно.

След случилото се в онзи ден подложиха живота на Уитни Майърс на жесток анализ. Започна разследване за поведението й и отдел „Вътрешни разследвания“ се нахвърлиха върху нея като тежък порой. След няколко седмици не стигнаха доникъде и не повдигнаха обвинения срещу нея, но дните й в полицията приключиха. И оттогава Майърс ръководеше собствена агенция за издирване на изчезнали хора.

Тя тръгна след Маккий, мина покрай двойно стълбище и по коридор, украсен със снимки на известни кинозвезди, който завърши във всекидневна. Помещението беше толкова внушително, че едва след няколко секунди забеляза широкоплещестия, висок метър осемдесет и пет мъж, застанал до сводест прозорец. В дясната си ръка държеше чаша уиски. Въпреки че беше на около петдесет и пет години, имаше момчешко обаяние.

— Уитни, позволи ми да ти представя Леонид Кудров — рече Маккий.

Леонид остави чашата и стисна ръката й. Ръкостискането му беше напрегнато, а изражението му беше същото, каквото Майърс беше виждала на лицето на всеки, който наемеше услугите й — отчаяно.

19.

Уитни Майърс отказа предложеното питие и внимателно изслуша разказа на Кудров за случилото се, като си водеше записки.

— Обадихте ли се на полицията? — попита тя, докато Леонид отново си наливаше уиски.

— Да. Те записаха данните ми, но не изслушаха какво им казвам. Наговориха ми разни глупости, че все още не е минало достатъчно време, че тя е независим пълнолетен човек и че ще трябва да изчакам. И тогава се обадих на Анди и той се свърза с вас.

Майърс кимна.

— Тъй като дъщеря ви е на трийсет години и вие не сте могли да обосновете причина да я смятате за изчезнала, обичайната практика е да се изчака най-малко двайсет и четири часа, преди тя официално да се смята за изчезнала. — Гласът й беше уверен и вдъхваше доверие.

— Двайсет и четири часа? Тя може да е мъртва дотогава. Това са тъпотии.

— Понякога периодът е още по-дълъг, в зависимост от представените доказателства.

— Опитах се да му го обясня — обади се Маккий и отново избърса потта от челото си.

— Тя е възрастен човек, господин Кудров — добави Майърс, — и само не е дошла на уговорения обяд.

Кудров погледна гневно Майърс и после адвоката.

— Тя чу ли поне една дума от онова, което й казах, по дяволите?

— Да, чух — отвърна Уитни, кръстоса крака и прелисти записките си. — Дъщеря ви е закъсняла трийсет минути за обяда. Звънели сте й няколко пъти. Тя не е вдигнала и не е отговорила на съобщенията ви. Паникьосали сте се и сте отишли в апартамента й. Намерили сте хавлия на пода на кухнята, но нищо друго не е било размествано, освен бутилка бяло вино, което би трябвало да е в хладилника. Ключовете за колата й били в подноса на горния етаж. Открили сте безценната й цигулка в стаята за упражнения, но казахте, че инструментът би трябвало да е в сейфа. Доколкото сте видели, не е имало следи от борба или влизане с взлом и нищо не е било откраднато. Портиерът на сградата е казал, че никой не е посещавал дъщеря ви вечерта. — Тя затвори тефтерчето си.

— Това не е ли достатъчно?

— Нека да ви обясня как са обучени да разсъждават полицаите. Случаите с изчезнали хора са много повече от детективите, които работят по тях. Правило номер едно е да се определят приоритетите. Издирването се възлага на някого само когато няма съмнение, че въпросният човек е изчезнал. Ако дъщеря ви беше непълнолетна, в страната щеше да бъде изпратена тревога „код кехлибар“. Но при независим пълнолетен човек, с когото не можете да се свържете през по-малко от двайсет и четири часа, протоколът предписва полицията да отметне списък от условия.

— Списък? Шегувате се.

Майърс поклати глава.

— Съвсем не.

— И какъв е този списък?

Тя се наведе напред.

— Първо, дали пълнолетният човек се нуждае от помощ. Второ, дали е жертва на престъпление или нечестна игра. Трето, нуждае ли се от медицински грижи. Четвърто, бягал ли е или изчезвал ли е и преди. Пето, дали не го е отвлякъл някой от родителите му. И шесто, има ли психично или физическо увреждане. — Майърс сложи слънчевите си очила на масичката за кафе до нея. — В случая от този списък отпадат само предишни бягства и изчезвания. Първоначално полицията разсъждава по следния начин — госпожица Кудрова е нормална, самостоятелна, финансово независима и необвързана пълнолетна жена и затова може да е решила, че се нуждае от почивка, за да се откъсне от всичко. Няма на кого да дава обяснения за действията си. Няма фиксирано работно време от девет до седемнайсет часа и не е омъжена. Споменахте, че току-що се е върнала от дълго турне с Лосанджелиската филхармония.

Кудров кимна.

— Сигурно е била под огромно напрежение. Може да се е качила на самолета и да е отишла на Бахамите. Или да се е запознала с някого в бар снощи и да е решила да прекара няколко дни с този човек някъде.

Бащата прокара пръсти по късо подстриганата си коса.

— Не е заминала никъде. Познавам Катя. Ако искаше да отмени ангажимент с мен или някой друг, тя щеше да се обади. Такава си е. Коректна е с хората и най-вече с мен. Взаимоотношенията ни са страхотни. Ако е решила, че се нуждае от почивка, щеше да ми каже къде отива.

— Ами майка й? Права ли съм в предположението си, че вече не живеете заедно с нея?

— Майка й почина преди няколко години.

Майърс не откъсваше очи от Кудров.

— Съжалявам.

— Катя не е решила да отиде никъде. Казвам ви, нещо не е наред.

Той започна нервно да крачи из стаята.

— Господин Кудров, моля ви…

— Престани да ме наричаш господин Кудров — прекъсна я той. — Не съм ти учител. Викай ми Лео.

— Добре, Лео. Не се съмнявам в теб. Само ти обяснявам защо полицаите са се държали така. Ако Катя не се появи до двайсет и четири часа, те ще се нахвърлят върху случая като мухи на мед. Ще използват всичките си възможности да я намерят. Но по-добре се подготви, защото поради общественото ти положение на знаменитост ще станеш център на вниманието на медийния цирк.

Леонид присви очи и погледна Маккий, а сетне отново се втренчи в Майърс.

— Цирк?

— Говорех сериозно, когато казах, че полицаите ще използват всичките си възможности, включително теб и общественото ти положение. Ще поискат да се обърнеш лично с призив към обществеността и да персонализираш случая. Може дори да свикат пресконференция тук, в дома ти. Ще покажат снимка на Катя по телевизията и във вестниците и ще предпочетат семейна фотография, а не само на нея, защото е… по-трогателно. Снимката ще бъде копирана и разлепена из целия Лос Анджелис, може би дори в цяла Калифорния. Ще сформират екипи за издирване. Ще поискат нейни дрехи за кучетата и после и други проби за анализ на ДНК. Репортерите ще лагеруват пред портите ти. — Тя млъкна, за да си поеме дъх. — Както казах, ще превърнат случая в цирк, но отдел „Изчезнали лица“ на лосанджелиската полиция са много добри в работата си. — Направи пауза, за да постигне по-силен ефект. — Лео, като се имат предвид общественото ти положение и социалната ти класа, трябва да предположим вероятността дъщеря ти да е отвлечена за откуп. Някой направил ли е опит да се свърже с теб?

Кудров поклати глава.

— Не съм излизал от дома си и съм оставил изрични инструкции в офиса да пренасочват всички обаждания с непознати номера към домашната ми линия. Но никой не се е обаждал.

Уитни поклати глава.

— Нещо не е наред. Чувствам го. — Леонид отчаяно погледна Майърс. — Не искам случилото се да се изтипоса по новините, освен ако не е наложително. Анди ми каза, че ти си най-добрата в работата си, по-добра от хората в отдел „Изчезнали лица“. Можеш ли да намериш дъщеря ми? — Въпросът му прозвуча по-скоро като молба.

Майърс погледна Маккий така, сякаш искаше да каже: „Много ти благодаря.“

— Ще направя всичко възможно — уверено заяви.

— Направи го.

— Имаш ли скорошна снимка на Катя?

Кудров се беше подготвил и й даде цветна фотография на дъщеря си с размери двайсет на трийсет сантиметра.

Уитни погледна снимката.

— Ще ми трябват и ключовете на апартамента й, и имената и телефонните номера на всички, с които Катя може да се е свързала. Веднага.

20.

Хънтър се обади на двата телефона, оставени за връзка с отдел „Изчезнали лица“. Господин Джайлс Карлсен, управител на фризьорски салон в Брентуд, бе позвънил на полицията преди десет дни, за да съобщи, че съквартирантката му Кати Грийн е изчезнала. Карлсен каза на Робърт, че госпожица Грийн най-сетне се е появила вчера сутринта. Заминала с новото си гадже, с което се запознала на уроци по танци.

Другият контакт, господин Рой Мичъл, се беше свързал с полицията преди дванайсет дни. Лора, двайсет и девет годишната му дъщеря, беше изчезнала. Господин Мичъл покани Хънтър да се срещнат в дома му във Фримонт Плейс след час.

Ханкок Парк е един от най-богатите и желани райони в Южна Калифорния. В ярък контраст с повечето квартали на Лос Анджелис къщите в Ханкок Парк са построени на разстояние от улицата, повечето електрически и телефонни линии са подземни, а оградите липсват. Робърт зави към Фримонт Плейс и стана очевидно, че нахлуването в личното пространство не е една от главните грижи на района.

Алеята за коли с форма на полумесец пред къщата беше павирана и водеше до паркинг, достатъчно голям да побере два автобуса. В средата се издигаше фонтан от масивен камък. Слънцето залязваше и небето зад двуетажната тухлена сграда беше изпъстрено с огненочервени ивици, красиво като за снимка. Хънтър паркира колата си и слезе.

Отвори му жена на около петдесет и пет години, олицетворение на елегантността, с дълга коса, завързана на опашка, магнетична усмивка и кожа, за която повечето жени на нейната възраст биха убили. Тя се представи като Дениз Мичъл и го покани в кабинет, пълен с творби на изкуството и подвързани с кожа книги. Пред висок махагонов бюфет, отрупан със снимки, стоеше нисък и възпълен мъж, трийсетина сантиметра по-нисък от Хънтър, с рошава, посивяла коса и мустаци.

— Вие трябва да сте детективът, с когото разговарях по телефона — каза той и протегна ръка. — Аз съм Рой Мичъл.

Ръкуването му беше заучено като усмивката и силно, за да покаже сила на характера, но не чак толкова, че да плаши. Робърт показа служебните си документи и Рой Мичъл се скова.

— Господи! — промълви той, но съпругата му го чу.

— Какво има? — попита тя и се приближи. Очите й умоляваха за информация.

— Би ли ни оставила насаме, скъпа? — отвърна Рой, напразно опитвайки се да скрие тревогата си.

— Не, няма да ви оставя — възрази Дениз, вперила очи в Хънтър. — Искам да знам какво се е случило. Каква информация имате за дъщеря ми?

— Дениз, моля те.

— Никъде няма да ходя, Рой — настоя тя, без да откъсва поглед от детектива. — Намерихте ли дъщеря ми? Добре ли е тя?

Рой Мичъл отмести поглед встрани.

— Какво става, Рой? Защо се уплаши толкова много?

Отговор не последва.

— Някой да ми каже нещо. — Гласът й потрепери.

— Не съм от отдел „Изчезнали лица“, госпожо Мичъл — най-сетне продума Хънтър и пак й показа служебните си документи. Този път тя ги разгледа много по-внимателно, отколкото на вратата.

— Боже мой, вие сте от отдел „Убийства“? — Жената закри с ръце носа и устата си и очите й се напълниха със сълзи.

— Има вероятност да съм сбъркал адреса — добави Робърт с твърд, но успокояващ тон.

— Какво? — Ръцете й се разтрепериха.

— По-добре да седнем. — Хънтър посочи коженото канапе честърфийлд до високия два метра лампион.

Семейство Мичъл се настаниха на канапето, а Робърт седна на едното от двете кресла.

— Опитваме се да идентифицираме жена, която има няколко общи физически характеристики с дъщеря ви — обясни. — Лора е едно от четирите имена, на които се спряхме като вероятно съвпадение.

— И вероятно съвпадение с жертва на убийство? — попита Рой и сложи ръка на коляното на жена си.

— За жалост, да.

Дениз се разрида.

Рой си пое дълбоко дъх.

— Дадох на другия детектив съвсем скорошна снимка на Лора. Видяхте ли я?

Хънтър кимна.

— И пак не сте сигурен дали жертвата е Лора? — попита Дениз. Гримът се стичаше по лицето й. — Защо?

Рой затвори очи и по носа му се търкулна една-единствена сълза. Робърт разбра, че той вече се е досетил за вероятността жертвата да е неузнаваема.

— Дошли сте да искате от нас кръвна проба за анализ на ДНК? — попита господин Мичъл.

Беше очевидно, че той познава полицейските процедури много по-добре от повечето хора. След въвеждането на тестовете на ДНК в ситуация като тази беше много по-практично полицаите да вземат проби и да ги сравнят с тази на жертвата. Така на по-късен етап можеше да се обърнат само към идентифицираното семейство, без да подлагат няколко други невинни семейства на паниката и травматичното преживяване да видят снимка на жестоко обезобразена жертва.

Хънтър поклати глава.

— За съжаление анализът на ДНК няма да ни помогне.

За миг в стаята сякаш не достигаше въздух за всички.

— Имате ли снимка на жертвата? — попита Рой.

Робърт кимна и прелисти няколко страници в папката, която носеше.

— Госпожо Мичъл, тази жена може да не е вашата дъщеря. Няма причина да поглеждате снимката.

Дениз го погледна със замъглени очи.

— Няма да изляза.

— Скъпа, моля те — опита отново съпругът й.

Тя дори не го погледна.

Робърт зачака, но видя решителността в очите й. Той сложи снимката в едър план на лицето на жертвата на масичката за кафе пред тях.

Дениз Мичъл я позна само за част от секундата.

— Боже мой! — Треперещите й ръце се стрелнаха към устата. — Какво са направили с момиченцето ми?

Стаята, в която се намираха, изведнъж придоби различен вид — по-тъмна и малка и с по-сгъстен въздух. Хънтър мълча няколко минути, докато Рой Мичъл се опитваше да утеши съпругата си. Риданията й не бяха истерични, а изпълнени с болка и гняв. При други обстоятелства Робърт би си тръгнал, предоставяйки на родителите известно време да скърбят, и после би дошъл отново следващата сутрин със списък от въпроси, но нито случаят, нито убиецът бяха като останалите. Нямаше избор. Бащата и майката на Лора бяха единственият източник на информация за нея. А информацията му беше жизненонеобходима като въздуха, който дишаше.

Дениз Мичъл извади хартиена кърпичка от кутията на страничната масичка, избърса сълзите си, стана и се приближи до малко писалище до прозореца, където бяха наредени няколко фотографии в рамки, повечето на Лора, правени в различни периоди на живота й.

Рой не я последва. Прегърби рамене и потъна в канапето, сякаш така можеше да избяга от настоящия миг. Не направи опит да изтрие сълзите си.

Дениз се обърна към Хънтър. Изглеждаше съвсем различна от жената, която преди малко го посрещна на вратата. Очите й бяха ужасяващо тъжни.

— Дълго ли е страдала дъщеря ми, детектив? — Гласът й беше тих и дрезгав, а думите — изпълнени с болка.

Двамата се втренчиха един в друг и той видя, че дълбоко в душата й гори смесица от скръб и гняв.

— Истината е, че не знаем — отговори.

С трепереща ръка жената прибра кичур коса зад дясното си ухо.

— Знаете ли защо, детектив? Защо някой би сторил това на друг човек? Защо би го направил на моята Лора? Тя беше най-милото момиче.

Хънтър издържа на погледа й.

— Няма да се преструвам, че разбирам каква мъка преживявате, госпожо Мичъл. И няма да крия, че е трудно. Търсим отговорите на същите тези въпроси и засега не мога да ви кажа много, защото не знам много. Дошъл съм да ви помоля за помощ да заловим извършителя. Вие сте познавали Лора по-добре от всеки друг.

Дениз не откъсна очи от лицето му и той се досети какъв ще бъде следващият й въпрос:

— Била ли е… изнасилена? — Гласът й стана дрезгав, докато отново се бореше да преглътне сълзите.

Рой Мичъл най-после вдигна глава и погледна първо съпругата си и после Хънтър.

В живота имаше много малко неща, които Робърт мразеше повече от това да трябва да скрие истината от опечалени родители, но без аутопсия на трупа на Лора най-доброто, което можеше да каже на Дениз и Рой, беше, че не знае. Като психолог му беше ясно, че несигурността от незнанието на отговора на този въпрос ще ги измъчва до края на живота им и ще изложи на риск брака и дори разсъдъка им.

— Не, Лора не е била изнасилена — отговори, без очите му да трепнат и без капка колебание. Понякога си заслужаваше да излъже.

21.

Неловкият момент продължи, докато Дениз отмести очи от Хънтър и пак се втренчи в снимките на писалището. Тя взе една в посребрена рамка.

— Лора беше талантлива. Много артистична. — Жената отиде при Робърт и му даде снимката, която показваше момиченце на осем години, заобиколено от цветни пастели и бурканчета с водни бои. Изглеждаше щастлива и усмивката й беше толкова заразителна, че Хънтър не можа да не се усмихне, за секунда забравяйки, че момиченцето е мъртво и е умряло по невъобразимо мъчителен начин. — В училище всяка година я награждаваха с почетна грамота по изобразително изкуство — гордо добави майката.

Робърт слушаше.

Дениз тъжно се усмихна.

— Късно започна да рисува професионално, но винаги е обичала това изкуство. Рисуването беше убежището й от всички лоши неща. Всеки път, когато нараняваха чувствата й, Лора взимаше четката. Това я излекува, когато беше дете.

— Излекувало я е? — Лицето му се напрегна и очите му се стрелнаха между Дениз и Рой.

— Един ден, когато беше на осем, без очевидна причина Лора получи някакъв пристъп — обясни Дениз. — Движенията и дишането й се затрудниха, очите й хлътнаха в главата и едва не се задуши до смърт. Изкара ни ума.

Рой кимна и продължи разказа на жена си:

— Заведохме я при четирима лекари. Експерти. — Той раздразнено поклати глава. — Но никой не можа да й постави диагноза. Всъщност дори нямаха представа какво се е случило.

— Повтори ли се?

— Да, още няколко пъти — отвърна Дениз. — Направиха й всевъзможни прегледи, включително компютърна томография, но не откриха нищо. Никой не разбра какво не е наред. Никой не можа да ни каже какво отключва пристъпите. Седмица след последния Лора взе четката за пръв път и пристъпите спряха. — Тя докосна крайчеца на дясното си око с върха на пръстите си, опитвайки се да попречи на сълзата, която току-що се беше образувала, да се търкулне по бузата й. — Каквото и да говорят хората, знам, че рисуването ги прекрати и я накара отново да се почувства добре.

— Споменахте, че се е задушавала по време на пристъпите.

Дениз кимна.

— Ужасявахме се всеки път. Лора не можеше да диша. Кожата й променяше цвета си. — Тя млъкна и отмести поглед встрани. — Можеше да умре толкова много пъти.

— И пристъпите спряха изведнъж?

— Да — отговори Рой. — Веднага щом тя започна да рисува.

Хънтър стана и върна снимката в рамка на майката.

— Лора имаше ли любовна връзка?

Дениз въздъхна дълбоко.

— Не се задълбочаваше с никого. Това беше още един от самозащитните й механизми. — Тя се приближи до голямата библиотека. — Ако сте чели статиите за нея и как е започнала кариерата й, ще разберете за болката, която преживя, когато годеникът й изневери. Лора го завари в леглото с друга жена. Това я съсипа психически. — Дениз си наля двойна доза уиски от гарафа и пусна две кубчета лед в чашата. — Искате ли питие?

Голямата страст на Робърт беше малцовото шотландско уиски, но за разлика от повечето хора той знаеше как да цени аромата и качеството му, вместо само да се напива с него.

— Не, благодаря.

— Рой? — обърна се тя към съпруга си.

Той поклати глава.

Дениз повдигна рамене, отпи глътка и затвори очи, докато преглъщаше течността.

— За да удави мъката, Лора веднага се залови да рисува — нещо, което не беше правила от няколко години. Уредник на галерия случайно видя едно от платната й и така започна кариерата й. Но не и преди да изстрада много.

— Разбито сърце? — попита Хънтър.

Дениз кимна и отмести поглед встрани.

— Патрик настояваше да живеят заедно, след като се срещаха само четири месеца — продължи тя. — Казал на Лора, че не издържа да бъде далеч от нея и че я обича повече от всичко на света. Той умее да говори. Чаровник, който обикновено получава каквото иска. Убедена съм, че познавате този тип мъже. И Лора му вярваше. Беше отчаяно влюбена в него и прелъстителния му чар.

— Казахте, че името му е Патрик?

— Да, Патрик Барлет.

Робърт записа името в тефтерчето си.

— Лора работеше в банка, а Патрик беше голям инвеститор. Така се запознаха. Тя разбра за любовната му афера, защото същия ден не се почувствала добре след обяда — спомни си Дениз. — Храната не й понесла. Шефът й я освободил до края на деня и тя се прибрала. Патрик бил в леглото с някаква пачавра — секретарката му или отговорничката за връзките с обществеността. — Тя поклати глава. — За интелигентен мъж като него човек би предположил, че ще отиде в мотел. — Жената се изсмя нервно. — Ето колко много обичаше Лора. Това се случи само три месеца след като заживяха заедно. Оттогава любовните връзки се превърнаха в минало за Лора. Имаше краткотрайни флиртове и увлечения, но нищо сериозно.

— А наскоро?

— Никого, за когото да прецени, че си струва да спомене.

— Всичко ли приключи между Лора и Патрик, след като се разделиха?

— За нея, да.

— А за него?

— Ха! — презрително възкликна Дениз. — Той не се отказа. Извиняваше се с цветя, подаръци, телефонни обаждания и всичко друго, което можеше да измисли, но Лора вече не искаше и да чува за него.

— Колко време продължи това?

— Патрик така и не престана.

Хънтър повдигна вежди от учудване.

— Миналия месец отишъл на изложбата й и пак я молил да се върне при него. Лора очевидно му натрила носа.

— И колко дълго Патрик я е преследвал и я е молел да му прости и да се върне при него?

— Четири години — отвърна Рой. — Той не обича да му отказват и винаги получава каквото иска, независимо каква е цената.

22.

В съзнанието на Робърт изплува думата „вманиаченост“. Четири години беше предостатъчно време за повечето хора да схванат намека и да продължат с живота си. Дениз му разказа колко собственически се е държал Патрик с Лора и колко я е ревнувал и въпреки че не й е посегнал, докато са живеели заедно, имал проблеми с избухливостта си.

— Знаете ли дали някой друг, освен вас има ключове за апартамента на Лора?

Дениз отново отпи от уискито, замисли се и погледна съпруга си.

— Не ни е известно.

— Лора не е ли споменавала дали е давала ключове на някой друг?

Дениз категорично поклати глава.

— Тя не позволяваше на никого да влиза в апартамента и ателието й. Обичаше да работи в уединение. Въпреки че постигна успех, Лора не го правеше за пари. Рисуваше за себе си. Това беше начин да изрази чувствата си. Не обичаше много да прави изложби — нещо, за което повечето художници живеят. Доколкото знам, не водеше гаджетата си в апартамента. И никога не се обвързваше емоционално.

— А имаше ли близки приятели?

— Аз бях най-близката й приятелка. — Гласът й отново потрепери леко.

— Никой друг, освен семейството?

— Художниците са самотници, детектив. Прекарват повечето си време сами и работят. Лора имаше познати, но никого, когото можеше да нарече близък приятел.

— Не поддържаше ли връзка с бивши съученици, състуденти и колеги?

Дениз повдигна рамене.

— Може би е говорила по телефона или са се срещали на чашка, но не мога да ви кажа с кого. Единственият, за когото се сещам, е Калвин Ланге, уредникът на художествената галерия „Даниъл Росдейл“, човекът, който даде тласък на кариерата й. Той я обичаше много и тя него. Често говореха по телефона и се срещаха.

Рой кимна в знак на съгласие.

Хънтър си записа името на Калвин Ланге и очите му се върнаха на фотографиите в рамки на дървеното писалище.

— Предполагам, че успелите художници имат почитатели.

Дениз кимна гордо.

— Мнозина харесваха и се възхищаваха на творбите й.

— Лора споменавала ли е за някои… — Той потърси подходяща дума. — Настоятелни почитатели?

— Имате предвид… да я преследват? — Тя заекна неуверено.

Хънтър кимна.

Дениз изпи остатъка от уискито си на един дъх.

— Не съм се замисляла за това, но наистина спомена за нещо такова преди няколко месеца.

Робърт остави снимката, която държеше.

— Какво по-точно ви каза?

Жената се втренчи в белия непалски килим в средата на стаята, докато се опитваше да си спомни.

— Само че започнала да получава имейли от някого, който бил влюбен в картините й.

— Показвала ли ви е имейлите?

— Не.

Хънтър погледна въпросително Рой, който поклати глава.

— Каза ли ви какво пише в тях?

— Не. Лора не го смяташе за важно и само сподели, че е почитател, който се възхищава на творбите й, но аз имах чувството, че нещо я плаши — отвърна Дениз.

Робърт пак отбеляза нещо в тефтерчето си.

Дениз се приближи до Хънтър, застана до него и го погледна в очите.

— Колко добри сте вие и екипът ви, детектив?

Той се намръщи, сякаш не разбра въпроса.

— Искам да знам дали можете да хванете копелето, което нарани дъщеря ми и я отне от мен. — Тъгата в гласа й беше изчезнала, заменена с безспорен гняв. — Не ми казвайте, че ще направите всичко възможно. Полицаите винаги правят всичко възможно, а това рядко е достатъчно. Знам, че ще направите всичко възможно, детектив. Искам да ме погледнете в очите и да ми кажете, че вашето „всичко възможно“ ще бъде достатъчно. Обещайте ми, че ще заловите негодника. И че ще накарате този изрод да си плати.

23.

Уитни Майърс използва малкото устройство, което Леонид Кудров й беше дал, и активира портите на подземния гараж в жилищната сграда с апартамента на Катя. Влезе и веднага забеляза огненочервения мустанг кабрио на Катя, паркиран на едното от двете места, запазени за мансардата й. Майърс спря на свободното място до него, слезе и сложи дясната си длан върху капака на колата. Беше леденостуден. Тя погледна през стъклото. Всичко изглеждаше наред. Светлинката на алармата мигаше на таблото и показваше, че е активирана. Уитни огледа гаража. Мястото беше добре осветено, но имаше доста тъмни кътчета и ъгли, където някой можеше да се скрие. Тя видя само една охранителна камера, на тавана, обърната към входа на гаража.

Майърс извади ръкавици от кутия на задната седалка на автомобила си и се качи с асансьора в мансардата. След това отвори апартамента на Катя с ключовете, които Леонид Кудров й беше дал. Нямаше аларма. Нито следи от влизане с взлом.

Тя безшумно затвори вратата и спря. Всекидневната беше огромна и стилно обзаведена. Уитни я огледа внимателно. Всичко изглеждаше на мястото си. Нямаше следи от борба.

Тя се приближи до стълбището в ъгъла и се качи на горния етаж. Намери ключовете на Катя на поднос върху висок шкаф, отрупан със семейни снимки.

Майърс тръгна по коридора и влезе в спалнята. Стените бяха боядисани в розово и бяло и върху идеално оправеното двойно легло имаше толкова много плюшени играчки, че цяла детска ясла би си играла със седмици.

Уитни провери възглавниците. Не миришеха. Никой не беше спал там снощи.

На поставка в края на леглото бяха сложени двата куфара на Катя. Бяха отворени, но, изглежда, не й беше останало време да извади дрехите си. Вратата на балкона беше заключена отвътре. И там нямаше следи от влизане с взлом.

Майърс се приближи до вградения гардероб. Дъхът й секна от колекцията от тоалети, обувки и чанти на Катя.

— Охо! — Прокара пръсти по рокля на Джанбатиста Вали. — Гардероб мечта. Катя има вкус.

Забеляза, че от закачалката в банята липсва хавлиена кърпа за коса.

Тя излезе от банята и влезе в следващата стая — там, където Катя се упражняваше. Помещението беше просторно, но семпло. Стереоуредба върху дървен шкаф, два музикални статива, минихладилник в ъгъла и удобно кресло до стената. Калъфът на цигулката на Катя беше на масичката за кафе до вратата. Безценната й „Лоренцо Гуаданини“ лежеше вътре.

Леонид беше казал на Майърс, че дъщеря му е обсебена от цигулката си и ако инструментът не е до нея, ще бъде в сейфа зад големия портрет на Чайковски на стената.

Уитни намери картината и провери сейфа. Беше заключен. Въпреки убедеността си, че Катя е напуснала града за няколко дни, сега започваше да я обзема лошо предчувствие.

Тя се върна долу и влезе в кухнята — голяма като в повечето мансарди в Лос Анджелис. Работни плотове от черен мрамор, лъскави стоманени домакински прибори и множество тенджери и тигани, окачени над барче в средата, които можеха да послужат на всеки малък ресторант да си изкарва парите.

Първото, което забеляза, беше липсващата хавлия от банята на горния етаж. Лежеше на пода на няколко крачки от хладилника. Тя я взе, доближи я до носа си и усети приятно ухание на плодове, което съответстваше на шишенцето с дизайнерски балсам за коса в банята на Катя.

Уитни огледа кухнята. На масата имаше бутилка бяло вино. Нямаше чаши. Нито тирбушон. Вниманието й обаче беше привлечено от примигващата червена светлинка на телефонния секретар в далечния край на работния плот. Тя се приближи и погледна екранчето.

Шейсет съобщения.

— Катя е популярна жена.

Майърс натисна бутона за прослушване.

— Имате шейсет съобщения — каза предварително записан женски глас. — Първо съобщение.

Последва абсолютна тишина.

Уитни се намръщи.

Накрая се чу пиукане и машината премина към следващото съобщение.

Мълчание.

И следващото.

Мълчание.

И следващото.

Мълчание.

— Какво става, по дяволите? — Тя седна на високото столче до нея. Очите й се спряха на големия часовник, окачен на стената над вратата.

Съобщенията продължиха, но не се чуваше нищо. И след петнайсетото или двайсетото Уитни долови нещо, от което по гърба й полазиха ледени тръпки.

— Не може да бъде. — Тя спря записа, превъртя лентата на първото съобщение и ги пусна отначало. Погледът й отново се насочи към часовника над вратата и този път Майърс остави съобщенията да се извъртят до петдесет и деветото. На тях не беше записано нищо, но схемата на тишината имаше смразяващо кръвта значение. — Да ме вземат дяволите.

Започна последното съобщение и изведнъж тишината се замени с дълга пауза, изпълнена със статичен шум, който изненада Уитни и я накара да подскочи.

— Господи… — Тя допря ръка до разтуптяното си сърце. — Какво беше това, по дяволите? — Превъртя лентата, наведе се към машината и пусна отново записа.

От тонколонката на телефонния секретар се разнесе статичен шум.

Уитни се наведе още по-близо.

И онова, което чу, скрито в статичния шум, изпрати ледени тръпки в цялото й тяло.

24.

Преди да излезе от алеята за коли на семейство Мичъл, Хънтър се обади от буика си на оперативния отдел и ги помоли да съберат всичката информация, която могат, за Патрик Барлет, бившия годеник на Лора. Барлет изведнъж се беше превърнал в най-интересния човек в разследването.

Робърт затвори и набра номера на Гарсия. Разказа му какво е научил от семейство Мичъл и половин час по-късно двамата се срещнаха на входа на стар склад в Лейкуд, превърнат в жилищна сграда. Намираше се на няколко минути от Лонг Бийч.

Хънтър беше потиснат, но Карлос го разбираше. Знаеше, че съобщаването на родители на новината, че дъщеря им е станала жертва на чудовищен убиец, винаги е трудно. Но да трябва да им каже, че дори не могат да я погребат както трябва, защото трупът й е взривен на парчета, беше наистина кошмарно.

Те мълчаливо се качиха с асансьора на последния етаж.

Апартаментът на Лора Мичъл беше изумително таванско помещение с площ шестстотин квадратни метра. Холът беше семпъл, но стилен, с черни кожени мебели и великолепни килими. Кухнята се намираше вдясно от входната врата, а спалнята — вляво. И двете помещения бяха модерни, просторни и обзаведени с вкус. Но по-голямата част от апартамента заемаше ателието на Лора.

Разположено в далечния край и заобиколено с големи прозорци и две капандури, ателието беше пълно с платна във всякакви размери. Най-голямото беше поне три на два метра.

— Брей, обожавам таванските помещения — възкликна Гарсия. — Тук може да се вместят четири апартамента като моя. — Той спря и огледа вратата. — Няма влизане с взлом. Родителите й са се чули с нея за последен път преди две и половина седмици, така ли?

Робърт кимна.

— Лора и майка й са били близки. Чували са се и са се срещали почти през ден. За последен път са разговаряли на втори този месец, сряда, само два дни след последната вечер на поредната изложба на Лора в галерия в Западен Холивуд. Майка й се е опитала да се свърже с нея отново на пети и тогава се е разтревожила.

— Между втори и пети? — присви очи Карл ос. — Това е преди около две седмици.

Хънтър си пое дълбоко дъх и изражението му стана студено.

— И ако е била отвлечена от убиеца… — Той не довърши мисълта си и остави сериозността на предположението му да увисне във въздуха.

— По дяволите! — досети се Гарсия. — Била е убита вчера. Ако похитителят е и убиецът, това означава, че я е държал заложница две седмици.

Робърт тръгна към спалнята.

— Детективите от отдел „Изчезнали лица“ идвали ли са тук?

— Да. Алекс Питърсън от Западното бюро е ръководил разследването — потвърди партньорът му и издърпа чекмеджето на нощното шкафче. Вътре имаше маска за очи за спане, два гланца за устни с аромат на череши, малко фенерче и кутийка „Тик-так“. — Вече се свързах с него и му обясних, че случаят е преминал в разследване на убийство. Той каза, че не разполага с много, но ще ни изпрати всичко, което имат. Намерил е лаптопа й в хола. Обработили са го, но са открили само нейни отпечатъци.

— Ами файловете в твърдия диск?

Робърт наклони глава на една страна.

— Защитени са с парола. Компютърът е в отдел „Информационни технологии“, но не са имали спешни искания, докато не им се обадих преди няколко минути, затова все още няма нищо.

Те прегледаха гардероба — няколко рокли, някои от тях дизайнерски, дънки, тениски, блузи, сака и богата колекция от обувки и чанти. Хънтър провери хладилника, бюфетите и кофата за боклук в кухнята. Нищо необикновено. Отидоха във всекидневната и Робърт огледа снимките и заглавията на книгите на лавиците до канапето, а после тръгна към ателието.

Лора Мичъл беше лиричен абстракционист и творбите й се състояха предимно от цветове и форми, безразборно нахвърляни на платната. Подът беше осеян с палитра от пръски боя — почти като произведение на модерно изкуство. До западната стена бяха наредени десетки завършени картини. В главното работно пространство бяха разположени три триножника, двата покрити с някога бели чаршафи. На третия имаше недовършена картина с размери деветдесет на шейсет сантиметра. Робърт се вгледа в нея и после махна чаршафите от другите два статива. И двете картини също изглеждаха недовършени.

Гарсия разгледа завършените платна до стената.

— Не разбирам модерното изкуство.

— Какво искаш да кажеш? — попита Хънтър.

— Ами, погледни тази картина. — Карлос се дръпна, за да може партньорът му да я види. Платното беше изрисувано с пастелни зелени и оранжеви цветове, обградени от бликащо от енергия червено и леки щрихи синьо и жълто. За Гарсия багрите бяха несвързани.

— Какво за нея?

— Нарича се „Изгубени хора в гора от огромни дървета“.

Робърт повдигна вежда.

— Точно така. Не виждам хора, няма гора и нищо не прилича на дърво. — Гарсия поклати глава. — Иди го разбери.

Хънтър се усмихна и се приближи до големия прозорец в лявата страна на ателието. Беше заключен отвътре. Той огледа ателието, а после се намръщи и се върна в спалнята, където отново провери гардероба на Дора.

— Намери ли нещо? — попита Карлос, докато гледаше как партньорът му отива в банята.

— Още не. — Робърт прерови коша с мръсните дрехи.

— Какво търсиш?

— Дрехите й за рисуване.

— Какво?

— В хола ще намериш три снимки на Лора, направени, докато работи. На всичките е облечена с една и съща стара зеленикава риза и туристически панталони, целите изцапани с боя. — Той погледна зад вратата. — И стари маратонки. Да си ги видял някъде?

Гарсия се огледа инстинктивно.

— Не Защо са ти тези дрехи? — озадачено попита той.

— Не ми трябват. Само се опитвам да установя, че липсват. — Хънтър се върна в ателието и показа триножника с недовършената картина. — Лора е работела върху това платно. Виж. — Посочи палитра за рисуване със засъхнали бои, небрежно оставена върху дървена поставка до статива. Вдясно имаше буркан с четири различни по размери четки. Водата в буркана беше мътна от утайката от стари бои. Върху палитрата имаше друга четка, сякаш залепнала за нея. Върхът й беше засъхнал, втвърден и оцветен в яркожълта боя. — А сега огледай ателието. Лора, изглежда, е била много организирана. Но дори да не беше, художниците не оставят четките да се втвърдят от боята и да изсъхнат. За Лора би било съвсем лесно да я пусне в буркана с водата, за да я изчисти.

Гарсия се замисли.

— Нещо е привлякло вниманието й, докато е работела, може би звук, похлопване на вратата… — продължи той мисълта на партньора си. — Тя оставя четката и отива да види.

— И вероятната причина да не намерим работните й дрехи и обувки е, защото Лора е била с тях, когато са я отвлекли.

Робърт спря до няколкото завършени платна, наредени до отсрещната стена.

Нещо в голямата картина вдясно привлече вниманието му. Платното изобразяваше изумителен наклон, променящ се от жълто в единия край до червено в другия. Той отстъпи няколко крачки назад и наклони глава на една страна. Картината беше подпряна на стената под ъгъл шейсет и пет градуса, но трябваше да се гледа хоризонтално, а не отвесно. От разстояние цветовата комбинация беше хипнотична. Лора определено имаше талант и невероятно разбиране за цветовете, но не това привлече погледа на Хънтър.

Той се приближи до картината, приклекна до нея и огледа пода наоколо, а после надникна зад платното.

— Интересно.

25.

Уитни Майърс влезе в офиса си в Лонг Бийч. Франк Коен, помощникът й и експерт по проучванията, прелистваше компютърни разпечатки. Той вдигна глава, когато тя затвори вратата след себе си.

— Здравей — каза Франк и намести очилата си на дългия си, заострен нос. — Провървя ли ти? — Знаеше, че е прекарала по-голямата част от деня в мансардата на Катя в Западен Холивуд.

— Намерих няколко улики. — Майърс хвърли чантата си на стола зад бюрото си със стъклен плот и взе каната с прясно сварено кафе, чието ухание се разнасяше в кабинета. — Катя е отвлечена от апартамента й. — Наля си кафе и сложи лъжичка кафява захар.

Коен се наведе напред.

— Точно както баща й каза, намерих хавлията в кухнята — продължи Уитни. — Миризмата по нея беше съвсем лека, но съвпадаше с балсама за коса в банята й на горния етаж. Двата й куфара бяха на поставката в края на леглото.

— Куфари? — намръщи се той.

Майърс се приближи до големия прозорец с изглед към булевард „Уест Оушън“.

— Катя Кудрова току-що се е върнала от турне с Лосанджелиската филхармония. Отсъствала е два месеца — обясни тя. — Не е имала време дори да разопакова багажа си.

— Откри ли чантата и мобилния й телефон?

Уитни поклати глава.

— Само ключовете за колата й, както каза баща й.

— Някакви следи от влизане с взлом?

— Не. Ключалките на вратите, прозорците и балкона са непокътнати.

— А следи от борба?

— Никакви, освен ако не се брои хавлията на пода на кухнята и бутилката бяло вино, извадена от хладилника.

Коен изкриви устни.

— Имала ли е любовна връзка?

— Не и с някого, който би я чакал в апартамента й, ако това си мислиш. Срещала се е с новия диригент на филхармонията, Филип Стайн, но очевидно не е било нищо сериозно.

— И той ли е мислел така?

— Стайн си е падал по нея. Баща й каза, че Катя избягвала сериозните връзки. Музиката била истинската й любов.

Коен направи гримаса.

— Сериозни.

— Катя и Филип били заедно на турнето и преди да попиташ, нямаше следи той да е бил в дома й с нея онази нощ. Тя скъсала с него преди няколко дни, точно преди последния им концерт.

— Обзалагам се, че това никак не му е харесало.

— Никак.

— И къде е той сега? Или по-точно къде е бил вечерта, когато са се върнали в Лос Анджелис?

— В Мюнхен.

— Мюнхен, Германия?

Майърс кимна.

— Толкова бил разстроен. Не се прибрал с филхармонията след последния им концерт, а отлетял право за Германия. Семейството му е оттам. Не може да я е отвлякъл, какъвто и мотив да има.

Помощникът почука с писалката по зъбите си.

— Луксозните жилищни сгради в Западен Холивуд не са ли претъпкани с охранителни камери и други такива неща? Ако някой е отвлякъл Катя от апартамента й, това трябва да е заснето някъде.

— Човек би си го помислил, нали? Прав си, има камера в асансьора, две във фоайето и друга в подземния паркинг, но услужливо е имало токов удар и таблото с бушоните изгоряло вечерта, когато Катя се върнала от турнето. Камерите не са работили няколко часа. Няма записи.

— Съвсем нищо ли?

— Нищо. Баща й не се е сетил да попита портиера за камери. Затова не спомена нищо, когато се срещнахме.

Коен направи гримаса.

— Знам. Това говори за професионално отвличане, нали?

— Някой свързал ли се е със семейството? Има ли искане за откуп?

Майърс поклати глава и се върна до бюрото си.

— Нищо и това ме озадачава. Дотук всичко сочи професионална работа. А професионалистите винаги искат пари. Катя и семейството й са богати и откупът може да бъде за милиони. Тя е изчезнала от близо четирийсет и осем часа, но досега никой не се е обадил.

Коен отново почука с писалката по зъбите си. Той работеше с Уитни отдавна и знаеше, че в професионалните отвличания, комуникацията между похитителите и изнудваните обикновено се установява бързо, ако е възможно преди потърпевшият да има шанс да намеси властите. Ако похитителят не искаше пари, тогава имаха работа не с похитител, а с хищник.

— Но нещата стават по-лоши — продължи Майърс и се облегна назад на стола си. — Нашият извършител обича игричките.

Коен престана да почуква с писалката.

— Какво имаш предвид?

— В кухнята имаше телефонен секретар.

— Е, и?

Тя остави напрежението да продължи още малко.

— Машината беше пълна докрай. Имаше шейсет съобщения.

Лявото око на Коен потрепна.

— Шейсет?

Майърс кимна.

— Прослушах ги всичките. — Тя отпи от кафето. — Нямаше нито дума. Абсолютно мълчание, нито дори тежко дишане.

— Всичките са били празни?

— Така звучеше. Помислих си, че нещо не е наред с телефона или с машината, докато не стигнах до последното съобщение.

— И? — Той отвори широко очи.

— Чуй го с ушите си. — Уитни прерови чантата си, извади електронен диктофон и го подхвърли на помощника си.

Той веднага го сложи пред себе си на бюрото, нагласи очилата на носа си и натисна бутона за пускане на записа. Изминаха няколко секунди мълчание и после от малката тонколона се разнесе слаб бял шум, който продължи няколко секунди.

— Статичен шум?

— Отначало прилича на това, нали? Но го изслушай пак. Внимателно.

Коен протегна ръка към диктофона, превъртя записа, доближи го до дясното си ухо и се заслуша много внимателно.

Кръвта във вените му се смрази.

— Какво е това, по дяволите?

Подобният на статичен шум звук прикриваше нещо друго, което звучеше като шепот. Коен го изслуша още няколко пъти. Нямаше съмнение, че е записан неразбираем шепот.

— Някой казва ли нещо или само се опитва да си поеме дъх?

— Нямам представа. — Майърс повдигна рамене.

— Аз направих същото като теб. Изслушах го много пъти и пак не ми стана ясно. Но ще ти кажа нещо. Ако намерението на онзи, който е оставил съобщението, е било да уплаши Катя, той е постигнал целта си. Звукът е като на полтъргайст, готов да изскочи от телефона. Ужасно ме уплаши.

— Мислиш ли, че това е гласът на похитителя?

— Или е неговият, или на някого с много извратено чувство за хумор.

— Ще го занеса на Гус в студиото. — Коен подхвърли диктофона в ръката си. — Ако прехвърлим записа в анализираща гласа програма, може да го изчистим и забавим. Убеден съм, че ще дешифрираме какво казва. Ако казва нещо.

— Чудесно. Направи го.

— Баща й знае ли за това? — Той беше наясно, че Майърс постоянно поддържа връзка с Леонид Кудров, но фактът, че няма да съобщи нищо важно, беше обезсърчителен.

— Още не. Ще изчакам да видя дали Гус ще разбере нещо и после пак ще се обадя на господин Кудров. — Тя прокара пръсти през косите си. — А сега готов ли си за следващия номер?

Коен стрелна очи към нея.

— Има и още?

— Докато прослушвах съобщенията, поглеждах часовника в кухнята на Катя.

— Добре.

— И изведнъж осъзнах, че има общ фактор, който свързва съобщенията.

— Какъв фактор?

— Времетраенето.

— Какво?

— Знам, че звучи налудничаво, но прослушах всяко съобщение два пъти. Отне ми известно време. — Тя застана пред бюрото си и се подпря на ръба. — Всичките са дълги дванайсет секунди.

Коен присви очи.

— Дванайсет секунди? И шейсетте?

— Да. Нито секунда повече или по-малко. Дори последното съобщение със зловещия шепот е точно дванайсет секунди.

— И това не е повреда в телефонния секретар?

— Не.

— Някой е нагласил машината да записва само дванайсет секунди?

Майърс го погледна изпитателно.

— Не знам дали това може да се направи.

— И аз не съм сигурен, но се опитвам да огледам нещата от всички страни.

— Дори да е възможно, кой би нагласил времето за записване на съобщения само на дванайсет секунди?

И Коен си задаваше същия въпрос.

— Заинтригува ме — заяви той и отново се втренчи в диктофона. — В това трябва да има някакво значение. Няма начин дванайсетте секунди запис да са случайно съвпадение, по дяволите.

— Няма начин — съгласи се Уитни. — И ще трябва да разберем какво означават.

26.

— Какво? — попита Гарсия, обърна се към Хънтър и отиде до платното. — Какво откри?

— Трябва да повикаме криминалистите. Веднага. — Робърт вдигна глава и погледна партньора си. — Някой се е крил зад картината.

Карлос клекна до Хънтър.

— Виж. — Робърт посочи пода зад основата на платното. — Виждаш ли следата в праха?

Гарсия присви очи и доближи лице до пода, сякаш се готвеше да го целуне. И след миг я видя.

Откакто картината беше поставена там, на пода около краищата й се беше събрал прах. Карлос забеляза продълговата следа от влачене в праха.

— Платното е било преместено напред — заключи той.

— Достатъчно, за да се скрие някой зад него — допълни Хънтър.

Гарсия прехапа устни.

— Може би Лора го е преместила.

— Може би, но погледни това. — Робърт посочи място още по-нататък зад платното, близо до стената.

Партньорът му отново присви очи.

— Какво би трябвало да видя?

Хънтър извади фенерчето си и му го даде.

— Вгледай се внимателно.

Гарсия насочи лъча към мястото, което той беше показал, и този път ги видя.

— Да ме вземат мътните.

Само на няколко сантиметра от стената разпозна неясни очертания на отпечатъци от обувка, оставени в праха — ясни следи, че някой е стоял там.

— Погледни ги още веднъж — настоя Робърт. — Нещо струва ли ти се странно?

Карлос пак насочи вниманието си към стъпките.

— Не, но ти очевидно си го забелязал, Робърт. Какво пропускам?

— Вариациите на стъпките.

Гарсия погледна за трети път.

— Почти няма такова нещо.

— Именно. Не е ли странно?

Карлос най-после разбра. Когато стоиш на тясно място дори за кратко, естествено е да се въртиш и да пристъпваш от крак на крак, за да се опиташ да заемеш по-удобно положение всеки път, когато предишното стане неудобно. На теория преместването би трябвало да остави няколко отпечатъка от постъпателно движение. Зад платното обаче нямаше такива. Това можеше да означава две неща — или убиецът не беше чакал дълго, или беше неестествено търпелив и дисциплиниран, и точно това безпокоеше Хънтър.

Мобилният телефон иззвъня в джоба му.

— Детектив Хънтър.

— Обажда се Пам от оперативния отдел — каза гласът от другия край на линията. — Изпратих ти по електронната поща информацията за Патрик Барлет, която успяхме да намерим. В момента той отсъства от града.

— Отсъства?

— На конференция е в Далас от вторник вечерта. Ще се върне утре следобед. Проверихме всичко.

— Добре. Благодаря, Пам.

Хънтър затвори и отново насочи вниманието си към мястото зад голямата картина и неясните отпечатъци. Някой силен и бърз извършител би преодолял разстоянието оттам до Лора за миг, твърде бързо, за да може тя да реагира. Но Робърт не мислеше, че нападателят я е изненадал по този начин. Ако беше така, щеше да има борба, а никъде нямаше следи. Ако някой се беше промъкнал зад нея и я беше упоил, тя несъмнено щеше да изпусне палитрата и четката, а не да ги остави до статива. Пространството около мястото, където беше стояла и работила върху картината, беше осеяно с капчици боя, но нямаше пръски, създадени от палитра, паднала на земята.

— Дай ми фенерчето, Карлос.

Гарсия му го даде и Хънтър съсредоточи лъча върху точка в тухлената стена точно зад голямото платно.

— Нещо друго? — попита Карлос.

— Още не съм сигурен, но тухлените стени издърпват влакна от платовете, ако се облегнеш на тях. — Робърт доближи фенерчето и когато стигна на около два метра от пода, се придвижи напред и спря само на няколко милиметра от стената, като внимаваше да не разпръсне праха. — Мисля, че попаднахме на нещо.

27.

Западен Холивуд е известен с нощния си живот, присъствието на знаменитости и разнообразна атмосфера. Тематични барове, луксозни ресторанти, футуристични и екзотични нощни клубове, дизайнерски бутици, спортни центрове и разнообразни заведения с музика на живо денонощно забавляват хората. Повечето жители на Лос Анджелис наричат района „Уе Хо“ и се говори, че ако не можеш да се забавляваш в Западен Холивуд, тогава вероятно вече си умрял.

Минаваше шест часът вечерта, когато детективите стигнаха до художествената галерия „Даниъл Росдейл“ на булевард „Уилшър“. Сградата беше малка, но стилна. Опушени стъкла, бетон и метални рамки бяха използвани за построяването на пирамидалната структура, която сама по себе си можеше да се смята за скулптура.

Калвин Ланге, уредникът на галерията и най-близкият приятел на Лора Мичъл, се беше съгласил да разговаря с детективите. Последната изложба на Лора се беше състояла в неговата галерия.

Привлекателна и елегантно облечена асистентка покани Хънтър и Гарсия в кабинета на Калвин Ланге.

Той седеше зад бюрото си, но стана, когато двамата детективи влязоха. Беше жилав, усмихнат мъж на трийсет и няколко години, с пясъчноруса коса.

— Господа — каза той, докато крепко стискаше ръцете им, — по телефона ми казахте, че става дума за Лора Мичъл. — Ланге посочи двата кожени стола пред бюрото си и зачака детективите да седнат. — Проблеми ли има с някои от картините й, закупени от галерията? — Той млъкна и се втренчи изпитателно в Хънтър и Гарсия, а после си спомни за телефонното обаждане на майката на Лора отпреди две седмици. — Тя добре ли е?

Робърт му разказа какво се е случило.

Очите на Ланге се стрелкаха между двамата детективи. Устните му се разтвориха, но не излязоха думи. Имаше вид на дете, на което току-що са казали, че Дядо Коледа не съществува. Все още стъписан и онемял от изненада, той се приближи до минибара, вграден във висока дървена секция на стената, и с трепереща ръка посегна да вземе чаша.

— Желаете ли питие? — Гласът му потрепери.

— Не, благодаря — отвърна Хънтър, който внимателно следеше движенията му.

Ланге си наля голяма чаша коняк и веднага отпи. Лицето му донякъде възвърна цвета си.

— Госпожа Мичъл ми каза, че вие вероятно сте били най-близкият приятел на Лора извън семейството й — каза Робърт.

— Може би… — Уредникът разтърси глава, сякаш беше дезориентиран. — Не съм сигурен. Лора беше много затворена, но се разбирахме добре. Тя беше… фантастична — забавна, талантлива, интересна, красива…

— Лора е имала изложба в галерията ви неотдавна, нали? — попита Карлос.

Ланге им обясни, че изложбата на Лора е била от първи до двайсет и осми февруари и е пожънала огромен успех. Посетили я много хора и всичките двайсет и три картини били продадени. Тя присъствала за около два часа на откриването и закриването и изобщо не изглеждала разстроена, разтревожена или обезпокоена.

— На закриването ли я видяхте за последен път? — попита Хънтър.

— Да.

— Редовно ли поддържахте връзка? Телефонни обаждания, съобщения?

Уредникът поклати глава.

— Не толкова редовно. Обикновено разговаряхме по телефона два-три пъти месечно. Зависеше колко сме заети. Понякога обядвахме заедно или изпивахме по няколко питиета, но не се виждахме редовно.

— Госпожа Мичъл ми каза, че бившият годеник на Лора е бил на закриването — продължи Робърт.

Ланге насочи погледа си към него.

— Спомняте ли си дали го видяхте да разговаря с Лора?

Уредникът отпи още една глътка коняк и Хънтър забеляза, че ръцете му отново започнаха да треперят.

— Да, бях забравил за това. Той беше пийнал повечко и много я разстрои. Двамата бяха застанали до стълбището в дъното на галерията, далеч от главната зала и тълпата. Търсех Лора, защото исках да я представя на важен купувач от Швейцария. Когато най-после я намерих и се приближих до нея, забелязах, че е нещастна, а той гневно се отдалечи.

— Лора каза ли ви какво се е случило?

— Не. Не искаше да говори за това. Отиде в тоалетната и излезе след десетина минути, но преди това ме помоли да го изгоня, за да не вдигне скандал пред гостите.

— Скандал? Каза ли ви защо?

Ланге поклати глава.

— Не, но почувствах, че той ревнува.

Гарсия го погледна.

— От кого? Лора беше ли с някого?

— Не, но по-рано вечерта я видях да разговаря с един човек. И знам, че са разменили телефонните си номера, защото тя ми каза.

— Можете ли да го опишете? — попита Карлос.

Уредникът прехапа устни и се замисли.

— Мисля, че имам негова снимка.

28.

Калвин Ланге вдигна показалец, за да направи знак на двамата детективи да почакат минутка, и вдигна телефона на бюрото си.

— Нали все още имаме снимките от изложбата на Лора Мичъл? Чудесно. Би ли донесла лаптопа си в кабинета ми, ако обичаш? Да, веднага. — Той затвори и обясни, че винаги правят снимки и дори видеозаписи на изложбите, особено на вечерите, когато присъства художникът. Използват фотосите за брошури, рекламни кампании и в уебсайта си.

— А имате ли кадри от охранителните камери? — Хънтър беше забелязал шест камери, докато вървяха към кабинета на уредника на галерията.

Ланге смутено поклати глава.

— Рециклираме хард дисковете на всеки две седмици.

На вратата се почука и в стаята влезе същата асистентка, която ги беше поканила в кабинета на Ланге. Носеше бял лаптоп.

— Вече сте се запознали с Нат — каза уредникът и й направи знак да се приближи до бюрото му.

— Не съвсем — усмихна се тя. Погледът й се задържа върху Робърт.

— Натали Фостър е моята асистентка — обясни Ланге, — но е и страхотен фотограф и много добра с компютрите. Тя поддържа и уебсайта ни.

Жената се ръкува с двамата детективи.

— Моля, наричайте ме Нат.

— Те са детективи от отдел „Убийства“ — добави Ланге.

Усмивката й помръкна.

— „Убийства“?

Хънтър й обясни каква е причината за посещението им и тялото на Натали се напрегна. Вгледа се в Ланге и Робърт разбра, че в съзнанието й се въртят куп въпроси.

— Искаме да разгледаме снимките от изложбата на Лора, Нат — каза уредникът.

Тя проумя думите му след няколко секунди.

— Да… разбира се. — Сложи лаптопа на бюрото и го включи. В стаята настъпи тягостно мълчание, докато компютърът зареждаше. Асистентката написа парола и с треперещ пръст завъртя мишката, търсейки директорията със снимките.

Хънтър извади малка бутилка минерална вода от шкафа с напитките.

— Пийнете. Ще ви помогне. — Той пусна лед в чашата с водата и й я занесе.

— Благодаря — насила се усмихна Натали, изпи две големи глътки и после отново насочи вниманието си към компютъра.

След още няколко изщраквания с мишката фотогалерията изпълни екрана.

— Готово.

Първата снимка показваше главната зала на художествената галерия на откриването на изложбата на Лора Мичъл. Беше пълна до краен предел.

— Колко души присъстваха онази вечер? — попита Робърт.

— Около сто и петдесет — отвърна Ланге и погледна Натали за потвърждение. Тя кимна. — Имаше и неколцина отвън, които чакаха да влязат.

— Входът не беше ли само с покани? — попита Гарсия.

— Невинаги. Зависи от художника. Повечето, особено по-известните и егоцентричните, обичат да изпращат покани за откриването на изложбите си — и само „Моля, отговорете“.

— Но не и Лора.

— Не — потвърди уредникът. — Тя не беше като повечето художници, които мислят, че са божи дар. Настояваше изложбите й да бъдат достъпни за всички. Дори на откриването.

Повечето фотоси бяха на Лора, която се усмихваше и разговаряше с разни хора. Обикновено беше заобиколена от четири-пет души. На няколко фотографии позираше пред някое платно или с почитател. Определено беше привлекателна жена. Хънтър трудно можеше да направи връзка със снимките от местопрестъплението, които беше видял.

— Почакайте. — Ланге пристъпи към лаптопа, присви очи и се вгледа в снимката, която току-що се беше появила на екрана. — Мисля, че това е той — мъжът, на когото Лора даде телефонния си номер. — Той посочи човек, застанал на заден план, висок, с къса черна коса и черен костюм. Лицето му обаче беше отчасти скрито от сервитьор, който носеше поднос с напитки. Натали увеличи образа, но лицето на мъжа не стана по-ясно. Изглеждаше на същите години като Лора Мичъл.

— Някой от вас виждал ли го е преди? — попита Робърт.

Ланге поклати глава, но Натали се колебаеше.

— Мисля, че съм го виждала на една от предишните ни изложби.

— Сигурна ли сте? Спомняте ли си на коя?

Тя се замисли.

— Не си спомням на коя изложба беше, но лицето му ми е познато.

— Убедена ли сте, че сте го видели в галерията, а не в някое кафене, ресторант или нощен клуб?

Жената отново се замисли.

— Не. Смятам, че беше тук, в галерията.

— Добре. Обадете ми се, ако го видите пак или си спомните на коя изложба е било. Ако случайно той влезе в галерията, не говорете с него, а ме потърсете.

Тя кимна и продължи със снимките.

— Спри — каза Ланге след още няколко фотоса и този път посочи друг висок мъж с атлетично телосложение, застанал на две крачки зад Лора. Гледаше я така, сякаш тя беше единственият човек в залата. — Това е бившият й годеник. Мисля, че името му е…

— Патрик Барлет — потвърди Хънтър и Натали отново увеличи образа. — Ще ни трябва копие на всичките тези файлове.

— Разбира се — отвърна тя. — Ще ви ги запиша на диск, преди да си тръгнете.

Няколко снимки преди края на архива Ланге отново каза на асистентката си да спре. Високият загадъчен непознат, разменил телефонния си номер с Лора, стоеше до нея и този път гледаше право в обектива.

29.

Студиото на Густаво Суарес беше малко, но добре обзаведено, и се намираше в сутерена на едноетажна къща в Джеферсън Парк, Южен Лос Анджелис.

Гус беше аудиоинженер от двайсет и седем години. За професионалното му ухо беше необходима само една нота, от който и да е инструмент, за да я постави веднага на музикалната стълбица. Разбирането му на звуците обаче далеч не се изчерпваше само с музикалните ноти. Той се интересуваше от вибрациите и модулациите им, какво ги създава и как могат да бъдат променени от мястото и околната среда. Заради познанията, надарения слух и опита му полицаите в Лос Анджелис се бяха обаждали на Гус няколко пъти, когато звуците, шумът или аудиозаписът играеха важна роля в разследването.

Уитни Майърс се запозна с Гус чрез ФБР, докато се обучаваше да стане преговарящ. Пътищата им се пресякоха скоро след това, когато тя стана детектив в лосанджелиската полиция. Като частен детектив бе поискала два пъти експертното му мнение.

Густаво Суарес беше на четирийсет и седем години, с обръсната глава и повече татуировки от член на „Ангелите на ада“, но въпреки страховития си вид беше хрисим като кученце. Той отвори вратата на Франк Коен и мигновено остана разочарован.

— Къде е Уитни? — попита и надзърна зад Коен.

— Съжалявам, Гус. Само аз съм. Тя има работа.

— По дяволите. Облякох най-хубавата си риза. — Гус прокара пръсти по току-що изгладената си тъмносиня риза. — Дори си пръснах одеколон.

— Пръснал си? — Коен отстъпи назад и запуши носа си. — По-скоро си се изкъпал с него. Какъв е, по дяволите? „Олд Спайс“?

Суарес се намръщи.

— Харесвам „Олд Спайс“.

— Да, повече от другите хора, ако съдя по миризмата.

Гус не обърна внимание на забележката и го заведе в сутерена и студиото си.

— Е, с какво мога да ви помогна този път? Уитни не ми каза по телефона. — Той седна на стола си с колелца и го приближи до мишпулта.

Коен му даде дигиталния диктофон.

— Записахме го от телефонен секретар.

Суарес допря устройството до дясното си ухо и пусна записа. Когато чу странния звук, той протегна ръка към паничката със „Скитълс“ до записващата конзола. Обожаваше „Скитълс“. Помагаха му да се отпусне и да се съсредоточи.

— Мислим, че в статичния шум е скрит глас или шепот — добави Коен.

Гус прехвърли шепа „Скитълс“ от дясната в лявата си буза.

— Не е скрит, а си е там — заяви той и отново изслуша записа. — Определено е глас. — Суарес стана, приближи се до шкафа и извади тънък кабел, който приличаше на слушалки за айпод. — Ще включа това нещо, за да чуем по-добре.

Звукът през студийните тонколони беше по-силен и задъханият шепот стана по-доловим, но не и по-ясен.

— Устройство ли използва, за да прикрие гласа си? — попита Коен.

Гус поклати глава.

— Не звучи така. Това безспорно е статичен шум, смущения, причинени от друго радиовълново устройство или лош сигнал. Човекът вероятно е стоял до нещо или на място, което се влияе от пропадане на сигнала. Бих казал, че статичният шум е неволен.

— Можеш ли да го изчистиш?

— Разбира се. — Гус се усмихна самодоволно и се обърна към компютъра вляво от него. Включи отново записа и на екрана оживено започнаха да вибрират аудио-линии. Суарес пъхна в устата си още една шепа бонбонки и внимателно се втренчи в линиите.

— А сега ще пощипнем малко това бебче. — Той щракна няколко бутона и плъзна няколко фейдера на дигиталния еквалайзер в приложението на екрана. Статичният шум намаля поне с деветдесет процента. Задъханият шепот се чу много по-ясно. Гус си сложи професионални слушалки и отново го изслуша. — Това вече е умишлено.

— Кое? — Коен изви врат към инженера.

— Насилственият шепот. На когото и да е, гласът не е естествено дрезгав и шептящ тихо. И това е хитро.

— В какъв смисъл?

— Всеки човешки глас преминава през определени честоти, които са част от самоличността, разпознаваеми като отпечатъците или ретината. Имат определени високи, ниски и средни тонове, които не се променят дори ако се опиташ да замаскираш гласа си, като го промениш естествено по някакъв начин — фалцет или баритон, или друг. С подходящо оборудване можем да разпознаем тези тонове и да ги съпоставим с гласа на човека.

— Ти имаш оборудването, нали?

Суарес придоби обидено изражение.

— Разбира се, че го имам. Огледай се. Имам всичко необходимо за разпознаване на гласове.

— Тогава какъв е проблемът?

Гус се облегна назад и въздъхна продължително.

— Ще ти покажа. Сложи пръстите си точно под адамовата си ябълка.

— Какво?

— Ето така. — Той постави два пръста на гърлото си.

Коен направи гримаса.

— Направи го.

Той с нежелание имитира движението на аудио-инженера.

— А сега кажи нещо, като се помъчиш да преправиш гласа си — по-висок, по-нисък, дрезгав, детски, няма значение. Когато го сториш, ще усетиш, че гласните ти струни вибрират. Повярвай ми.

Коен го погледна така, сякаш искаше да каже: „Шегуваш се.“

— Хайде.

Той най-после склони, изви тънък и пронизителен глас и издекламира първите три реда от „Отело“.

— Брей, страхотно. Не знаех, че си почитател на Шекспир — възкликна Гус, сподавяйки усмивката си.

— Усети ли ги как вибрират?

Коен кимна.

— Когато има вибрации на гласните струни, тогава са налице отличителните честоти, за които ти казах. А сега направи същото, но шепни съвсем тихо.

Коен повтори същите три реда с най-тихия шепот, който можа да имитира, а после присви очи и погледна Суарес.

— Няма вибрации.

— Именно — потвърди Гус. — Това е защото звуците не се образуват от гласните ти струни, а от комбинация от въздух, издишан от белите ти дробове, и движенията на устата и езика ти.

— Като подсвирване.

— Да. Няма вибрации, нито разпознаваеми честоти.

— Хитро копеле.

— Абсолютно.

— Това ли е най-доброто, което можем да направим? Все още не знаем какво казва.

Инженерът се усмихна цинично.

— Не ми плащате големите пари само за да ви върна запис с неразбираем шепот, нали? Искам да кажа, че тъй като той е насилил гласа си да шепне бавно и провлачено, няма да можем да го изчистим или да го върнем в оригиналния диапазон. Ето защо, дори да имате заподозрян, ще бъде много трудно да сравним гласа. И съм убеден, че той го знае.

— Но ще можеш да го промениш достатъчно, за да разберем какво казва, нали?

Този път Гус се усмихна самодоволно.

— Гледай магията ми. — Върна се при дигиталния еквалайзер, натисна още няколко бутона и плъзна още няколко фейдера, и после зареди програмата за промяна на тоналността на отделен екран. Постави малка част от аудиозаписа в постоянно повтаряща се секция и работи върху нея няколко минути. — Виж ти — намръщи се той.

— Какво?

Гус машинално посегна към бонбоните „Скитълс“.

— Имаме нещо друго. Някакво съскане на фона.

— Съскане?

— Да. Все едно нещо се пържи в тиган или дъжд ромоли върху далечен прозорец. — Гус се заслуша отново. Втренчи се в единия монитор и направи гримаса. — Честотата е подобна на статичния шум. И това малко усложнява нещата.

— Не можеш ли да направиш нещо с всичко това? — Коен кимна към оборудването в студиото.

— Днес ден на тъпите въпроси ли е? Разбира се, че мога, но за да разпозная гласа, ще трябва да го сравня с моята библиотека от звуци. — Започна да чатка по клавиатурата. — А това ще отнеме известно време.

Коен погледна часовника си и въздъхна разочаровано.

— Успокой се, това няма да ми попречи да изчистя шепота. Ще го сторя за нула време. — Гус пак се залови с бутоните и фейдерите. След минута на лицето му се изписа доволно изражение. — Мисля, че успях. — Той включи записа и отдалечи стола си от мишпулта.

От тонколоните се разнесе същият шепнещ глас, който Коен и Майърс толкова усилено се бяха опитвали да дешифрират, но този път ясен като бял ден.

Челюстта на Коен увисна.

— Копеле!

30.

Първото, което Хънтър направи, когато двамата с Гарсия се върнаха в Паркър Сентър, беше да поръча копия на всички снимки от изложбата на Джак Дойл, шефът на отдел „Информационни технологии“. Робърт знаеше, че всеки човек на фотосите е евентуален заподозрян, но първо искаше да идентифицира непознатия, който бе дал телефонния си номер на Лора. Снимката, която Хънтър маркира, показваше достатъчно ясен образ на лицето на мъжа, за да може Дойл да го увеличи и да го сравни с общата база-данни на полицията.

— Лаптопът, за който ти се обадих по-рано — каза Джак, докато прехвърляше фотографиите на твърдия диск, — онзи, който ни беше изпратен от отдел „Изчезнали лица“ преди две седмици, принадлежеше на… — Той започна да рови по разхвърляното си бюро.

— На Лора Мичъл — помогна му Хънтър. — Това е тя на тези снимки.

— Аха, добре. Все едно, разбихме паролата й.

— Какво? Вече?

— Фантастични сме, какво да кажа — усмихна се Дойл, а Робърт направи гримаса. — Пуснахме го през просто приложение с алгоритъм. Паролата й беше комбинация от първите няколко букви на фамилното й име и датата на раждането й. А сега, каза, че искаш да видиш имейлите й, така ли?

— Да. Майка й каза, че Лора получила няколко съобщения от почитател, които я изплашили.

— Опасявам се, че няма да е лесно. Приложението за имейли на компютъра й не е използвано — обясни Дойл.

— Това означава, че тя не е сваляла съобщенията, а ги е чела онлайн. Проверихме регистъра на компютъра и поне там тя е подходила умно. Не е отговаряла с „да“, когато оперативната система я е питала дали иска компютърът да запамети паролата й всеки път, когато се включи в електронната си поща. Освен това историята й в интернет автоматично се е изтривала на всеки десет дни.

— Паролата за електронната й поща не е ли същата като за компютъра?

Джак поклати глава.

— Ами приложението с алгоритъма, през което сте пуснали лаптопа й?

— Няма да работи онлайн. Сигурността в интернет срещу атаките върху електронната поща се затегна много през годините. Всички големи доставчици на имейл услуги те изключват за няколко часа, понякога дори за неопределено време, ако опиташ няколко погрешни пароли. Освен това, щом не е запазвала имейлите в акаунта си и ги е изтривала, след като ги е прочитала, което е вероятно, щом казваш, че са я плашели, тогава шансовете да възстановим цялото съобщение са равни на нула. Ако не открием доставчика на електронната поща, откъдето е подадено съобщението, в най-добрия случай ще получим фрагменти. И ще трябва да отидеш при доставчика — „Аутонет“. Не можем да човъркаме оттук. Знаеш какво означава това — съдебни заповеди, разпореждания на съда, разрешителни и така нататък. Пък и ще търсиш дни наред или седмици… и може пак да не откриеш нищо.

Хънтър прокара ръка по лицето си.

— Накарах да прегледат останалите файлове на хард диска. Ще ти се обадя, ако попаднем на нещо.

31.

Уитни Майърс стоеше неподвижно и гледаше компютърния екран и аудио-линиите, които вибрираха като наелектризирани червеи. Коен току-що беше заредил в компютъра си дигиталните записи, които Густаво му даде. Неразбираемият шепот, който Майърс беше записала от телефонния секретар на Катя Кудрова, сега беше ясен като бял ден.

„ДЪХЪТ МИ СЕКВА, КАТО ТЕ ВИДЯ… — Пауза. — ДОБРЕ ДОШЛА У ДОМА, КАТЯ. ЧАКАХ ТЕ. МИСЛЯ, ЧЕ Е ВРЕМЕ НАЙ-ПОСЛЕ ДА СЕ ЗАПОЗНАЕМ.“

Думите бяха записани многократно и непрекъснато звучаха от тонколоните на компютъра. След петия път Майърс откъсна очи от екрана и натисна клавиша Esc.

— Гус каза, че това е истинският глас и не е променен от електронни устройства, така ли?

Коен кимна.

— Но човекът е бил хитър. Използвал е собствения си шепот, за да го промени. Дори да го заловят, няма да установят съвпадение с гласа му. Поне не от този запис.

Уитни отстъпи назад от бюрото на помощника си и прокара пръсти по устните си. Правеше го винаги, когато мислеше. Знаеше, че трябва да пусне записа на Леонид Кудров, когато се срещнат в дома му след два часа, и не се съмняваше, че посланието ще го ужаси.

— В теб ли е диктофонът ми с шейсетте съобщения? — попита тя, върна се до бюрото си и прелисти тефтерчето си.

— Да, тук е.

— Пусни пак последното съобщение. Всъщност точно след последното съобщение. Интересува ме електронният глас на телефонния секретар, който казва часа, когато е оставено съобщението.

— Двайсет и четирийсет и две — веднага отговори Коен.

Майърс повдигна вежди.

— Слушах ги толкова пъти, че го запомних — обясни той.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно.

Очите на Уитни отново се насочиха към тефтерчето.

— Бащата на Катя твърди, че се обадил на дъщеря си от мобилния си телефон в двайсет и петдесет и три същата вечер. Разговорът продължил четири минути и дванайсет секунди.

— Тя е отговорила, нали?

Майърс кимна.

— Но единайсет минути преди това се е включил телефонният секретар. Дали Катя е била излязла?

Майърс прелисти страница.

— Не. Портиерът каза, че тя е пристигнала около двайсет часа. Той занесъл куфарите й в мансардата. — Уитни отново докосна с пръсти устните си. — Разбира се. Хавлията на пода в кухнята. Катя е била под душа. — Тя набързо прегледа записките си. — По дяволите! Спомняш ли си, че ти казах, че няма записи от камерите в сградата, защото е имало токов удар и таблото с бушоните е изгоряло?

— Да.

— Е, камерите са се изключили точно преди осем.

Коен се прокашля и се наведе напред.

— И вече знаем, че няма начин това да е случайно съвпадение.

— Похитителят е знаел точно кога Катя ще се прибере вкъщи. — Майърс млъкна и се пребори с безпокойството си. — Той вече я е чакал в апартамента й, когато тя е влязла. Затова казва: „Добре дошла у дома.“ Знаел е, че Катя се е върнала.

Изражението на Коен се промени.

— Оказва се, че последното му обаждане е от дома й?

— Така изглежда.

— Но защо ще й се обажда, след като вече е бил в апартамента й?

— Не знам. Може би, за да я уплаши. Или от садизъм. Няма значение.

Коен почувства, че кожата му настръхва.

— Боже мой.

— Какво?

— Съскането на фона, което Гус долови на записа. Каза, че приличало на ромолене на дъжд по далечен прозорец или може би дори силен душ някъде. — Той отмести очи към Уитни. — Похитителят е бил в спалнята на Катя, когато се е обадил. И я е гледал, докато се къпе.

32.

На другата сутрин капитан Блейк вече чакаше Хънтър в кабинета му, когато той влезе в седем и петдесет и една.

— Карлос ми каза, че сте идентифицирали жертвата.

Робърт кимна.

— Името й е Лора Мичъл — отговори и даде на капитана доклад от две страници.

Тя го прегледа.

— Убиецът я е причакал в апартамента й? — Погледът й се стрелна между двамата детективи.

— Така изглежда — потвърди Хънтър.

— Как е влязъл? Има ли следи от проникване с взлом?

Робърт поклати глава.

— Лора може да му е отворила — предположи Гарсия.

Блейк кимна.

— Това означава, че убиецът може да е използвал фалшива самоличност, за да се вмъкне в сградата и да позвъни на вратата й или тя да го е познавала, или да се е представил за колекционер или купувач и да си е уговорил час за среща. Но пък тогава защо ще се крие зад картина? Няма логика.

— Да — съгласи се Хънтър. — И затова мисля, че Лора не му е отворила и не го е поканила да влезе, но вероятно го е познавала.

Капитанът се замисли.

— Извършителят може да е имал ключове от апартамента й.

— Да, или шперц — добави Робърт.

— Лора имала ли е гадже?

— По-късно днес ще говорим с бившия й годеник. Самолетът му от Далас ще кацне в четиринайсет и четирийсет и пет.

— Откога не е в града?

Хънтър се почеса по челото.

— От вторник вечерта.

— Това го зачерква от списъка със заподозрените, нали?

— В момента не мога да го твърдя със сигурност, капитане.

Блейк се обърна към Робъртс:

— Да видим. Той отсъства от Лос Анджелис от вторник вечерта. Трупът на жертвата е намерен преди два дни — в сряда следобед. Точният час на настъпването на смъртта не е определен, но в доклада на криминалистите пише, че е станало не повече от три до шест часа преди откриването на тялото. Това означава, че той не е бил в града, когато тя е умряла, Робърт.

— Да — съгласи се Хънтър, — но нямаме доказателства, че извършителят я е убил. Може да я е оставил жива в месарницата часове преди Лора да умре, дори предишната вечер, предоставяйки почти перфектно алиби на бившия й годеник. На този етап ни е нужна повече информация, преди да започнем да отхвърляме заподозрените.

— Добре — отвърна Блейк. — Ами другият мъж, за когото ми каза Карлос? Онзи, който е свалял Лора на закриването на изложбата й?

Хънтър потърси на бюрото си, намери копие на снимката на непознатия и й го даде. Тя се втренчи в лицето.

— Проверяваме снимката му в общата база-данни на полицията, но все още не е открито съвпадение. Освен това екип униформени полицаи обикалят всички художествени галерии, изложбени зали, музеи, училища по изкуството и кафенета, където се уреждат изложби. Уредникът на галерия „Даниъл Росдейл“ каза, че със сигурност го е видяла преди предишната изложба. Това означава, че човекът вероятно се интересува от изобразително изкуство. Надяваме се, че някой ще го разпознае.

— Не научихме нищо от разговорите със съседите на Лора — добави Гарсия. — Две-три седмици са дълго време някой от тях да си спомня да е чул нещо необикновено или да е видял нещо подозрително.

— Криминалистите намерили ли са нещо друго в апартамента й?

Робърт си наля чаша вода.

— Взели са няколко черни влакна от тухлената стена. Още няма резултати, но вероятно са улика.

— И каква е уликата?

— Някои влакна са били на място на около два метра от пода.

— Косми? — попита капитанът.

— Няма.

— Тогава човекът е носел шапка или скиорска маска — заключи тя.

— Предполагаме, че докато се е криел, нападателят е допрял гръб до тухлената стена — обясни Хънтър. — Ако сме прави и влакната са от шапка, той трябва да е висок метър и осемдесет или метър и деветдесет.

— А ако влакната не са от шапка?

— Тогава са от пуловер и търсим двуметров великан.

— Поне ще го забележим лесно — пошегува се Карлос.

— Няма ли следи от борба? — попита Блейк, след като леко се усмихна.

— Не.

Тя се обърна и се загледа в снимките от местопрестъплението, закачени на таблото. Колкото и често да ги разглеждаше, всеки път фотосите я караха да потрепери. Насилието в града, изглежда, се засилваше с всяка изминала година.

— Говори, Робърт, защото цялата тази работа започва да не ми харесва. Изминаха два дни, откакто открихме трупа на Лора и негодникът взриви бомба в моргата и уби двама души, сред които един от най-добрите ми приятели, а все още не сме стигнали доникъде. Защо Лора е била държана за заложница толкова дълго, преди да бъде убита? Семейство Мичъл получило ли е искане за откуп?

Той поклати глава.

— Не. И ако сме прави, убиецът не търси пари. Отвличанията, последвани от убийства, рядко са за пари.

Барбара усети, че по гърба й полазиха ледени тръпки.

— А мислиш ли, че я е държал за сексуално удоволствие?

— Възможно е. Но без доклад от аутопсия никога няма да разберем дали Лора Мичъл е била изнасилена или не.

Капитанът въздъхна дълбоко.

— Винаги има причина похитителят да държи заложник, без да иска пари за връщането на жертвата — допълни Робърт. — Двете най-често срещани са отмъщение или обсебеност от жертвата, които нападателят не може да превъзмогне. В девет от десет случая всичко започва като платоническа любов… увеличена хиляди пъти. — Хънтър млъкна и впери поглед в снимката на лицето на Лора Мичъл. — И почти неизменно тази обсебеност е или се превръща в сексуална.

Блейк пристъпи от крак на крак.

— Но тук нещо не се връзва — продължи Робърт.

— Какво?

— От снимките на местопрестъплението знаем, че убиецът не е изтезавал Лора.

Капитанът сбърчи чело.

— Изтезанията, унижението и садистичното сексуално насилие са голяма част от повечето отвличания, последвани от убийства — обясни Хънтър. — Когато причината за отвличането не са пари, ако и когато жертвата бъде открита, обикновено има ясни следи от физически мъчения и насилие. — Той се приближи до таблото с фотографиите. — Преди да установим самоличността й, с Карлос внимателно прегледахме тези снимки с лупа и се опитахме да определим физически белези, които да ни насочат в правилната посока. — Робърт поклати глава. — Не открихме нито драскотина. Лора няма други наранявания, освен причинените от шевовете и ноктите й.

— Ако е търсел отмъщение — обади се Гарсия, — похитителят щеше да я изтезава, капитане. А ако е бил обсебен от нея, има голяма вероятност да я е изнасилил. И в двата случая по тялото й щеше да има охлузвания.

— След като нападателят започне да използва насилие, за да получи онова, което иска… — добави Хънтър, — тогава попада в много бърза спирала надолу. Надмощието му над жертвата и фалшивото чувство за сила, което му вдъхва, го опияняват като наркотик. Насилието ескалира и изнасилванията стават все по-агресивни, докато… — Той не довърши изречението.

— Но този случай не е такъв — поде Карлос. — Има отвличане, държане в плен и убийство, но не и насилие.

Блейк едва не се задави, като чу думите му.

— Няма насилие? — Тя погледна снимките на таблото и после отново двамата детективи. — Той е сложил бомба в нея и я е зашил, докато още е била жива. Какво смятате за насилие, по дяволите?

— Точно това е проблемът, капитане — намеси се Робърт. — Насилието е дошло чак накрая, с убийството. И всички сме съгласни, че е било ужасяващо садистично. Но липсата на наранявания по тялото на Лора показва, че убиецът не е проявил насилие към нея, докато я е държал в плен. Няма ескалация. Всичко започва от нулево насилие и прераства в чудовищно насилие в една бърза стъпка.

— И какво ни говори това?

Хънтър я погледна в очите.

— Имаме работа с изключително лабилен, избухлив човек. Когато той се ядоса, някой загубва живота си.

33.

Патрик Барлет беше един от най-добрите финансови съветници в цяла Калифорния и управляваше фирмата си от четирийсетия етаж на прочутата кула 777.

Приемната на компанията му беше обзаведена, за да смайва. Хънтър си помисли, че Барлет несъмнено вярва в теорията, че парите привличат още пари.

Зад полукръглото гише от стомана и зелено стъкло стояха две секретарки. Синхронизираните им усмивки поздравиха Хънтър и Гарсия, докато детективите се приближаваха към рецепцията. Робърт показа служебните си документи, но сложи пръст върху думата „Убийства“. Усмивките на секретарките загубиха част от блясъка си. Две минути по-късно двамата детективи бяха поканени в кабинета на Патрик Барлет.

Приемната на фирмата беше внушителна, но кабинетът на Барлет беше величествен. Цялата западна стена представляваше огромен прозорец и предлагаше панорамен изглед към Лос Анджелис, който малцина бяха виждали. Подът беше от безупречно чисти голи дъбови дъски. Стените бяха боядисани в бяло със съвсем лек оттенък на синьо. Помещението беше пълно с остри ъгли и лъскави повърхности.

Барлет поздрави Хънтър и Гарсия с крепко ръкостискане.

— Моля, влезте — каза той със спокоен, плътен глас. — Извинявайте за бъркотията. Току-що дойдох. Идвам направо от летището.

Барлет беше на трийсет и една години, висок колкото Карлос, но с мускулесто телосложение на футболен защитник, слънчев загар и гъста кестенява коса. Очите му бяха тъмни, почти черни. Структурата на костите на лицето му беше привлекателна като на холивудска суперзвезда.

Докато обясняваше причината за посещението им, Хънтър забеляза промяна в очите на Барлет, сякаш нещо ценно се беше разбило на парчета.

Барлет седеше зад внушителното си бюро, без да отрони нито дума. Погледът му се задържа за няколко секунди върху Робърт, а после се отмести към малка снимка в рамка на бюрото, фотографията показваше три двойки на галавечеря. Патрик и Лора седяха един до друг. Изглеждаха щастливи влюбени.

— Трябва да има някаква грешка. — Спокойствието в гласа му се замени с изтерзано треперене.

Хънтър поклати глава.

— За жалост няма грешка.

— Трябва да има. Кой идентифицира трупа?

— Господин Барлет, няма грешка. — Този път гласът на Робърт прозвуча по-твърдо.

Патрик отново се загледа в снимката в рамка. Ръцете му се преместиха от бюрото на коленете, като на дете, което се опитва да скрие факта, че треперят.

— Кога видяхте госпожица Мичъл за последен път, господин Барлет? — попита Гарсия.

Мълчание.

— Господин Барлет?

Той погледна двамата детективи.

— Какво? Моля, наричайте ме Патрик.

— Кога видя госпожица Мичъл за последен път, Патрик? — малко по-бавно повтори Карлос.

— Преди няколко седмици, на закриването на изложбата й в… — Барлет се помъчи да си спомни името, но не можа. — Някъде в Западен Холивуд.

— Галерия „Даниъл Росдейл“? — помогна му Хънтър.

— Да, същата.

— Беше ли поканен? — попита Гарсия.

— Изложбата не беше с покани.

— Госпожица Мичъл знаеше ли, че ще отидеш? Тя ли ти каза да отидеш?

Държането на Барлет стана много по-твърдо.

— Обвинявате ли ме? — Той не изчака отговор. — Това е абсурдно. Ако мислите, че бих наранил Лора, тогава вероятно сте най-лошите детективи, които е имал този град. Или не сте си направили труда да проверите миналото ни. Ние имаме история заедно. Аз обичам Лора. По-скоро бих отнел живота си, отколкото да й сторя зло.

Робърт забеляза, че Барлет не спомена факта, че не е бил в града, когато е бил открит трупът на Лора.

— Опита ли да се свържеш с нея отново след изложбата? Очевидно не сте се разделили в много добри отношения онази вечер.

— Какво? — Патрик се втренчи гневно в Карлос. — Това са глупости. Трябва първо да си изясниш фактите, детектив. Признавам, че онази вечер пийнах повечко и се държах като смешник, но това беше всичко. Нищо повече. И да, на другия ден й позвъних, за да се извиня, но отговори телефонният секретар.

— Остави ли съобщение?

— Да.

— Лора отговори ли на обаждането ти?

Барлет се изсмя нервно.

— Не. Тя никога не отговаря на обажданията ми. Свикнал съм.

— Защо спомена, че си се държал като смешник? — попита Гарсия. — Какво се случи?

Барлет се замисли, опитвайки се да реши дали да каже повече.

— Тъй като е очевидно, че ме подозирате, мисля да подновим разговора в присъствието на адвоката ми.

— Не те обвиняваме в нищо, Патрик — възрази Карлос. — Само си изясняваме някои неща.

— Струва ми се, че ме разпитвате. Затова, ако нямате нищо против, наистина мисля, че трябва да присъства адвокатът ми. — Барлет посегна към телефона на бюрото си.

Гарсия се наведе напред и прокара ръка по наболата си брада.

— Това е твое право, Патрик — поде Хънтър, — но няма да помогне на никого. И определено ще бъде загуба на време, което може да прекараме в издирване на убиеца на Лора.

Барлет престана да набира номера и погледна Робърт.

— Разбирам, че този стил на разследване те разстройва, но в момента всички са заподозрени и не бихме си свършили работата, ако не дойдем да похлопаме на твоята врата. Вечерта на закриването на изложбата на Лора, изглежда, е последният път, когато някой е видял жива госпожица Мичъл. Тогава си се карал с нея. Ти си интелигентен човек, затова си помисли. Като се имат предвид добре документираните ти изблици, историята ти с Лора Мичъл и фактът, че от четири години се мъчиш да си я върнеш, изненадан ли си, че сме дошли при теб? Ти какво би направил на наше място?

— Никога не бих сторил зло на Лора — повтори Барлет.

— Добре, но това не е начинът да го докажеш. Каквото и да направиш, със или без адвокат, пак трябва да отговориш на въпросите ни. Ще извадим съдебна заповед и нещата ще се проточат. — Хънтър многозначително съсредоточи очи върху снимката на бюрото. Барлет проследи погледа му. — Убиецът на Лора, жената, която си обичал толкова много, е на свобода. Наистина ли мислиш, че съпротивата ти и губенето на времето ни е добър избор?

Барлет не откъсна поглед от снимката.

Детективите зачакаха.

— Признавам, че ревнувах. — Очите на Патрик се замъглиха. — Онзи тип преследваше Лора навсякъде, където да отидеше, като гладно куче. Непрекъснато я зяпаше така, сякаш тя беше гола. И после ги видях да разговарят. Лора беше много затворена и не флиртуваше, затова ревнувах. Но в онзи тип имаше нещо различно.

— Какво? — попита Хънтър.

— Не знам. Изразът в очите му, когато я гледаше. Както казах, вървеше подире й като сянка. Стоеше на няколко крачки от нея, но не беше заради изкуството й.

— Откъде знаеш?

— Той нито веднъж не погледна картините й. Всички други обикаляха и се възхищаваха на изложбата, а той гледаше само Лора, сякаш тя беше изложбата.

— Не мислиш ли, че мнението ти за този човек може да е изопачено от факта, че си ревнувал от него? — попита Карлос.

Барлет поклати глава.

— Да, ревнувах от него, особено след като го видях да бъбри с Лора и тя да му се усмихва, но това не беше причината той да привлече вниманието ми. Забелязах начина, по който я гледаше още преди да разговарят. Уверявам ви, той не беше дошъл заради изложбата, а заради Лора.

— Каза ли на Лора? — попита Гарсия.

— Да, но тя не искаше и да чуе. Ядоса се. Мислеше, че ревнувам, но аз само се опитах да я предпазя.

Робърт извади снимка от папката, която носеше. Бяха я взели от галерията „Даниъл Росдейл“. Показваше високия, тъмнокос непознат, който, беше разменил телефонния си номер с Лора. Стоеше до нея и гледаше право в обектива. Хънтър сложи фотоса на бюрото пред Патрик.

— За този човек ли говориш?

Барлет се приближи и свъси вежди.

— Да, това е той.

— И не си го виждал преди?

— До онази вечер, не.

Телефонът на Робърт иззвъня в джоба му.

— Детектив Хънтър — отговори той и се заслуша. Очите му блестяха, когато се обърна към партньора си. — Шегуваш се.

34.

— Къде по-точно отиваме? — попита Карлос, докато изкарваше колата от мястото за паркиране.

— Норуок — отвърна Хънтър и въведе в джипиеса адреса, който му бяха съобщили по телефона.

Единият от полицаите, които бяха помолили да посетят художествените галерии и да покажат снимката на мъжа, с когото Лора Мичъл бе разменила телефонния си номер на закриването на изложбата й, се беше натъкнал на златна мина. Собственикът на елитна галерия в Манхатън Бийч беше познал човека на снимката, който преди девет месеца беше купил картина на Лора Мичъл по време на една от изложбите й.

Повечето художествени галерии искаха клиентите им да позволят закупената творба да остане в изложбата до края й. Галерията в Манхатън Бийч винаги настояваше да запише имената и телефонните номера на клиентите си.

Мъжът се казваше Джеймс Смит.

Норуок е квартал предимно на средната класа и се намира на двайсет и седем километра югоизточно от центъра на Лос Анджелис. Хънтър и Гарсия стигнаха за петдесет и пет минути от Южна Фигероа Стрийт до адреса в по-бедната част на Норуок.

Сградата беше стара, от сив бетон и грозна. Шестетажният жилищен блок имаше мръсни прозорци, чиито рамки отчаяно се нуждаеха от пребоядисване. Карлос спря на отсрещната страна на улицата. Петима млади мъже, които играеха баскетбол на няколко метра от входа, преустановиха заниманието си и впериха очи в двамата детективи.

— Que passa five-0?[1] — извика най-високият и якият, докато Хънтър и Гарсия пресичаха улицата. Беше съблякъл ризата си и гърбът му лъщеше от пот. По-голямата част от торса, раменете и вратът му бяха с татуировки. Робърт разпозна някои като затворнически. — Que quieres aqui, puercos?[2] — Той пусна топката и предизвикателно скръсти ръце. Другите четирима се скупчиха зад него като отбранителна формация.

— No somos policias[3] — отвърна Хънтър и показа абонаментната си карта от залата за фитнес. Знаеше, че мъжете са твърде далеч и няма да я видят добре.

— Аз съм от „Адресна регистрация“ в Лос Анджелис, а той е от „Пенсии и осигуровки“. — Кимна към партньора си.

Младите мъже зарязаха нахаканото държане.

— Леле, трябва да тръгвам — каза един с очила и погледна часовника си. — След час имам събеседване за работа.

— Да, аз също — добави друг, мършав и с обръсната глава.

Всичките закимаха, замърмориха на испански и се разпръснаха, като извадиха мобилните си телефони.

Карлос не можа да скрие усмивката си.

Входното фоайе се нуждаеше от внимание като останалата част на сградата. Мръсни стени, влажни петна на тавана и застояла миризма на цигари поздравиха двамата детективи, докато минаваха през металните врати с решетки на прозорците.

— На кой етаж? — попита Гарсия.

— Четвъртия.

Карлос посегна към бутона на асансьора.

— Шегуваш ли се? — ухили се Робърт. — Забеляза ли в какво състояние е сградата? Рисковано е дори да влезеш в нея. — Той посочи стълбите. — Оттук е по-безопасно.

Те се отправиха нагоре, прескачайки по две стъпала наведнъж.

Коридорът на четвъртия етаж беше дълъг, тесен, лошо осветен и миришеше на пържен лук и урина. Хънтър и Гарсия минаха покрай открехната врата, през която се чуваше бебешки плач. Телевизорът в хола беше включен и предаваше някаква съдебна програма.

— Не е точно място, където очакваш да живее един почитател на изобразителното изкуство — подхвърли Карлос.

Апартамент 418 беше две врати преди края на коридора. Робърт почука и изчака петнайсет секунди.

Никой не отвори.

Той потропа отново и допря ухо до вратата. Десетина секунди по-късно чу, че някой се приближава отвътре. Вратата се отключи със силно дрънчене и после се отвори малко, колкото дължината на веригата. Видяха се само две очи, които гледаха от разстояние трийсетина сантиметра от вратата. Отвътре се разнасяше приятно ухание на жасмин.

— Господин Смит? — попита Хънтър. — Джеймс Смит?

Мълчание.

Робърт незабелязано пъхна носа на ботуша си между долната част на вратата и рамката и показа значката си.

— Може ли да ви зададем няколко въпроса?

Последваха още две секунди мълчание и после изведнъж, в отчаяна реакция, вратата беше бутната напред, но кракът на Хънтър не й позволи да се затвори.

— Джеймс? Какво правиш, по дяволите? — извика Робърт.

Натискът върху вратата намаля, когато Смит я пусна. В апартамента се чуха забързани стъпки, които се отдалечаваха от двамата детективи. Хънтър погледна озадачено партньора си. И двамата едновременно осъзнаха какво става.

— Аварийните стълби…

35.

Робърт посочи отсрещния край на коридора.

— Задната уличка… Отивай… Бързо.

Гарсия се обърна и побягна по коридора, пуфтейки като локомотив. Хънтър бутна вратата на апартамента, но не можа да я отвори. Веригата я задържа. Той я блъсна силно с рамо. Веригата се откачи от рамката и във въздуха се разхвърчаха трески. Робърт видя и чу, че вратата в дъното на коридора на апартамента се тресна. Втурна се към нея, но не стигна навреме. На крачка от нея той чу превъртане на ключ. Машинално натисна дръжката, но беше заключено.

— Престани, Смит… — Хънтър заби рамо във вратата, която обаче не помръдна. Опита отново, този път по-силно. Вратата беше непоклатима като скала. Той се дръпна две крачки назад и ритна дръжката. Вратата леко изтрака, но това беше всичко. Робърт разбра, че е безсмислено да продължава. Вратата вероятно имаше заключваща система от другата страна. Хънтър можеше да стреля в пантите, но това би било излишно и твърде трудно за обяснение в доклад. — Хайде, Смит, отвори.

Джеймс сигурно вече беше стигнал до половината на аварийните стълби.

— Мамка му!

Робърт се върна по коридора и се приближи до следващата стая вдясно, от същата страна на помещението, в което Смит се беше заключил. Вратата беше затворена, но не и заключена. Той я отвори и влезе вътре. Стаята тънеше в мрак. Хънтър не потърси електрически ключ за осветлението, защото нямаше време, и хукна към прозореца в отсрещната стена, като едва не се спъна в нещо на пода. Прозорецът гледаше към уличката зад сградата. Нямаше завеси, но стъклото беше напръскано с черна боя. Старомоден прозорец с две стъкла. На рамката на долното имаше дупки за пръсти. Нямаше ключалки, само едно въртящо се резе. Робърт го отвъртя и бутна нагоре долното стъкло. Беше се заклещило.

— По дяволите.

Той пъхна пръсти в процепите и разтърси прозореца толкова силно, че рамката изтрака. После опита пак. Стъклото се плъзна няколко сантиметра, достатъчно за да провре ръце под рамката. Хвана го много по-здраво и бутна. Стъклото изскърца и се плъзна догоре. Хънтър се наведе и погледна навън. Смит тичаше по последните стъпала на металната аварийна стълба.

— Да ти го начукам.

Джеймс не се обърна. Скочи от стълбата и продължи да бяга. Беше бърз и пъргав.

Робърт огледа уличката, търсейки партньора си. Видя, че Смит тича на зигзаг между няколко големи контейнера за боклук и после се шмугва през отворена врата на двайсетина метра по-нататък.

Карлос най-после се появи отдясно. Спринтираше като олимпийски шампион.

— Задната врата на китайския ресторант — извика Хънтър. — Покрай контейнерите вдясно. Влезе в кухнята.

Гарсия се поколеба за миг. Замисли се дали да се върне по пътя, по който беше дошъл, и да се опита да пресрещне Смит пред ресторанта. Връщането и заобикалянето обаче щяха да му отнемат много време. Докато стигнеше дотам, Джеймс щеше да е офейкал. Той продължи напред, мина покрай контейнерите за смет и се вмъкна през същата врата, през която Смит бе влязъл преди секунди.

Робърт се обърна и изскочи от стаята. Ако беше достатъчно бърз и му провървеше, можеше да пресрещне Джеймс в края на уличката. Беше се отдалечил само на две крачки от прозореца, когато съзря нещо на стените.

Светлината, която сега струеше през отворения прозорец, беше прорязала мрака.

Онова, което видя, го накара да спре.

36.

Гарсия влетя през задната врата на китайския ресторант и се озова в претъпкана кухня. Приготвянето на обяда беше в разгара си. Двама готвачи стояха до голяма печка с десет котлона, където цвърчаха няколко тигана. Единият се подпали и пламъците се извисиха на четирийсет–петдесет сантиметра. Други двама готвачи на сосове бяха до дълга метална работна маса, отрупана с прясно нарязани зеленчуци. Имаше и три сервитьорки. Едната се беше подпряла на стената до двойните въртящи се врати, водещи към ресторанта, сякаш току-що беше изблъскана от пътя. На пода пред нея лежеше преобърнат метален поднос. На земята бяха разпръснати няколко дълбоки чинии с юфка и супа. Всичките служители крещяха силно на мандарин. Не беше необходимо да разбираш езика им, за да се досетиш, че не викат един на друг или заради разпиляната храна. Това беше нервна реакция.

Съдейки по реакцията им, Карлос пресметна, че е на десет-петнайсет секунди зад Смит.

Погледите им се впериха в Гарсия, когато влезе през задния вход. Всички отстъпиха крачка назад. След част от секундата отново започнаха да крещят и да ръкомахат към него. Той не спря нито за миг. Докато прескачаше чиниите на пода и нахлуваше през въртящите се врати, разбра само една дума — тъпанар.

Стъписаното изражение на персонала се отразяваше като в огледало и на лицата на клиентите в ресторанта. Някои се обърнаха да видят новия смахнат тип, който излетя от кухнята, а други все още се бяха втренчили в предната врата, откъдето предишният току-що беше излязъл.

Гарсия профуча през ресторанта, умело разминавайки се с управителя и една сервитьорка.

Улицата беше пълна с хора, които се движеха и в двете посоки. Карлос се озърна наляво и после надясно. Никой не бягаше. Никой не изглеждаше изненадан. Нямаше суматоха. Той пристъпи две крачки напред, повдигна се на пръсти и отново се огледа. Тихо изруга, когато осъзна, че не знае дори как е облечен Смит. Видя само очите му, когато отвори вратата на апартамента. От снимката от изложбата знаеше как изглежда Смит, но не и в гръб. Всеки висок мъж, който се отдалечаваше от него, можеше да е Смит.

Гарсия огледа улицата, търсейки Хънтър. Беше сигурен, че докато гонеше Смит в ресторанта, партньорът му се е опитал да го пресрещне в края на улицата, но не го виждаше.

— По дяволите, Робърт, къде си?

Той се приближи до трима души, които стояха на няколко метра от него.

— Някой да е виждал висок мъж да изскача от ресторанта преди няколко секунди?

Погледите им се стрелнаха между Карлос и вратата на ресторанта.

— Да — отвърна ниският и дебел тип и всичките закимаха едновременно. — Отиде… натам. — Единият посочи наляво, другият надясно, а ниският — слабините си. Тримата прихнаха. — Чупката, ченге. Нищо не сме видели.

Гарсия нямаше време да спори. Той отстъпи назад и пак огледа улицата.

Не забеляза нито Хънтър, нито Смит.

Трябваше да признае, че Смит е умен. Знаеше, че не са го видели добре. Можеше да е с костюм или с анцуг с качулка. Веднага щом е излязъл на улицата пред ресторанта, вместо да продължи да бяга и да се отдалечава от другите, той е тръгнал спокойно. Един от хората, които се разхождат по улица с много магазини. Подозрителен колкото всеки друг.

Карлос извади мобилния телефон от джоба си и се обади на партньора си:

— Къде си? Хвана ли го? — Още оглеждаше улицата.

— Не. В апартамента съм.

— Какво? Защо? Помислих, че си се опитал да го пресрещнеш.

— Доколкото разбирам, и ти не си го заловил.

— Не. Копелето е хитро. Сля се с тълпата. И нямам представа как е облечен.

— Ще се обадя да започнат да го издирват.

— Защо си още в апартамента му?

Последва кратко мълчание.

— Робърт?

— Трябва да видиш стаята.

37.

Гарсия стоеше неподвижно на прага на малката квадратна стая. Прозорецът беше отворен и вътре нахлуваше светлина. Слабата електрическа крушка в средата на тавана беше запалена. Във въздуха се носеше миризма на мухъл, стара хартия и прах, характерна за подземни складове на книжарници или вестникарски архиви. Хънтър беше застанал до голяма дървена маса, отрупана със списания, разпечатки и вестници. Подът също беше обсипан с купчини. Смит беше или колекционер, или един от онези хора, които не изхвърлят нищо.

Карлос плъзна очи из стаята, опитвайки се да възприеме всичко. Всеки сантиметър от стената беше зает от рисунка, статия, изрезка, скеч или снимка. Някои бяха от вестници, списания, уебсайтове и журнали и много бяха рисувани, написани или направени от самия Смит. Имаше стотици образи и репортажи. Гарсия се отмести настрана и вдигна поглед към тавана. Странният колаж продължаваше и там. Всяко възможно пространство беше облепено.

— Какво е това място, по дяволите? — промълви той.

Робърт се обърна и огледа стаята още веднъж, сякаш я виждаше за пръв път.

— Някакво светилище? Частен архив? Може би научноизследователска стая? Кой знае. — Повдигна рамене. — Този човек, изглежда, е колекционирал всичко, публикувано за Лора Мичъл. Съдейки по избелелите снимки и пожълтелите изрезки от вестници, някои са доста стари. — Погледът му се стрелна към купчините хартия, натрупани навсякъде.

Гарсия насочи вниманието си към списанията и вестниците.

— Във всяко от тях ли я има?

— Не ги разгледах всичките, но предполагам, че е така. — Хънтър издърпа вестник от долната част на едната купчина. Беше брой на „Сан Диего Юниън — Трибюн“.

Карлос озадачено повдигна вежда.

— Сан Диего? — Забеляза датата. — Вестникът е от три години.

Робърт запрелиства вестника.

— Проблемът е, че нито един от тези вестници, списания и журнали не е прегънат, нито отварян на определена страница или статия. Прочетох няколко. Предполагам, че ги е запазил заради нещо на страниците за култура. — Сгъна вестника и го показа на Гарсия. — Но както виждаш, няма следи. Нищо не е оградено, подчертано или маркирано.

— Нещо за Лора?

Хънтър прегледа страницата.

Повечето статии бяха свързани с музиката — концерти или рецензии за албуми. Той обърна вестника и продължи да чете. В долния ъгъл на страницата съзря отзив за художествена изложба и кимна.

— Тогава тя е имала изложба в Сан Диего.

Карлос погледна вестника. Нямаше снимки. Той извади вестник „Сакраменто Бий“ от дъното на друга купчина.

— Този е само от година и половина. — Гарсия бързо откри културната рубрика и прегледа друг отзив за изложба. — Дебнал я е от години — отбеляза той и пак огледа стаята. — Знаел е всичко за Лора. Събирал е всичко за нея. И какво търпение само. Чакал е години подходящ момент, за да нанесе удара си. Лора не е имала шанс.

38.

Хънтър и капитан Блейк направиха всичко възможно да убедят шефа на отдел „Криминалистика“ да изпрати бързо двама специалисти на място, където не е извършено престъпление. Първоначалният оглед не разкри следи, че някой друг, освен Джеймс е бил в апартамента. Нямаше тайна стаичка или затворническа килия. Ако Смит беше убиецът, той сигурно бе държал Лора Мичъл в плен на друго място. И вероятно се беше отправил натам. Разликата този път беше, че сега знаеше, че полицията го е погнала, и това щеше да повлияе на действията му. Може би беше нервен, дори паникьосан. А от опит Хънтър знаеше, че паникьосаният убиец става още по-опасен.

Трябваше да го хванат бързо, преди да напусне Норуок. Преди да изчезне.

* * *

Не им провървя.

Робърт незабавно беше уредил снимката на Джеймс Смит да бъде изпратена по електронната поща от Паркър Сентър до шерифския отдел в Норуок. Свободни екипи от бели и чернокожи веднага тръгнаха да претърсват улиците. Патрулиращите полицаи и онези от участъка в Норуок също получиха снимка на Смит на мобилните си телефони. Летищата, гарите и автобусните спирки бяха вдигнати по тревога, но шест часа, след като Хънтър и Гарсия бяха похлопали на вратата на Смит, все още никой не го беше забелязал.

Двамата криминалисти обработваха апартамента му от три и половина часа. Щеше да им трябва потвърждение от лабораторията, но съдейки по онова, което вече бяха видели, всички намерени отпечатъци, изглежда, бяха само на един човек — Джеймс Смит.

Ключовите места в спалнята и двете бани на Смит бяха напръскани с луминол, но не беше открита кръв. Провериха с ултравиолетова лампа чаршафите и завивките на леглото и тапицерията на канапето и килима в хола, но не намериха следи и от семенна течност.

Робърт и Карлос не им се пречкаха и стояха в стаята с колажите. Там имаше достатъчно работа за цял взвод за една седмица. Хънтър не се притесни, че трябва да преровят всичко. Цялата информация на тези страници, изглежда, беше свързана с Лора Мичъл, а не с Джеймс Смит. Той търсеше личен дневник, журнал или тетрадка, нещо, което да им подскаже къде е отишъл Смит и що за човек е.

Не откриха нищо — никакви документи, паспорт или шофьорска книжка. Нямаше дори сметки за електричество, вода и парно.

— Намерихте ли някаква улика, момчета? — попита Хънтър след известно време.

— Предполагам, че търсите маниак по чистенето — отвърна единият криминалист, наведе се, прокара пръст по перваза на дюшемето и показа резултата на Робърт. — Няма прах, нищо. Жена ми доста държи домът ни да е чист, но дори тя не бърше перваза на дюшемето всеки път, когато чисти. Единственото място с прах е шантавата стая, в която сте вие. В кухнята има бюфет, претъпкан с препарати за почистване. Белината е достатъчна да напълниш джакузи. Тоя тип или е маниак по чистенето, или ни е очаквал.

Разговорите със съседите също не предоставиха полезна информация. Повечето обитатели на сградата казаха, че не са виждали човека, който живее в апартамент 418. Онези, които го бяха виждали, не бяха разговаряли с него. Съседът до Смит, дребен, крехък мъж на шейсет и няколко години с очила, дебели като бронирано стъкло, каза, че той винаги го поздравявал, когато се срещнели в коридора. Бил много учтив. Понякога излизал облечен в костюм. Никой друг в сградата не носел костюм. Освен това добави, че стените на блока не били много дебели и често чувал Смит да чисти, да използва прахосмукачка, да търка и да ходи напред-назад.

Криминалистите взеха обувки и бельо от гардероба на Смит и ножче за бръснене, гребен, четка за зъби и дезодорант от банята му. Не искаха да рискуват, когато ставаше въпрос за анализ на ДНК.

Нощта беше помрачила небето, когато се обадиха на Хънтър от оперативния отдел.

— Детектив Хънтър? Пам от оперативния отдел.

— Какво имаш за мен, Пам?

— Следващия път, когато решиш да издирваш някого, моля те, избери човек с по-необичайно име. Джеймс е най-често срещаното малко име в Съединените щати, а Смит — най-често срещаната фамилия. Събери ги заедно и ще получиш приблизително три и половина милиона мъже в САЩ на име Джеймс Смит.

— Страхотно.

— Само в района на Лос Анджелис има петстотин, но интересното е, че никой от тях не е регистриран на адреса в Норуок, който ти ми даде.

39.

Клепачите й потрепнаха, но тя не можа да ги отвори. Съзнанието й се възвръщаше като вълни, които се разбиват на брега, но всеки път, щом се доближеше до проясняване, невидимо подмолно течение я издърпваше обратно в мрака.

Единственото, за което в момента беше сигурна, бе миризмата — смесица от нафталин и силен дезинфектант. Противната смрад сякаш беше проникнала в носа, изгаряйки всичко по пътя си. Имаше чувството, че червата й са като гърчещи се змии, които се опитват да изпълзят от тялото й.

Очите й отново потрепнаха, този път малко по-дълго, и с огромно усилие тя успя да ги отвори. Светлината беше мъждива и слаба, но въпреки това прониза ретините й като мълния. Тя постепенно започна да се ориентира. Лежеше по гръб на някаква твърда и неудобна повърхност, в горещо и влажно място. По тавана във всички посоки се простираха стари, ръждясали метални тръби, които изчезваха, щом стигнеха до плесенясалите стени от бетонни блокчета.

Тя се опита да надигне глава, но движението предизвика гадене.

Вцепенението, което контролираше тялото й, взе да намалява и да се заменя с мъчителна болка. Изпитваше усещането, че няколко клещи разкъсват устните й. Челюстта я болеше, сякаш беше счупена. Помъчи се да отвори уста, но едва не изпадна в безсъзнание отново от болка. По лицето й започнаха да се стичат сълзи, докато подтикваше мозъка си да работи и да й каже какво да направи. Опита се да помръдне ръце и се учуди, че не почувства болка. Още по-изненадващото беше, че не са завързани.

Треперейки, тя вдигна ръце към лицето си и докосна устните си. Треперенето се превърна в неудържими конвулсии на ужас, когато осъзна защо не можа да ги раздвижи.

Устата й беше зашита.

Обзе я отчаяние.

Машинално и без усещане за реалност, треперещите й пръсти пробягаха по шевовете на устните й като луд пианист. Воплите и обезумелите й сподавени писъци отекнаха в стаята, но там нямаше никого, който да ги чуе. Конецът, с който бяха зашити устните й, се впи по-надълбоко в кожата й, когато отново се помъчи да размърда устни. Тя усети вкуса на кръв.

Изведнъж, сякаш в главата й прещрака нещо, тя осъзна една друга много по-силна и ужасяваща болка. Започваше някъде между краката й и се разпространяваше из тялото й с такава ожесточеност, сякаш в нея се беше вселило злото.

Ръцете й инстинктивно се плъзнаха към източника на болката и когато докоснаха шевове и на друга част на тялото си, тя почувства, че силите я напускат.

Завладя я паника и защитният механизъм на организма й изпълни кръвоносната й система с адреналин, притъпявайки болката дотолкова, че да може да се движи. Водена от инстинкт за оцеляване, тя положи усилия да се надигне и да седне.

Звуците изчезнаха, времето сякаш спря и светът стана черно-бял пред очите й. Едва тогава осъзна, че е гола и лежи върху маса от неръждаема стомана. Странно, но плотът се намираше по-високо над земята, отколкото би се очаквало, поне трийсет и няколко сантиметра.

Тя погледна босите си крака и изведнъж почувства надежда. Краката й също не бяха завързани. Ужасените й очи трескаво претърсиха стаята — голяма и квадратна, с бетонен под и метална врата точно пред нея. Не изглеждаше заключена. На стените бяха наредени празни дървени лавици.

Без да губи повече време и без да я е грижа дали това е жесток капан или не, тя скочи на пода. По гърба й полазиха ледени тръпки, щом допря ходила до земята. Част от секундата по-късно в тялото й изригна невъобразима болка. Краката й загубиха сили и тя се свлече на колене, треперейки. Сведе поглед надолу и съзря кръв.

40.

Бяха изминали три дни, откакто бе намерен трупът на Лора Мичъл, но малко неща бяха станали известни. Джеймс Смит, или който и да беше в действителност, бе изчезнал. Криминалистите се оказаха прави — всички отпечатъци, намерени в апартамента му, бяха на един и същи човек. Няколко часа ги проверяваха в Националната автоматизирана система за идентификация, но не откриха съвпадения. Джеймс Смит, изглежда, не беше в системата.

Резултатът от анализа на ДНК щеше да бъде готов след ден и нещо. Който и да бе, Джеймс Смит беше умен.

Изборът на най-често срещаното мъжко име в Съединените щати автоматично го скриваше зад много други хора. Хънтър беше помолил оперативния отдел да стеснят кръга на мъжете на име Джеймс Смит, като ги пресеят по възрастта и приблизителния ръст, но списъкът пак оставаше дълъг. Пък и стана очевидно, че Джеймс Смит не е истинското му име.

Апартаментът в Норуок беше нает и предплатен в брой за една година. Робърт разговаря със собственика господин Ричардс. Той беше пенсионер, имаше и магазин и живееше в Палмдейл. Господин Ричардс му каза, че е виждал Джеймс Смит само два пъти — когато наемал жилището преди две години и отново, дванайсет месеца по-късно, когато подновил договора за наема и предплатил за една година, плюс допълнителните разходи — предостатъчно, за да покрие всичките си сметки. Това беше причината да не намерят сметки в апартамента му.

Според господин Ричардс през двете години, докато живеел под наем в апартамента му, Смит бил чудесен наемател, най-добрият, който имал.

— Не създаваше никакви неприятности. Не искаше нищо, за разлика от повечето ми предишни наематели. Те непрекъснато ми се обаждаха и ме врънкаха за нов хладилник, печка, дюшек, електрически душ и какво ли не още. Вечно се оплакваха, че нещо с апартамента не е наред, но Джеймс никога не хленчеше.

— Проверихте ли документите му, когато господин Смит нае апартамента ви? — попита Хънтър. — А миналото му, какъв е, къде работи или нещо такова?

Господин Ричардс поклати глава.

— Не беше необходимо. Той плати в брой и за цяла година напред, което означава, че няма да пропусне да плати наема.

Детективът отлично съзнаваше, че Лос Анджелис е градът, където, ако имаш пари, получаваш всичко, без да ти задават въпроси.

— Господин Смит споменавал ли е как си изкарва прехраната?

Ричардс отново поклати глава.

Снимката на Джеймс Смит незабавно беше дадена на пресата. Не беше идеална и най-малко трийсет процента от лицето му бяха закрити, но това беше най-доброто, с което разполагаха. Ако извадеха малко късмет, някой можеше да знае кой е Джон Смит. Откриха специална телефонна линия за обаждания, свързани с него. Засега имаха планина от задънени улици и хора, които твърдяха, че се казват Джеймс Смит, и предизвикваха полицаите да отидат да ги хванат.

Намериха и картината, която Смит беше купил преди девет месеца, и няколко видеодиска в апартамента му. Всичките съдържаха домашни видеоклипове. Всичките на Лора Мичъл. И очевидно всичките заснети от Смит. Безброй часове кадри на Лора на изложби, вечери, да отива или да излиза от ателието си, да влиза във фитнес залата, да разглежда търговски центрове и така нататък. Нямаше лента с часа, но съдейки по различните й прически и леките промени в теглото й, записите бяха направени в продължение на години. Можеше да се смятат за наблюдение в подготовка за отвличане или маниакално дебнене. Хънтър не искаше да стига до прибързани заключения, докато не разполагаше с повече доказателства.

— Добре — рече капитан Блейк и остави на бюрото си доклада от десет страници, който четеше. — Озадачава ме това, че ако Джеймс Смит е убиецът и явно е събирал информация за Лора Мичъл от няколко години, защо е решил да действа чак сега?

— Това не е нещо необичайно, капитане. — Робърт се приближи до прозореца в кабинета на Блейк. — Малцина имат психическите сили да станат убийци за един ден. Повечето серийни убийци или хора, които показват склонност да станат такива, фантазират за действията си месеци, години, понякога дори десетилетия. Мнозинството се задоволяват само с фантазиите. Други стигат до подготовката, проучването, дебненето, наблюдението, събирането на информация и може би дори до похищението на жертвата, но в последната минута се сдържат. Може би през всичките тези години Джеймс Смит е събирал смелост да осъществи фантазията си.

— А ние знаем, че убиецът няма нищо против да чака — добави Гарсия.

Телефонът на бюрото на Блейк иззвъня. Тя отговори на третото позвъняване.

— Какво? — Докато слушаше, Барбара стрелна очи към Хънтър. — По дяволите! Отцепете района и дръжте всички далеч от сградата, чувате ли? Абсолютно всички. Идваме.

41.

Изоставената детска градина се намираше в Гласъл Парк, Североизточен Лос Анджелис. От някога оживената едноетажна сграда бяха останали само напукани стени, счупени прозорци, хлътнал под, паяжини и разпаднали се рамки на врати. Вместо с герои от анимационни филми стените бяха изрисувани с графити на банди. На паркинга отпред бяха спрели няколко полицейски коли и микробус на криминалистите. Репортерите, фотографите и непрекъснато нарастващата тълпа зяпачи бяха задържани на двайсет и пет метра разстояние от жълта лента за местопрестъпление и много полицаи.

Хънтър, Гарсия и капитан Блейк слязоха от колата, заобиколиха тълпата, бързо се провряха под лентата и се приближиха до двамата полицаи, които стояха до главния вход на детската градина.

— Съжалявам, но имаме заповед от високо ниво да не пускам никого вътре засега — каза по-старшият, след като видя значките на детективите.

— Аз издадох заповедта — заяви капитан Блейк и показа служебните си документи.

Двете ченгета веднага застанаха мирно.

— Капитане! — извика от тълпата нисък и пълен репортер с дебели стъкла на очилата и неумело прикрито плешиво теме. — Какво става? Коя е жертвата? Защо сте тук? Ще дадете ли на хората от Лос Анджелис малко информация?

Въпросите му възпламениха яростна атака от неистови крясъци от всички.

Всички криминални репортери в Лос Анджелис знаеха, че капитаните от полицията обикновено не посещават местопрестъпленията, независимо от кой отдел или бюро са. Когато го правеха, винаги имаше причина. И новината не беше добра. А когато се появеше шефът на отдел „Обири и убийства“, нещо определено не беше наред.

Барбара Блейк пренебрегна въпросите и отново насочи вниманието си към полицая:

— Вие ли дойдохте първи на местопрестъплението?

Той кимна, но отбягна погледа й.

— Хайде, капитане, кажете ни нещо. Защо сте дошли? Какво се е случило? — настоя плешивият репортер.

Блейк пак не реагира.

— Кой друг, освен криминалистите е видял трупа?

— Само аз и партньорът ми Гутиерес, госпожо. — Ченгето наклони глава по посока на сградата зад него.

— Той е вътре. Пази входа на мазето.

— И никой друг?

— Не, госпожо. Диспечерът ни се обади да дойдем тук и да проверим обаждане на телефон 911. Някой твърдял, че открил труп. Свързахме се с отдел „Убийства“ и криминалистите веднага щом влязохме в онази стая. Почти веднага получихме заповед да излезем и да не пускаме никого. Само на криминалистите позволихме да влязат там.

— Трупът в мазето ли е? — попита Хънтър.

— Да. В края на коридора завийте наляво и ще стигнете до старата кухня. В дъното ще видите няколко стъпала, които ще ви заведат в склада долу. Трупът е там. — Следващите му думи прозвучаха не по-силно от шепот: — Какво, за Бога…

Няколко минути по-късно Робърт, Карлос и капитан Блейк намериха полицай Гутиерес в дъното на старата кухня. Пазеше стъпалата към склада, както беше казал партньорът му. Младоликото му лице не можеше да скрие шока от онова, което беше видял в стаята.

Бетонното стълбище, спускащо се към мазето, беше изтъркано, тясно и стръмно и осветено само от една електрическа крушка, окачена на просмукания с влага таван на площадката горе. Миризмата на дезинфектант се засилваше с всяка крачка. През ръждясалата метална врата в края проникваше ярката светлина на прожекторите на криминалистите. Докато се приближаваха, Хънтър почувства приток на кръв, който затопля кожата му, сякаш току-що беше излязъл под палещите лъчи на слънцето. Той отвори вратата и отначало видя само кръв.

42.

Доктор Хоув стоеше до отсрещната стена и разговаряше с водещия криминалист Майк Бриндъл. И двамата бяха облекли бели гащеризони от тайвек. В средата на голямата стая имаше маса от неръждаема стомана. Бетонният под беше облян в лепкава, сгъстена кръв. Не беше разплискана или разпръскана. Имаше гъсти, всяващи ужас локви. Няколко малки и изящни кървави отпечатъка от ръце очертаваха къса траектория от масата до призрачно бялото, голо тяло на чернокоса жена, която лежеше по гръб на няколко крачки от вратата. Ръцете й бяха внимателно поставени от двете й страни, а краката й бяха разкрачени.

— Господи! — промърмори капитан Блейк и сложи ръка на устата си, защото усети, че й се гади.

Устните на мъртвата жена бяха зашити, а торсът и краката й бяха изцапани със засъхнала кръв. В долната част на тялото й ясно се виждаха черни, бодливи като тръни шевове.

Доктор Хоув се приближи до тях и Робърт я погледна въпросително.

Тя кимна.

— Съдейки по онова, което виждаме в стаята, бих казала, че убиецът е същият — промълви.

Хънтър и Гарсия направиха всичко възможно да не стъпят в локвите кръв и отидоха до трупа на пода. Капитан Блейк остана до вратата. Робърт приклекна и огледа убитата жена, без да я докосва. Карлос направи същото, но очите му непрекъснато се стрелкаха към някога привлекателното й лице, сякаш нещо го безпокоеше. След няколко секунди той се намръщи и погледна партньора си.

— Божичко, тя е абсолютно копие на Лора Мичъл — възкликна. — Все едно са сестри.

Хънтър кимна. Беше забелязал необичайната прилика още от вратата.

Барбара Блейк сбърчи нос, затвори очи и си пое дълбоко дъх. Много добре знаеше какво означава това.

— В това положение ли намерихте трупа? — обърна се Робърт към патоанатома.

— Не — отвърна Майк Бриндъл и пристъпи към него. — Снимахме всичко и после преобърнахме жената. Тялото лежеше по лице. Дясната буза беше допряна до пода и беше обърната наляво към стената. Лявата ръка беше протегната, сякаш бе посегнала към нещо. Позата създаваше убеждението, че жертвата вероятно е пълзяла към вратата, но не са й достигнали сили да стигне дотам.

Очите на Хънтър отново обходиха стаята.

— Отпечатъците?

— Нейните са — потвърди Бриндъл. — Още не сме установили на кого са няколкото окървавени следи от маратонки, които си видял на пода навън и на стъпалата, водещи нагоре. Но съдейки по размазването им, бих казал, че са на уплашения тийнейджър, който е избягал навън и се е обадил анонимно на телефон 911, без да оставя име и адрес. — Той млъкна и отправи поглед към мъртвата жена на пода. — Следсмъртното вкочаняване е настъпило неотдавна, но горещината и влажността в помещението може да са го забавили до пет часа или малко повече.

— Тогава жената определено е умряла днес? — попита капитанът.

Бриндъл кимна.

Гарсия насочи вниманието си към голямата концентрация кръв на пода.

— Доколкото виждам, тя няма други наранявания, освен шевовете. Откъде е дошла всичката тази кръв?

Доктор Хоув и Майк Бриндъл се спогледаха обезпокоено.

— Ще разбера със сигурност при аутопсията — отговори съдебният лекар, — но признаците сочат вътрешен кръвоизлив.

Блейк отвори широко очи.

— Всичката тази кръв… — доктор Хоув поклати глава, сякаш се мъчеше да намери точните думи — се е процедила през шевовете.

— Мамка му! — Карлос потърка лице с дясната си ръка.

— Жертвата има и леки охлузвания по ръцете и коленете — добави патоанатомът. — Предполагаме, че е слязла от масата и се е строполила на земята. Може би защото е била зашеметена или от силна болка, но е била жива. Охлузванията вероятно са причинени, докато е пълзяла към вратата. По масата има нейни отпечатъци, затова стигнахме до извода, че убиецът я е оставил там, но няма нито една капка кръв. Започнала е да кърви, след като се е свлякла на пода.

— А ето и това — обади се Бриндъл и се приближи до мястото, където стоеше Блейк. — Извинявай, капитане.

Барбара се намръщи и отстъпи вдясно.

Бриндъл посочи стената зад нея и едва тогава всички видяха малките черни букви, напръскани със спрей — В ТЕБ Е.

43.

Блейк отвори уста от почуда. Това бяха абсолютно същите думи, които Хънтър бе забелязал надраскани със спрей на тавана в месарницата, където беше открит трупът на Лора Мичъл. Погледът й се съсредоточи върху тялото на пода и сетне отново се отправи към доктор Хоув.

— Мислех, че разполагаме само с подозрения и догадки, но очевидно съм сгрешила. Но щом вие сте разбрали, че убиецът е същият и като се има предвид, че беше поставил в първата жертва бомба, която отне живота на още двама души в залата за аутопсии… — посочи буквите на стената, — и той ни казва, че е направил същото и тук, защо стоим в тази стая, по дяволите? Къде са сапьорите? И защо сте рискували и сте преобърнали трупа?

— Защото взривното устройство, което убиецът е сложил в жертвата, този път вече е избухнало в нея — отвърна Хънтър и леко потърка чело.

— Съдейки по мястото, откъдето е изтекла кръвта, и ние сме на същото мнение — съгласи се патоанатомът.

— Както споменах, всички следи сочат към вътрешен кръвоизлив, но не сме виждали такова нещо.

— Какво имаш предвид? — попита капитанът.

— Вътрешните кръвоизливи обикновено се причиняват от травматични наранявания, разкъсване на кръвоносни съдове или някои специфични заболявания, например карциноми. Кръвта се събира в тялото, затова се наричат вътрешни. И количеството е само една малка част от това, което виждаме тук. Тази жена е кървяла така, сякаш е била осакатена. Причината за кръвоизлива е била вътре в нея.

В продължение на минута никой не отрони нито дума.

— В стаята нямаше нищо друго, освен това, което виждате — обади се Майк Бриндъл. — Трупът, старите лавици на стените и масата от неръждаема стомана. — Той я посочи. — Няма вериги, въжета или други окови. Огледът отблизо на китките и глезените на жертвата не показа следи от охлузвания или белези. Не е била завързана. Не е била и заключена, защото вратата няма ключалка. — Бриндъл замислено поклати глава. — Истината е, че не можем да открием нищо, което да обясни защо не е излязла оттук. Няма признаци, че някой е бил с нея, когато е умряла. Убиецът, изглежда, я е оставил на масата и си е тръгнал. Тогава тя не е кървяла. Убиецът обаче е знаел, че жертвата му няма да излезе жива от стаята.

Хънтър вече беше забелязал, че масата е повдигната по-високо от обичайното над пода.

— Това стори ли се странно на някого? — Той посочи дървените блокчета под четирите крака на масата.

Останалите се намръщиха.

— Първата жертва, Лора Мичъл — продължи Робърт, — беше оставена върху плот от неръждаема стомана в месарница в Източен Лос Анджелис. Плотът също беше повдигнат над земята с тухли. Отначало си помислих, че месарят е великан, но проверих. Той е висок метър и седемдесет.

— Смяташ, че убиецът го е направил нарочно? — попита Блейк. — Защо?

— Още не съм сигурен.

По стълбите се чуха стъпки. След две секунди в стаята влезе криминалист, също облечен в бял гащеризон от тайвек. Носеше голям, черен пластмасов куфар.

— Благодаря, Том — каза Бриндъл и протегна ръка към куфара. — Знам как да го наглася.

Криминалистът му даде куфара и излезе.

— Ето защо се наложи да преобърнем трупа — обясни доктор Хоув, докато Бриндъл отваряше куфара и изваждаше съдържанието му. — Това е преносим тактически рентген. Използва се главно за изследване на малки и средни по големина предмети като пакети, кутии и багаж. Образът не е със същото качество като на медицински рентген, но ще послужи за целта ни. Убедени сме, че онова, което е било поставено в жертвата, е избухнало и я е убило, както каза Робърт. Но всички знаем на какво е способен убиецът. — Тя погледна капитан Блейк. — Не искам да местим жертвата, преди да добия представа с какво си имаме работа.

Всички наблюдаваха как Бриндъл нагласява апарата.

— Тъй като нямаме триножник, някой би ли държал камерата над трупа? — попита той.

— Аз ще го сторя — предложи Гарсия и се върна при трупа като внимателно отбягваше локвите кръв. Бриндъл му даде малка цифрова камера.

— Дръж я насочена към корема й на разстояние между шейсет до деветдесет сантиметра — обясни Майк, а след това се приближи до лаптопа, който беше сложил върху черния пластмасов куфар. — Това е всичко. Камерата е свързана безжично с компютъра и предава рентгенов образ. Натисни копчето, Карлос.

Присъстващите впериха погледи в екрана на лаптопа, където се появи образ.

Очите на Бриндъл и доктор Хоув се отвориха широко от изумление и двамата извиха вратове, за да видят по-отблизо.

Хънтър присви очи, опитвайки се да проумее какво вижда.

Челюстта на капитан Блейк увисна и устата й пресъхна, но единствено тя успя да отрони въпроса, който се въртеше в главите на всички:

— Какво е… това в нея, по дяволите?

44.

Робърт знаеше, че сънят няма да дойде. Пък и трябваше да чака до сутринта, за да получи някакъв отговор. Криминалистите все още претърсваха стаята в мазето на старата детска градина, макар че той не хранеше големи надежди, че ще открият нещо. Доктор Хоув щеше да извърши аутопсията на трупа, но това щеше да стане чак рано сутринта.

Преди да се прибере вкъщи, Хънтър взе няколко папки от кабинета си и после отиде в бар „Джей Рок“, на две преки от апартамента му. Това беше едно от любимите му заведения. Там имаше страхотно шотландско уиски, фантастична рок музика и любезен персонал. Поръча си двойно „Глентърет“ от 1997 година с едно кубче лед и седна до масичка в дъното.

Вдъхна силния аромат на уискито и отпи. Нареди на масичката снимките, които бяха получили от отдел „Изчезнали лица“, вгледа се внимателно във всяка и въпреки обезобразяването на лицето на новата жертва, причинено от грубите шевове, разбра, че тя не е сред тях.

Трябваше отново да претърси базата-данни и да се върне назад четири или може би пет седмици, но както и преди, шевовете и подуването не позволяваха на софтуера за разпознаване на лица да работи правилно. Ръчното търсене щеше да отнеме много време. Трябваше да изчака до края на аутопсията и да използва нови снимки, след като махнат шевовете от устата на жертвата.

Той изпи уискито и се поколеба дали да не си вземе още едно. Погледът му се спря на стената най-близо до него и на рисунките и украсата. Гледа ги известно време и после му хрумна нова мисъл.

— Не може да бъде… — промълви и поклати глава. Прибра папките и хукна към апартамента си.

Седна пред масата в хола, включи компютъра и влезе в базата-данни на отдел „Изчезнали лица“. Знаеше, че критериите, които ще използва за новото търсене, ще намалят значително резултата. Очакваше не повече от три, може би пет съвпадения.

Оказа се обаче, че греши.

Няколко секунди по-късно екранът проблесна и таблицата показа, че търсенето му е открило само едно съвпадение. Той щракна два пъти на него и зачака файлът да зареди.

Новата снимка се появи на екрана и Робърт въздъхна тежко.

45.

Зала едно за специални аутопсии се намираше в друг коридор, отделен от всички останали. Обикновено служеше за прегледи и аутопсии на трупове, които може да представляват заплаха от зараза — остри заразни вирусни заболявания, близост до радиоактивни материали и други. Стаята имаше отделни хладилни камери и система с база-данни и понякога се използваше в случаи с изключително жестоки серийни убийци, например при разследването на Ангела на смъртта преди няколко години, като предпазна мярка за по-добро съхраняване на деликатна информация.

Образът, който получиха от преносимия тактически рентген в мазето на неизползваната детска градина в Гласъл Парк, не разкри много, но доктор Хоув не изпитваше съмнения, че онова, което убиецът беше поставил във втората жертва, не е било бомба. Картината показваше плътен, триъгълен предмет, нещо, което приличаше на много тънко парче пица. Тя не беше виждала подобно нещо и единственият начин да разбере повече беше да го извади от трупа.

Доктор Хоув не беше мигнала цяла нощ и отиде в лабораторията по съдебна медицина преди разсъмване. Нямаше търпение да приключи по-бързо. Налагаше се да извърши аутопсията на новата жертва сама, без асистент, и процедурата щеше да продължи по-дълго от обикновено.

Минаваше седем, когато доктор Хоув се обади на мобилния телефон на Хънтър.

По време на краткото пътуване от апартамента си до моргата детективът изслуша съобщения за изстрели на Бойл Хайтс и въоръжен грабеж в Силвър Лейк. Размина се с три полицейски коли с включени лампи и сирени и две линейки. Денят току-що беше започнал. Как беше възможно този невероятен град да е обзет от такова безумие?

Главната сграда на Съдебната медицина имаше интересна архитектура с елементи на ренесансов стил. Тухлите и светлосивите трегери й придаваха вид на оксфордски колеж. Работното й време беше от понеделник до петък, от осем до седемнайсет часа. Освен ако не беше отправено специално искане, вечер и в почивните дни не се извършваха аутопсии. Тази определено беше от изключенията.

Хънтър позвъни на Гарсия от колата и не се изненада, като го завари вече да чака на празния паркинг.

— Бързо дойде — подхвърли Робърт, щом слезе от стария си буик.

— Не съм спал. Чаках обаждането ти.

Хънтър го изгледа подозрително.

— Ами Ана?

Карлос поклати глава.

— И тя не мигна. Настоя да стои будна заедно с мен. Каза, че така поне ще прекараме няколко часа заедно, тъй като напоследък не сме имали тази възможност. Знаеш я колко е проницателна. Вече усети, че случаят, по който работим, не е обикновен. Не проронва нито дума, но по лицето й виждам, че се тревожи.

Робърт кимна с разбиране. Харесваше Ана. Тя беше невидимата сила зад партньора му. Повечето съпруги на полицаи не разбираха и не поддържаха мъжете си. Разводите сред полицаите в Лос Анджелис бяха близо седемдесет процента, но Хънтър не виждаше как това може да се случи с Ана и Карлос. Те бяха родени един за друг.

От друга страна, Робърт не се беше женил. Няколкото връзки, които имаше през годините, не доведоха до брак. Винаги започваха добре, но напрежението и всеотдайността, които изискваше професията му, се отразяваха на повечето любовни истории.

Той спря и се обърна, когато чу, че в паркинга влиза друга кола.

Капитан Блейк паркира сребристия си металик додж чалънджър до хондата на Гарсия.

— Искам да гледам — обясни тя, затвори вратата и натисна бутон на ключа, фаровете на автомобила присветнаха два пъти, последвани от тихо изщракване.

— Искам да имам по-ясна представа с кого си имаме работа, по дяволите, и що за изрод отне живота на четирима души в моя град.

Мълчаливата и изморена доктор Хоув ги поведе в сградата. Повечето лампи не бяха запалени и без оживлението и суетнята на хора, санитари и патолози, сновящи насам-натам, мястото приличаше на музей на филми на ужасите. Студеният мирис на дезинфектант, който им беше познат до болка, изглеждаше по-силен толкова рано сутринта. Преобладаващата миризма на смърт и разложение ги следваше на всяка крачка и дразнеше ноздрите им. Гарсия потръпна, когато минаха покрай празната приемна и завиха по пуст коридор. Колкото и пъти да беше вървял с Робърт по тези коридори, той още не беше свикнал с чувството на празнота, което винаги го обземаше там.

— Няма смисъл да ви го обяснявам, докато не го видите с очите си — каза доктор Хоув и набра кода на металното табло до вратата на залата за специални аутопсии. — И ако сте си помислили, че бомбата, оставена в първата жертва, е нещо откачено, почакайте да видите това.

46.

Помещението беше голямо и ярко осветено от две редици неонови лампи на тавана. В средата имаше две стоманени маси, едната закована на пода, а другата на колелца.

Четиримата влязоха и веднага ги блъсна струя студен въздух и чувството за огромна тъга, което ги смрази до кости. Трупът на брюнетката лежеше непокрит на закованата маса. Шевовете на устата и тялото й бяха махнати и заменени с нови, очертаващи характерния за аутопсиите V-образен разрез. Жената изглеждаше странно спокойна. Неизмеримото страдание, изписано на лицето й само допреди няколко часа, беше изчезнало, сякаш беше благодарна, че някой е махнал ужасяващите шевове от нея.

Всички си сложиха латексови ръкавици и мълчаливо се приближиха до масата. Доктор Хоув закопча догоре бялата си лабораторна престилка и заобиколи от другата страна на трупа.

Хънтър дълго гледа лицето на мъртвата жена. Вече нямаше съмнение.

— Мисля, че името й е Кели Дженсън — тихо каза той, извади черно-бяла разпечатка от папката, която носеше, и я дадена съдебния лекар.

Капитан Блейк и Гарсия погледнаха над масата. Доктор Хоув внимателно разгледа снимката и после я доближи до лицето на жертвата. Без шевовете на устните й и измита от кръвта, приликата беше безспорна.

Патоанатомът кимна.

— Доколкото виждам, прав си, Робърт.

— В информацията за нея пише, че когато била тийнейджърка, се спънала и паднала през стъклена врата в училище — продължи Хънтър, като четеше от информацията за убитата жена. — Две големи стъкла се забили в лявото й рамо и оставили белег с формата на буквата „V“. Срязала и десния си лакът и под ставата би трябвало да има полукръгъл белег.

Доктор Хоув вдигна дясната ръка на жертвата и останалите се наведоха да видят лакътя. На два сантиметра под ставата се виждаше стар, избледнял полукръгъл белег. Всички се преместиха към предната част на масата. Съдебният лекар повдигна леко горната част на тялото. На лявото рамо на жената имаше V–образен белег със следи от шевове от двете страни.

— Мисля, че сега няма съмнение, не сте ли съгласни? — попита доктор Хоув и отпусна трупа на масата.

— Коя е тя? — попита капитан Блейк.

— Информацията, която имам в момента, не е много, само каквото е било предадено на отдел „Изчезнали лица“. Трийсетгодишна и е от Грейт Фолс в Монтана. Съобщили са за изчезването й преди двайсет и един дни. — Робърт млъкна и се изкашля. — А сега идва интересното. Човекът, съобщил за изчезването й, е мениджърът й.

— Мениджър? — учуди се Карл ос.

Партньорът му кимна.

— Кели Дженсън е била художничка.

47.

Всички затаиха дъх. Капитан Блейк първа наруши мълчанието:

— На колко години беше първата жертва?

— Лора Мичъл беше на трийсет — отвърна Гарсия.

— И когато е изчезнала?

Карлос погледна партньора си.

— Преди петнайсет дни.

Барбара затвори очи за миг.

— Фантастично — рече. — Имаме работа с убиец-психопат, който преследва красиви, чернокоси, трийсетгодишни художнички и се възбужда, като зашива телата им?

Робърт не отговори.

— Има ли други изчезнали чернокоси трийсетгодишни художнички?

— Потърсих десет седмици назад, капитане. Лора Мичъл и Кели Дженсън са единствените две.

Блейк отново се втренчи в трупа на масата.

— Е, предполагам, че това поне е нещо. — Тя се обърна към двамата детективи: — Ще говорим в управлението. А сега какво имаме тук, докторе?

Патоанатомът се приближи до масата за аутопсии.

— Също като първата жертва, шевовете са аматьорски, меко казано. — Доктор Хоув посочи устата на Кели Дженсън. По-скоро приличат на възли. Общо са десет, по пет на всяка част на тялото.

— Да, като на първата — потвърди Карлос.

Съдебният лекар кимна.

— Тогава да не търсим човек с познания в областта на медицината? — попита Блейк.

— Дори да има такива, той не ги е показал тук. Използваният конец е много дебел. В хирургията го наричаме номер шест или седем. Размерите на конците са описани във фармакопеята на Съединените щати — обясни доктор Хоув. — Номер седем е най-дебелият. За сравнение, номер четири е горе-долу с диаметъра на корда за ракета за тенис. Конецът, с който е зашита жертвата, ще бъде изпратен за анализ в лабораторията днес, но няма съмнение, че е найлонов. — Тя се обърна и взе папка. — Органите й са здрави, но обезводнени. Освен това показват симптоми на леко недохранване.

Капитан Блейк пристъпи от крак на крак.

— Убиецът я е държал гладна?

— Може би, но не дълго, най-много два дни. Жената е била лишена от храна и вода в деня, когато е умряла, или предишния. — Доктор Хоув вдигна дясната си ръка и им направи знак да почакат. — Шевовете на устата й бяха съвсем пресни, вероятно направени само часове преди смъртта й. Това обаче не е причината за липсата на храна и вода.

— Някакви предположения? — попита капитан Блейк и повдигна вежди.

Доктор Хоув прибра косата си зад ушите.

— Може да има различни причини — някакъв ритуал от страна на убиеца, жертвата е отказала да се храни или не се е чувствала добре, била е ядосана и така нататък… — Тя леко сви рамене.

— Откри ли някакви белези по тялото й, докторе? — обади се Хънтър.

Лицето на съдебния лекар се промени, сякаш детективът беше задал въпрос за един милион долара.

— Ето тук нещата започват да стават интересни. — Тя отстъпи вдясно и отново впери очи в призрачно бледото лице на Кели Дженсън. — Не намерих нито една драскотина по нея.

Капитан Блейк остана озадачена.

— Нищо?

— Нищо — потвърди доктор Хоув. — Както споменах, по китките и глезените няма белези и охлузвания. Знаем, че не е била завързана за масата в мазето на детската градина, но не мога да открия и нищо, което да предполага, че изобщо е била завързана, докато са я държали в плен. Прегледът на вътрешността на устата и кожата наоколо също не показа следи, че устата й е била запушена.

— Това означава, че убиецът не се е притеснявал, че тя ще издаде звук — отбеляза Гарсия.

Съдебната лекарка кимна.

— Била е упоена или заключена в обезопасена и звукоизолирана стая, или и двете. Резултатите от токсикологичния анализ ще бъдат готови след няколко дни.

— Следи от убождания? — попита Хънтър.

— Не, с изключение на леките охлузвания по дланите и коленете, които съм сигурна, че е получила, когато е паднала на пода, по нея няма нито една драскотина. Щом махнах конците, не остана абсолютно никакво доказателство, че убиецът я е докосвал.

Всички се умълчаха.

Робърт се замисли колко дълго бе разглеждал снимките от местопрестъплението на Лора Мичъл. Също като при Кели Дженсън, и по нея нямаше драскотина.

Загледа се в ръцете на Кели и се смръщи. Ноктите й бяха изпилени като на вещица, възможно най-заострени.

— Откри ли нещо под ноктите й, докторе? Защо са като на… хищен звяр?

— Имаш набито око, Робърт. И отговорът е, че не съм сигурна защо. Но, да, намерих нещо под ноктите — прах с цвят на тъмна мед. Може да е глина, прах от тухли или засъхнала мръсотия. Пак ще трябва да изчакаме резултатите от лабораторните изследвания, за да бъдем сигурни.

Хънтър се наведе и огледа по-отблизо ръцете на Кели Дженсън.

— Ще маркирам със „Спешно“ всичко, свързано с този случай, което изпращам в лабораторията — увери ги доктор Хоув. — Да се надяваме, че ще започнем да получаваме резултати след един-два дни. Но за съжаление заради жестоки вътрешни наранявания на жертвата и голямата кръвозагуба няма да можем да установим със сигурност дали е била изнасилена или не. Ако е имало някакви следи, те са били измити от собствената й кръв.

Всички се сковаха, когато чуха думите й.

Патоанатомът се приближи до металния плот и взе нещо от пластмасов поднос.

— Ето я причината за всичко. Гротескно и същевременно гениално — каза, докато се връщаше до масата за аутопсии. Странният метален предмет, който държеше, беше дълъг двайсетина сантиметра, широк 0,6 сантиметра и дълбок пет сантиметра. На пръв поглед приличаше на няколко дълги и тесни метални ивици, натрупани една върху друга като колода карти.

Останалите наблюдаваха с любопитство.

— Това е поставил в жертвата убиецът — продължи доктор Хоув, този път с по-тъжен глас.

— Не знам какво е, но със сигурност не е онова, което видяхме на рентгена, по дяволите — обади се капитан Блейк.

— Не е. Не и в това положение — съгласи се съдебният лекар.

— Какво означава това, за Бога?

Патоанатомът отиде от другата страна на масата за аутопсии, оставяйки известно разстояние между себе си и другите трима.

— Оръжие, каквото не съм виждала. Комплект от дванайсет ножчета за бръснене, широки 0,6 сантиметра, прикрепени заедно с много силен и ефикасен пружинен механизъм. Ножчетата са остри като лазер. Самурайският меч реже като бейзболна бухалка в сравнение с тях.

Хънтър потърка очи и се размърда неспокойно.

— Не разбирам. — Карлос поклати глава. — Както отбеляза капитанът, не видяхме това. Какво имаше предвид, като каза, че не е било в това положение, докторе?

— Очевидно си спомняте какво видяхме в тялото на жертвата на рентгена, нали? Голям триъгълен предмет. Нещо като голям транспортир — поясни доктор Хоув и продължи, без да дочака отговор: — Как предполагате, че убиецът е вкарал това нещо в жената? Ще трябва да се съгласите, че овалната основа е твърде широка, за да бъде пъхната в тялото.

Робърт въздъхна тежко и дълбоко и пак се вгледа в предмета в ръцете на патоанатома.

— Нещо като разгъващ се нож.

Капитан Блейк насочи вниманието си към Хънтър:

— Какво?

— Точно така — потвърди доктор Хоув и отново им показа дългия и тънък метален предмет. — Когато е затворен така, убиецът не е имал никакви проблеми да го вкара в жертвата и после да я зашие.

Гарсия потрепери.

— И щом разгъващият се нож е бил поставен вътре, случило се е ето това. — Съдебният лекар хвана предмета с два пръста и с показалеца на другата си ръка щракна почти невидимо копче отгоре.

48.

Всички изненадано отскочиха назад.

— По дяволите! — пронизително извика капитан Блейк и закри с ръка устата си.

— Мамка му! — Гарсия инстинктивно вдигна ръце към лицето си, за да се предпази.

За част от секундата със силно металическо изщракване ножчетата на предмета в ръцете на доктор Хоув се разтвориха като японско ветрило. Присъстващите в залата стъписано впериха очи в оръжието. Каролин внимателно сложи предмета върху корема на Кели. Тесният му връх докосваше лонната кост на жертвата.

— Това е приблизително положението, в което оръжието беше намерено в нея — най-после каза тя. Гласът й беше по-тих и по-мрачен отпреди. — Както виждате, площта, която заема, е почти цялата ширина на корема.

Капитан Блейк изпусна дъха, който беше затаила.

— Ножчетата са остри като лазер и от двете страни — продължи патоанатомът. — Пружините, които ги отварят, са малки, но много мощни и могат да създадат няколко килограма натиск, може би колкото когато някой сече с касапски сатър. Това нещо прерязва всичко по пътя си. — Съдебният лекар посочи голям чертеж на женски орган на стената зад нея. — Пикочният канал, пикочният мехур, шийката на матката, матката, яйчниците, вагиналната кухина, всичко в репродуктивната й система е било осакатено за миг. Остриетата са разкъсали и мускула, апендикса и част от дебелото черво. Тазовата й кост е била нащърбена. Нямало е начин да оцелее. Вътрешният кръвоизлив е бил… невъобразим, но смъртта не е настъпила веднага. Болката, която жената е преживяла, е нещо, което дори Сатаната трудно би си представил.

Хънтър прокара пръст по устните си.

— Колко е продължила?

— Колко време е страдала ли? — Доктор Хоув повдигна рамене. — Зависи колко силна е била. Вероятно няколко минути, но съм сигурна, че са й се сторили дни.

Всички насочиха погледи към предмета, който патоанатомът бе поставила върху корема на Кели.

— Обясни пак как действа това нещо — обади се капитан Блейк.

— Елементарно. — Каролин взе оръжието. — Ножчетата са толкова остри, че не може да се докоснат и прибирането им би породило проблем, но вътре е вграден прибиращ механизъм. — Тя посочи кръгъл винт на два сантиметра от основата на предмета — страната, която държеше единия край на ножчетата. Доктор Хоув извади отвертка от остъклен шкаф и бавно започна да го отвинтва. Ножчетата се прибраха едно зад друго и се затвориха като ветрило. След по-малко от минута всичките отново бяха подредени като колода карти.

— Спусъкът е това копче. — Тя го посочи с пръст. — Подобно е на онова в химикалките, които се щракат.

Останалите се приближиха да го разгледат по-добре.

— А щом това нещо е било поставено в жертвата, кой е натиснал копчето? — попита Барбара.

— Спусъкът е сходен с механизма на химикалката, но не е същият. Разликата е, че този е много по-чувствителен. Гениално изобретение. Вижте. — Доктор Хоув взе странния нож и отстъпи назад. Този път, вместо да натисне копчето, тя го тръсна рязко надолу.

Ножчетата отново изщракаха и се разтвориха ветрилообразно.

— Активира се сам — добави. — Трябва му само лек удар.

Мислите на Робърт трескаво запрепускаха в главата му.

— Мамка му! Масата… и тезгяхът… Ето защо… Ударът…

Капитан Блейк леко поклати глава в знак, че не разбира.

— Мислиш ли, че същият спусъчен механизъм е бил използван да активира бомбата, поставена в Лора Мичъл? — попита Хънтър.

Каролин се замисли и после изражението й се промени, когато нещата й се изясниха.

— Да, лесно би могъл да се приспособи. Механизмът е толкова чувствителен, че доктор Уинстън може да го е активирал, докато е изваждал бомбата от жертвата.

— Колко висока е тя? — попита Робърт и кимна към трупа на Кели Дженсън.

— Метър шейсет и пет — отвърна патоанатомът.

Хънтър се обърна към капитан Блейк:

— Масата в старата детска градина и месарският тезгях в Източен Лос Анджелис бяха повдигнати над земята трийсетина сантиметра с дървени блокчета или тухли. Жертвите не са били много високи. Лора Мичъл е била метър шейсет и седем. Убиецът се е погрижил да принуди жертвите да скочат долу, след като се свестят.

— Господи! — Доктор Хоув отново погледна ножа. — Допирът на краката им до земята е задействал механизма в телата им.

— Достатъчно силен ли е бил да задейства механизма? — попита капитанът.

— Да — отвърна патоанатомът и миг по-късно допря ръка до устата си, когато разбра какво означава всичко това. — Боже! Убиецът е искал да ги накара да се самоубият, без да го съзнават.

49.

— И така — рече Барбара Блейк и затвори вратата на кабинета на детективите само няколко минути след като се върнаха в Паркър Сентър. — Какво става, по дяволите? Ясно ми е, че имаме работа с психопат, обсебен от художнички. И двете брюнетки. И двете трийсетинагодишни. И двете привлекателни. В Лос Анджелис този вид обсебване е нормална лудост. Но че слага разни неща в жертвите… абсурдни неща като бомба или… — поклати глава, сякаш думите й убягваха.

— … проклет ветрилообразен нож и после зашива телата им, това е абсолютно откачено. — Тя погледна Робърт. — Но не става дума за това, нали? Този тип не е смахнат. Той не чува гласа на дявола в главата си и не пие собствената си урина, нали?

— Не мисля.

— Тогава е маниак, който избива идолите си?

— На пръв поглед… може би — отвърна Хънтър, — но ако се вгледаш в доказателствата, не е възможно вманиачен почитател да е извършил убийствата.

— Защо? И за какви доказателства говориш?

— Липсата на наранявания.

Тя сбърчи чело толкова силно, че веждите й почти се срещнаха.

— Две жертви. — Робърт вдигна два пръста. — И двете отвлечени и държани за заложнички около две седмици. Спомняш си какво каза доктор Хоув, нали? Като изключим жестокостта с шевовете и начина, по който жените са умрели, и двете са недокоснати. Нямат нито драскотина. Убиецът не ги е пипнал с пръст, докато са били в плен.

— Добре — съгласи се Блейк. — И как се свързва това с теорията за обсебен почитател?

— Обсебените почитатели дълго фантазират за идолите си — обясни Хънтър. — Точно затова се вманиачават. Повечето им фантазии са сексуални, някои са свързани с насилие, но никоя не е за отвличане на идолите им, за да си бъбрят на горещ шоколад и понички. Ако този човек беше почитател, достатъчно обсебен, за да отвлече, вероятно не би могъл да устои да не осъществи поне една от фантазиите си. Особено ако и без това е готов да ги убие. И ако го стори, непременно ще има наранявания по телата им.

Блейк се замисли. Никога нямаше да разберат дали жертвите са били изнасилени. Но Хънтър беше прав. Липсата на наранявания предполагаше, че убиецът не е търсил това. Теорията за обсебен почитател започваше да звучи неправдоподобно.

— Кой, по дяволите, е способен на такова нещо? — попита тя. — Някой с множествена самоличност?

— Възможно е, но е трудно да се каже при наличието на онова, с което разполагаме.

— Защо? Самият ти каза, че убиецът се е превърнал от пасивен в абсурдно жесток. Това не е ли показателно за крайна промяна в настроението? Драстична промяна на самоличността?

Робърт кимна.

— Да, но начинът, по който той извършва насилието, противоречи на тази теория.

— В какъв смисъл?

— Времето и подготовката за двете убийства са твърде дълги.

— Чакай малко. Не мога да следя мисълта ти.

— Повечето промени в настроението и крайни промени на самоличността се задействат от нещо — силна емоция като гняв, любов или ревност. Това не се случва като гръм от ясно небе. Новото настроение или самоличност надделява и се задържа известно време, но щом гневът или някое друго чувство изчезне, самоличността прави същото. Човекът става такъв, какъвто е бил. — Той щракна с пръсти. — Все едно се събужда от унес. Колко дълго мислиш, че продължава унесът, капитане?

Блейк започна да схваща.

— Не достатъчно дълго.

— Да — съгласи се Робърт. — Убиецът е направил бомба и адски нож, да не говорим за уникалния самоактивиращ се спусъчен механизъм. Освен това е отделил време да подготви мястото, където е оставил жертвите, и после спокойно е зашил частите на телата им. Всичко това отнема много време, и подготовката, и извършването.

— И означава, че убиецът трябва да е бил в променено състояние на ума няколко дни или седмици, което е малко вероятно — добави Гарсия.

Хънтър кимна.

— Освен това общоприетото мнение в съвременната психология в момента е, че синдромът на множествената самоличност не съществува, а е терапевтично предизвикано психично разстройство, поддържано от безкрайната канонада на телевизионни дискусии, романи и холивудски филми.

— Какво?

— В общи линии, съвременната психология смята, че синдромът на множествената самоличност е пълна глупост.

Барбара Блейк се облегна на бюрото на Робърт и разкопча сакото си.

— Тогава имаме работа с човек, който отлично съзнава какво прави?

— Да.

— Изобретателността му е доказателство за това — допълни Гарсия.

Хънтър кимна.

— Той е и търпелив, и дисциплиниран — рядко срещани качества в днешно време дори в най-спокойните хора. Добавете към това и майсторските му умения, които е показал дотук, и няма да се учудя, ако се окаже, че е часовникар или художник. Може би скулптор.

Капитанът отвори широко очи.

— Например неуспял скулптор? Човек, който не е постигнал успеха на жертвите си? Мислиш ли, че деянията му може да са породени от завист?

Робърт премести тежестта си на левия крак.

— Не, не мисля, че са породени от завист.

— Защо си толкова сигурен? Завистта е силна емоция.

— Ако убиецът е неуспял човек на изкуството, който търси отмъщение, защото не е станал известен, мишената му няма да бъдат други творци. В това няма логика. Те не са причината за неуспеха му.

Карл ос прехапа устни и кимна в знак на съгласие:

— Отмъщението му ще бъде насочено срещу мениджъри, уредници на галерии, художествени критици или журналисти, хора, които може да повлияят на кариерата му, а не колеги.

— И приликата между Лора Мичъл и Кели Дженсън не е случайно съвпадение, капитане — добави Хънтър.

— За извършителя жертвите означават много повече отколкото само средство за отмъщение.

— Убиецът е използвал същия метод на действие, но е сложил различно устройство за убиване в жертвите — отбеляза Гарсия. — Мисля, че те не са избрани произволно, а в тях е вложено някакво значение.

— Какво? — попита Барбара. В тона й се прокрадна нотка на раздразнение. Тя прекоси стаята и се приближи до прозореца. — Какво общо може да имат бомба и нож, какъвто дори не съществуваше в света допреди няколко дни, с две художнички?

Никой не отговори. Последвалото мълчание съдържаше различно значение за тримата.

— Тогава новата жертва прецаква уликата ни към Джеймс Смит, така ли? — попита Барбара. — Всичко, което намерихме в апартамента му, беше за Лора Мичъл. Нямаше нищо за Кели Дженсън.

— Може би — рече Карлос и започна да си играе с един кламер.

— Какво искаш да кажеш?

— Смит вероятно има друга стая в друг апартамент — отвърна той.

— Какво? — Шефката му го изгледа гневно.

— Може да е по-умен, отколкото мислим, капитане. Той знае, че ако го хванем за двете жертви и открием само едната стая, ще има голяма вероятност да му се размине. — Карлос остави изкривения кламер на бюрото си. — Както вече ни е известно, той е приел името Джеймс Смит, защото е знаел, че ако се случи нещо, самото име ще го скрие сред хората. — Гарсия започна да отброява на пръстите на дясната си ръка. — Предплаща наема и сметките си. Ако той е нашият човек, със сигурност знаем, че има най-малко още едно жилище на друго място, където държи жертвите си, защото ни е известно, че не ги е държал в онзи апартамент. В такъв случай Смит има друг нает апартамент, може би на различно име. Ето защо не можем да го намерим.

Капитанът се подпря на перваза на прозореца.

— Това е малко вероятно.

Карлос изпука кокалчетата на пръстите си.

— Малко вероятно е и някой да направи саморъчна бомба, откачен нож и спусъчен механизъм и да ги сложи в жертвата, а после да я зашие. — Той млъкна, за да постигне ефект. — Доказателствата сочат, че този човек е непредсказуем, капитане. Той е умен, много ловък и търпелив. Наистина ли ще се изненадаш, ако има друга стая с колажи? Това му дава възможност да опровергае обвиненията.

— Гарсия е прав, капитане — обади се Хънтър и седна на ръба на бюрото си. — Не можем да отхвърлим Джеймс Смит като извършител само защото в стаята, която намерихме, нямаше нищо за Кели Дженсън.

— Забелязали ли са го някъде? Получили ли са някаква полезна информация по новооткритата телефонна линия?

— Още не.

— Страхотно. — Блейк посочи улицата навън. — В този град живеят повече от четири милиона души, а никой не знае кой всъщност е Джеймс Смит. Той просто изчезна. — Тя тръгна към вратата и я отвори. — Преследваме проклет дух.

50.

Хънтър се върна в кабинета си и намери имейл от Майк Бриндъл, който му беше изпратил лабораторните резултати от влакната, открити на стената зад голямото платно в апартамента на Лора Мичъл. Детективите се бяха оказали прави в предположенията си. Влакната бяха от обикновена вълнена шапка. Това означаваше, че човекът, който се беше крил зад картината, е висок някъде между метър и осемдесет и метър и деветдесет.

Резултатите за отпечатъците от обувки също бяха готови, но тъй като бяха оставени върху домашен прах и размазани, не бяха сто процента точни. Заключението беше, че вероятно са от обувки номер четирийсет и пет, което съответстваше на теорията за ръста на човека. Интересният факт беше, е не бяха открили следи от подметките — никакъв отпечатък от търговска марка или грайфери, нищо. Подметката беше абсолютно гладка. Обяснението на Майк Бриндъл беше, че онзи, който е чакал в апартамента на Лора, е използвал нещо да покрие обувките си, вероятно саморъчно направено, някаква мека гума или синтетична пяна. Това несъмнено беше заглушило и стъпките на извършителя.

След като претърсиха целия под на ателието за стъпки от обувки номер четирийсет и пет, Бриндъл стигна до същия извод като Хънтър и Гарсия. Нападателят на Лора Мичъл се беше скрил зад голямата картина, подпряна на задната стена, някак бе отклонил вниманието на Лора и бързо я беше упоил с някакво силно успокоително средство, вероятно интравенозно.

— Получих личната информация за Кели Дженсън от проучването — съобщи Карлос, който влезе, носейки зелена найлонова папка.

— Казвай — подкани го Робърт и вдигна глава.

Партньорът се настани зад бюрото си и отвори папката.

— Кели Дженсън, родена в Грейт Фолс, Монтана, преди трийсет години. Родителите й още не са уведомени за смъртта й. Започнала да рисува в гимназията… Когато навършила двайсет, против волята на родителите си дошла да живее тук, в Лос Анджелис… Няколко години се борила, отхвърлена от всеки мениджър и художествена галерия в бизнеса… Дрън-дрън, типична лосанджелиска история, само че за художничка, а не за актриса.

— Как са я забелязали?

— Продавала картините си на улична сергия на крайбрежната улица. Открила я не кой да е, а самата Джули Глен, най-добрата нюйоркска критичка. Седмица по-късно Кели се сдобила с мениджър, Лукас Лорънт. Той съобщил за изчезването й. — Карл ос протегна ръце над главата си. — След това кариерата на Кели стремително се отправила към висините. Джули Глен написала статия за нея в „Ню Йорк Таймс“ и за месец платната, които Кели не можела да продаде на плажа, били разграбени като топъл хляб.

Робърт погледна часовника си и взе якето си.

— Добре. Да тръгваме.

— Къде?

— При човека, съобщил за изчезването й.

51.

Уличното движение беше като религиозно шествие и на Гарсия му бяха необходими два часа, за да измине трийсет и седемте километра между Паркър Сентър и Лонг Бийч.

Лукас Лорънт, мениджърът на Кели Дженсън, имаше кабинет на петия етаж на Ист Бродуей Стрийт 246.

Лорънт беше на трийсет и няколко години, със смугла кожа, тъмнокафяви очи и късо подстригана коса, която беше започнала да се прошарва. Хънтър предположи, че бръчките около устните му се дължат на пристрастено пушене. Морскосиният костюм му стоеше добре, но вратовръзката му беше грозотия в стил Пикасо от ъгловати разноцветни кръпки, която можеше да си сложи само човек с огромно самочувствие. А Лорънт определено имаше самочувствие — онова, което идва с богатството и успеха.

Той стана от двойното бюро, издигнато на пиедестал, и посрещна двамата детективи на вратата. Ръкостискането му беше крепко като на бизнесмен, готов да приключи голяма сделка.

— Джоун ми каза, че сте детективи от полицията. — Лорънт погледна Хънтър. — Надявам се, че не сте художници и това не е номер да влезете при мен без уговорен час. — Той се усмихна и покрай очите му се появиха дълбоки бръчки. — Но дори да е така, това показва, че сте изобретателни и амбициозни.

— За съжаление наистина сме полицаи — отговори Робърт и му показа служебните си документи. Усмивката на мениджъра бързо помръкна. Едва тогава той си спомни, че преди две седмици бе съобщил за изчезването на Кели.

Хънтър му каза само най-необходимото. Лорънт пребледня и се прегърби на стола. Очите му унесено се втренчиха някъде през детектива.

— Но това е абсурдно… Убита? От кого? И защо? Кели беше художничка, а не наркодилър.

— Именно това се опитваме да разберем.

— Но тя щеше да има изложба след по-малко от два месеца… Щеше да ни донесе близо милион.

Двамата детективи се спогледаха обезпокоено, сякаш искаха да кажат: „Странен момент да мисли за пари.“

Лорънт започна да търси цигари в най-горното чекмедже на бюрото си.

— Обикновено не пуша в кабинета си — обясни той, — но сега се нуждая от цигара. Имате ли нещо против?

Робърт и Карлос повдигнаха рамене.

Лорънт поднесе цигарата към устните си, запали я с трепереща ръка и всмукна дима толкова дълбоко, сякаш животът му зависеше от това.

Двамата детективи седнаха на креслата с цвят на сьомга пред бюрото му и започнаха да му задават въпроси за взаимоотношенията му с Кели и какво знае за личния й живот. От отговорите на Лорънт и забележката му за единия милион бързо им стана ясно, че взаимоотношенията му с Кели са били деветдесет и девет процента делови.

— Имахте ли ключове от апартамента й? — попита Гарсия.

— Не, за Бога. — Той дръпна за последен път от цигарата, приближи се до прозореца, угаси я на перваза и я хвърли на улицата долу. — Кели не обичаше в апартамента и ателието й да ходят хора. Не ми позволяваше дори да видя картините й, преди да бъдат напълно завършени, и пак трябваше да я моля да ми ги покаже. Художниците са много самовлюбени и ексцентрични.

— Апартаментът й в Санта Моника и ателието й в Кълвър Сити, нали?

Лорънт кимна нервно.

— Прав ли съм да мисля, че вие и госпожица Дженсън сте ходили заедно на светски събития — вечери, приеми, изложби, раздаване на награди, такива неща?

— Да, доста често през трите години, докато я представлявах.

— Познавате ли някого, с когото се е срещала? Тя водеше ли гаджетата си на тези ангажименти?

— Кели? — Лорънт се изсмя напрегнато. — Последното, по което тя си падаше, бяха любовните връзки. Кели беше поразително красива. Мъжете се хвърляха в краката й, но тя нехаеше.

— Сериозно? — обади се Хънтър. — Имаше ли причина?

Лорънт сви рамене.

— Не съм я питал, но знам, че е била наранена от някого, когато е била влюбена преди няколко години. Такава рана никога не заздравява и те кара да бъдеш предпазлив с всяка връзка по-нататък. Разбирате ли какво искам да кажа?

— А знаете ли дали Кели е имала случайни връзки? — попита Карлос.

— Може би. Както споменах, тя беше поразително красива. Но не познавам мъжете, с които се е срещала. Тя не говореше за тези неща.

— Споменавала ли е за имейли, които са я уплашили или разстроили напоследък? — попита Робърт.

Лорънт се намръщи и се помъчи да си спомни.

— Нищо определено. Не съм сигурен дали някои са били страшни или разстройващи, но съм убеден, че получи няколко странни съобщения от влюбени почитатели. Това се случва по-често, отколкото си мислите. Съветвам моите художници да не им обръщат внимание и да не им отговарят.

— Да не им обръщат внимание?

— Почитателите идват със славата, детектив. Това е комплексна сделка, от която не можеш да се измъкнеш. И за жалост някои от тях са много особени, но обикновено не са злонамерени. Всички художници, които представлявам, имат почитатели. — Погледът му се насочи към пакета цигари на бюрото и той се поколеба дали да не запали друга, но вместо това започна да си играе с писалката си „Монблан“. — Мениджър съм на Кели от три години и през това време никога не съм я виждал нещастна или разтревожена. На лицето й винаги сияеше усмивка, сякаш беше татуирана на устните й. Наистина не си спомням да съм я виждал нещастна.

— Кога за последен път говорихте с госпожица Дженсън? — попита Гарсия.

— Трябваше да се срещнем на обяд на… — Лорънт прелисти подвързания с кожа дневник на бюрото си.

— На двайсет и пети февруари. Щяхме да обсъждаме предстоящата й изложба в Париж. Кели много се вълнуваше за пътуването от месеци, но не дойде на срещата и не ми се обади да я отложим. Опитах да се свържа с нея, но се включи телефонният й секретар. След два дни се отказах да я търся и се свързах с полицията.

— Известно ли ви е Кели да е била замесена с наркотици, хазарт или други лоши неща?

— Не, за Бога! Поне аз не знам. Кели дори не пиеше. Тя беше типичното добро момиче.

— Финансови затруднения?

— Едва ли. Тя печелеше много пари. Картините й се продаваха за хиляди.

Хънтър се запита дали ако хвърли стотачка през прозореца, Лорънт ще скочи да я вземе.

Преди да си тръгнат, той се спря на прага и се обърна към мениджъра:

— Знаете ли дали госпожица Дженсън е била приятелка с друга художничка от Лос Анджелис, Лора Мичъл?

Лорънт го погледна озадачено и сетне поклати глава.

— Лора Мичъл? Не съм сигурен. Стиловете им са различни.

Робърт го изгледа с любопитство.

— Ако искайте, вярвайте, но мнозина художници са странни в това отношение — поясни Лорънт и се намръщи замислено. — Някои не искат да общуват с художници с различен стил, а други изобщо не желаят да общуват с други художници. Защо питате?

— Само се чудя. — Хънтър му даде визитната си картичка. — Ако се сетите нещо друго, моля ви…

— Почакайте! — прекъсна го Лорънт. — Лора Мичъл и Кели се срещнаха. Беше преди няколко години. Съвсем бях забравил. Точно в началото на кариерата на Кели. Наскоро бях започнал да я представлявам. Интервюираха я за документален филм на кабелна телевизия. Нещо за новата вълна американски художници от Западния бряг. Участваха няколко художници. Мисля, че снимаха в… — Очите му се насочиха към празно място на стената. — Музеят „Гети“ или може би „Мока“, не съм сигурен. Но Лора Мичъл беше там в онзи ден.

52.

Беше се стъмнило, когато Хънтър и Гарсия се върнаха в Паркър Сентър. И двамата бяха капнали от умора.

— Отивай си у дома, Карлос — каза Робърт и потърка очи. — Прекарай вечерта с Ана. Заведи я на ресторант или на кино. В момента не можем да направим много, освен да преглеждаме отново информацията, а сме твърде уморени.

Гарсия знаеше, че партньорът му е прав. И Ана много щеше да се радва да бъде със съпруга си цяла вечер. Той посегна към сакото си.

— Ти няма ли да си ходиш? — попита Гарсия, като видя, че Хънтър включи компютъра си.

— След пет минути. Само искам да проверя нещо в интернет.

* * *

Отне му много повече време, отколкото очакваше, за да намери справки за документалния филм, за който беше споменал мениджърът на Кели Дженсън. Филмът беше нискобюджетна продукция на кабелния телевизионен канал „Изкуство и развлечения“ със заглавие „Красотата на платната; изгряващите таланти от Западния бряг“. Беше излъчен само веднъж преди три години. Хънтър позвъни в офиса на телевизията в Лос Анджелис, но по това време нямаше кой да му помогне. Трябваше да се свърже с тях отново сутринта.

Той не се прибра направо у дома, след като излезе от кабинета си. Съзнанието му беше изпълнено с прекалено много мисли, за да се осмели да се отдаде на самотата в апартамента си.

Ако убиецът наистина принуждаваше жертвите си да се самоубият с активиращ се при удар спусъчен механизъм, те бяха прави за Лора Мичъл, първата жертва. Тя не би трябвало да умира на месарския тезгях, а да скочи на пода и бомбата да избухне в нея. Ала спусъкът така и не се беше задействал. Лора Мичъл беше умряла от задушаване. Майка й бе разказала на Хънтър за пристъпите на Лора като малка — вероятно някакво психично състояние, което беше престанало да се проявява, след като тя бе започнала да рисува. Робърт знаеше, че такова състояние може лесно да се завърне поради някакъв шок — травматично преживяване като силна болка или паниката, която беше изпитала сама в тъмната стаичка, със зашити устни и тяло.

Той шофира безцелно известно време и накрая спря на брега на океана в Санта Моника.

Обичаше да гледа океана нощем. Шумът на прибоя и тишината го успокояваха. Напомняха му за родителите му и времето, когато беше малък.

Баща му работеше по седемдесет часа седмично на две нископлатени места. Майка му приемаше каквото й предложеха — чистене, гладене, пране. Хънтър не си спомняше събота или неделя, в които баща му да не е работил, и пак не можеха да платят всичките си сметки. Ала родителите му никога не се оплакваха. Просто играеха картите, които им раздаваха. И колкото и лоши да бяха, винаги приемаха всичко с усмивка.

Всяка неделя, след като баща му се върнеше от работа, те отиваха на плажа. Обикновено ходеха, когато всички други прибираха нещата си и си тръгваха. Понякога слънцето вече беше залязло, но Робърт нямаше нищо против. Всъщност предпочиташе да е така, защото целият плаж сякаш принадлежеше на него и на родителите му. След смъртта на майка му баща му не престана до го води на плажа в неделя. Робърт го виждаше как бърше сълзите си, докато гледа как вълните се разбиват в брега.

Навсякъде имаше туристи, особено по крайбрежната Трета улица и в баровете на плажа. Покрай Хънтър мина момче на ролкови кънки, последвано от по-малко момиче.

— По-бавно, Тим — умолително извика тя, но момчето дори не се обърна.

Хънтър седна на пясъка, загледа се във вълните и вдъхна морския въздух. Съзря група нощни сърфисти в далечината. Бяха петима, сред тях две жени. Изглежда, много се забавляваха. Близо до водата момче упражняваше футболните си умения да финтира… Беше добър. Двама влюбени, хванати за ръце, преминаха мълчаливо и сърдечно кимнаха на Хънтър, който им отвърна. Гледа ги, докато отминаха, и се вглъби в спомените си. Малцина знаеха, че някога той беше влюбен.

Устните му несъзнателно се разтеглиха в меланхолична усмивка. Докато споменът се разиграваше в паметта му, усмивката помръкна и в стомаха му зейна празнота. В окото му се образува сълза. Ала споменът беше прекъснат от звъна на мобилния телефон в джоба му. На екранчето пишеше, че номерът е непознат.

— Детектив Хънтър.

— Какво става, пич? — попита Краля с неприятния си напевен говор. На фона се чуваше силна хип-хоп музика.

— Нищо особено — отвърна Робърт.

Краля не обичаше да увърта:

— Съжалявам, пич, но нищо не се говори по улиците. Мексиканци, ямайци, руснаци, китайци, италианци… никой не знае нищо за момиче, което е било зашито. Не е била жертва на банда, поне не на известна банда.

— Да, досетих се последния път, когато разговаряхме.

— Разбра ли коя е?

— Да.

Краля зачака, но Хънтър не добави нищо повече.

— Нека отгатна. Не е била работещо момиче.

— Не.

— Казах ти, пич. Щях да знам, ако беше. — Последва кратко мълчание, изпълнено с колебание. — Виж, трябва да затварям, но ще продължа да разпитвам. Ако чуя нещо, ще ти се обадя.

Робърт затвори, избърса ръцете си от пясъка, взе якето си и тръгна към колата си. Посетителите в баровете бяха започнали да оредяват и той се замисли дали да не влезе в някое заведение и да изпие едно малцово уиски… или пет. Може би алкохолът щеше да проясни съзнанието му.

Жена, която седеше до една от масите навън, се изсмя силно и привлече вниманието му. Беше привлекателна, с къса черна коса и великолепна усмивка. Очите им се срещнаха за миг и той си спомни, че апартаментът на Кели Дженсън е в Санта Моника. И художническото й ателие не беше далеч. Кълвър Сити беше съседният квартал.

В досието, което му бяха изпратили от отдел „Изчезнали лица“, пишеше, че разследващият полицай е посетил двете места, но не е направил кой знае какви разкрития. Подозираше се, че Кели е била отвлечена от дома си, докато е паркирала колата си и е влизала в жилищната сграда. Нямаше свидетели, нито записи от камери за наблюдение.

Робърт погледна часовника си. Двамата с Гарсия смятаха да огледат двете места утре, но какво пък, по дяволите… Хънтър беше наблизо, пък и едва ли щеше да заспи скоро.

53.

Апартаментът на Кели Дженсън се намираше на втория етаж на луксозна сграда на богаташкия булевард „Сан Висенте“, на един хвърлей камък от западния край на плажа в Санта Моника.

Робърт спря колата си пред жилищната сграда и няколко минути наблюдава уличното движение. На всеки десет-петнайсет секунди идваха и заминаваха коли. Той слезе и позна автомобила на Кели по описанието в информационния бюлетин, който беше получил от отдел „Изчезнали лица“ — бонбонено-бял „Понтиак Транс-Ам Тий-топ“ от 1989 година, в идеално състояние. Беше паркиран само през няколко места от неговата кола. Хънтър нахлузи ръкавици и машинално огледа околните сгради. Няколко прозореца светеха. Той се приближи до понтиака на Кели, сви ръце в шепи и надникна през стъклото от страната на шофьора. Купето изглеждаше безупречно чисто.

Робърт имаше ключове за апартамента на Кели. Бяха изпратени в Паркър Сентър заедно с досието й и се намираха на задната седалка на буика му. Той влезе в сградата и се качи на втория етаж. Отключи вратата, влезе вътре и спря. Опита се да запали осветлението, но беше изключено.

— Страхотно — измърмори Хънтър и включи фенерчето си.

Всекидневната беше просторна и добре обзаведена. Чистотата граничеше с маниакалност, с изключение на праха, който се беше натрупал, откакто Кели бе изчезнала. Всеки предмет изглеждаше на мястото си.

На дълъг остъклен шкаф до стената бяха наредени няколко снимки — повечето на Кели и родителите й.

Кухнята беше в западната част на хола. И там не работеха лампите. Робърт отвори хладилника и мигновено го блъсна топъл мирис на разложение.

— По дяволите! — Той отскочи назад и затвори хладилника. Електрозахранването сигурно беше изключено от няколко дни. Хънтър излезе от кухнята и започна да обикаля другите помещения.

Спалнята беше огромна, вероятно по-голяма от целия му едностаен апартамент. В банята имаше богата колекция от гримове и кремове за лице, ръце и тяло. Леглото беше идеално оправено. На нощното шкафче откри още един портрет на родителите й, няколко огърлици и гривни и шишенца с парфюми. Чекмеджетата бяха претъпкани с бельо и летни дрехи.

Хънтър отново насочи вниманието си към портрета на родителите на Кели. Тя приличаше много повече на майка си, отколкото на баща си. Робърт не можа да не си помисли за болката, която скоро щяха да преживеят, когато шерифът на Грейт Фолс похлопаше на вратата им. Това беше най-лошата новина, която можеше да получи един родител. Хънтър бе носил такива новини повече пъти, отколкото искаше да си спомня.

Докато оставяше снимката на нощното шкафче, лъчът на фенерчето му се отрази в посребрената рамка и тялото му се напрегна. Рамката се превърна в огледало и той съзря тъмен силует, който стоеше зад него.

54.

Щрак.

Хънтър чу приглушения звук от зареждането на полуавтоматичен пистолет на няколко сантиметра от тила си, но преди човекът зад него да има възможност да каже или да направи нещо, се завъртя и замахна. Фенерчето удари ръката на натрапника.

Пистолетът и фенерчето изхвърчаха, блъснаха се във вратата на гардероба и паднаха на пода. Фенерчето се търкулна под леглото и се обърна към стената. Лъчът му беше достатъчен, за да не потъне стаята в непрогледен мрак.

Лявата ръка на Робърт вече беше на кобура под мишницата му. Той успя да стисне ръкохватката на пистолета си, когато нападателят го ритна в корема. Въздухът му излезе като от спукан балон и Хънтър се запрепъва назад, задъхвайки се за кислород. Знаеше, че бързо ще последва втори ритник. Този път кракът се извиси странично към дясната страна на тялото му, горе-долу на същата височина като първия, но той беше готов за него. Блокира го с дясната си ръка и нанесе удар с левия си юмрук, като улучи натрапника право в гърдите. Използва инерцията си, пристъпи напред и посегна към лицето. Ударът обаче беше париран с прецизност от бойно изкуство. Хънтър опита внезапен удар вляво на тялото, след това вдясно и после в гърдите, но всичките бяха блокирани. Левият лакът към лицето на нападателя също срещна отпор.

„Мамка му — помисли си Робърт. — Този тип в тъмното ли вижда?“

Натрапникът подскочи и вдигна крак още по-високо. Хънтър го видя късно, но бързата реакция му позволи да извърне глава. Носът на ботуша на нападателя одраска дясната му вежда. Той използва инерцията си, за да набере скорост, и завъртя тяло. Движението продължи само част от секундата и в края му Хънтър нанесе друг удар с левия си юмрук право в гръдния кош на натрапника. В последния момент обаче интуицията му подсказа да отнеме част от силата на удара. Въпреки това нямаше блокиране. Нападателят се преви на две и залитайки, отстъпи назад. Робърт мигновено смени посоката и когато отново се изправи пред натрапника, държеше пистолета си в протегнатата си дясна ръка. Дулото на оръжието беше само на няколко сантиметра от лицето на нападателя.

— Мръднеш ли, ще вечеряш с Елвис.

— Мамка му. Бързо го извади.

Хънтър се намръщи. Гласът беше женски.

— Кой си ти, по дяволите? — попита тя.

— Аз ли? — Робърт дръпна предпазителя на пистолета си. — А ти коя си?

— Аз попитах първа.

— Да, но аз имам пистолет.

— Така ли? И аз имах.

— Е, познай. Моят още е в мен и сочи право към лицето ти.

За секунда настъпи мълчание.

— Аха, ясно. — Жената вдигна ръце.

— Пак ще попитам, в случай че си забравила.

— Казвам се Уитни Майърс — спокойно отговори тя.

Хънтър зачака, но жената не добави нищо повече.

— И? Името ти трябва ли да ми говори нещо?

— Аз съм частен детектив. Издирвам изчезнали хора. Ако ми позволиш да помръдна, ще ти покажа документите си.

— Засега ръцете ти няма да ходят никъде, кукло.

Робърт я погледна подозрително. Въпреки слабата светлина, проникваща под леглото, той забеляза, че Майърс е с черен панталон и риза, ниски обувки, черна вълнена шапка и на кръста й е запасан колан с портмоне.

— Облечена си по-скоро като крадец, отколкото като частен детектив.

— Е, и ти не си облечен като ченге.

— Откъде знаеш, че съм ченге?

Тя кимна към гардероба.

— Стандартно полицейско фенерче. За разлика от пистолета ти. В него няма нищо стандартно. Тактическо оръжие „Хеклер и Кох USP“. Любимецът на морските „тюлени“. Ти очевидно си член на някаква специална секция или си голям маниак по пистолетите. Предполагам и двете.

Пистолетът му все още беше насочен към очите й.

— Щом си знаела, че съм ченге, защо ме нападна, по дяволите?

— Ти не ми даде възможност да говоря. Готвех се учтиво да те помоля да се обърнеш бавно, когато ти изведнъж превъртя. Само се отбранявах.

Хънтър се замисли.

— Ако си частен детектив, кой те е наел?

— Знаеш, че не мога да ти кажа. Това е поверителна информация.

Погледът на Робърт се отмести към пистолета му и после обратно към Майърс.

— При дадените обстоятелства мисля, че нямаш голям избор.

— И двамата знаем, че няма да ме застреляш.

Хънтър се подсмихна.

— На твое място нямаше да съм толкова убеден. Трябва ми само причина.

Майърс не отговори.

— Освен това мога да те арестувам за влизане с взлом. Знаеш процедурата. Ще трябва да повикаш адвокат в участъка, след това ще те разпитат както трябва и ще разберем всичко. Затова по-добре ми кажи нещо или нощта ще бъде много дълга за теб. — Усещаше, че по дясната страна на лицето му се стичат тънки струйки кръв от раната на веждата, но стоеше абсолютно неподвижно.

Майърс не отместваше поглед от него и видя решителността в очите му. Той нямаше да я пусне лесно, но тя нямаше да му каже истината за Катя и Леонид Кудрови. Не беше готова да сподели тайните си, нито че — по навик и като начин да се информира за евентуални клиенти — всеки ден й изпращат списък имена и снимки на новите попълнения в базата-данни на отдел „Изчезнали лица“. Списъкът беше съставен и подбран от информатора й в лосанджелиската полиция Карл О’Конър.

О’Конър не беше детектив, а компютърен специалист, стар приятел и администратор на базата-данни в бюрото във Вашингтон. Неограниченият му достъп до важна информация за изчезнали хора даваше на Майърс предимството, от което се нуждаеше в много от случаите. Щом получи снимката на Кели Дженсън, веднага забеляза приликата й с Катя Кудрова и отиде в апартамента й да търси улики.

Нямаше начин да му разкаже всичко това, но знаеше, че трябва да му предложи нещичко. Тя импровизира, доколкото можа.

— Добре. Работя за едно бивше гадже — излъга с каменно изражение.

Хънтър се намръщи.

— Име?

Тя се усмихна.

— Знаеш, че не мога да ти кажа без неговото съгласие или съдебна заповед. А ти нямаш нито едното от двете.

— И той се е обърнал към теб вместо към отдел „Изчезнали лица“?

— Какво да кажа? Някои хора не вярват на полицията.

Майърс спусна дясната си ръка.

— Хей, хей, хей — напевно извика Робърт. — Спокойно, скъпа. Какво правиш?

Тя опипа гръдния си кош и въздъхна дълбоко.

— Мисля, че ми счупи едно-две ребра.

Той не трепна.

— Не съм. Ти поне не кървиш.

Майърс погледна раната над веждата му.

— Не бях виждала някой да се движи толкова бързо. Държах те на мушка. Трябваше да те поваля в безсъзнание.

— За мой късмет ми се размина. — Робърт потърка леко врата си. — Как се вмъкна тук? Нямаше следи от влизане с взлом.

Майърс му отправи очарователната си усмивка. Играта загрубяваше, но тя не отстъпваше.

— Говоря само аз, а ти все още не си ми казал името си, нито си ми показал полицейска значка. По дяволите, дори не съм сигурна дали си ченге. Знам, че не си от отдел „Изчезнали лица“. Кой си ти?

— Откъде знаеш, че не съм от отдел „Изчезнали лица“?

— Защото работех там.

55.

Хънтър задържа погледа си върху Майърс няколко секунди. Тя отвърна със същата непоколебимост.

— Да видим разрешителното ти за частен детектив — каза той. — Но много бавно.

— Да видим полицейската ти значка — предизвика го Майърс.

Робърт отгърна лявата страна на коженото си яке. Значката беше закачена на колана му.

Уитни кимна, дръпна ципа на портмонето на колана си и му подаде черен кожен портфейл.

Той разгледа личната й карта и после отново насочи вниманието си към Майърс. Черни очи, малък нос, високи скули, сочни устни, съвършена кожа и атлетично телосложение.

Хънтър най-сетне прибра оръжието си в кобура и взе фенерчето и полуавтоматичния пистолет на Майърс — „Зиг Зауер 3226 Х-5“.

— Сигурно печелиш добре като частен детектив — отбеляза той, извади пълнителя, провери дали в гнездото има патрон и й върна празния пистолет. — Оръжието ти струва два и половина бона. — Робърт пусна пълнителя в джоба си.

— Защо питаш? Нова работа ли си търсиш? Бих се възползвала от услугите на човек като теб. Добри доходи и здравно осигуряване.

Хънтър издърпа хартиена кърпа от кутията на нощното шкафче и избърса кръвта от лицето си.

— Нима? Аз пък не искам шеф като теб.

Майърс се усмихна.

— Бързо отвръщаш, а? Предполагам, че мацките си падат по това.

Той не обърна внимание на забележката й.

— Ще ми кажеш ли кой си или да те наричам господин Детектив? — попита тя и скръсти ръце на гърдите си.

— Казвам се Робърт Хънтър. — Той й върна портфейла. — Детектив съм от лосанджелиската полиция.

— Кой отдел? — Майърс кимна към значката му. — Както казах, знам, че не си от „Изчезнали лица“.

Хънтър остави фенерчето на нощното шкафче.

— Специален отдел „Убийства“.

Уитни знаеше какво означава това. Тя онемя за миг.

— Кога? — попита.

— Кога какво?

— Не се прави на глупав. Не изглеждаш такъв и ми е писнало да ме будалкат. Знаеш ли кога е умряла Дженсън?

Робърт се втренчи в лицето й и съзря отчаяние. Погледна машинално часовника си и отстъпи:

— Вчера.

— Трупът ли е бил намерен вчера или е умряла вчера?

— И двете. Била е мъртва само от няколко часа, когато я открихме.

— Тогава похитителят я е държал близо три седмици, преди да я убие?

Хънтър не отговори. Не беше необходимо. Майърс отлично знаеше какво предполага актът на отвличане и убийство.

— Как е била убита? — попита тя.

Мълчание.

— Хайде, не те питам за някакви големи тайни в разследването. Знам протокола и ми е ясно какво можеш да разкриеш и какво не. Ако не ми кажеш, колко време мислиш, че ще ми отнеме да науча информацията? Може би две телефонни обаждания. Все още имам връзки в полицията.

Робърт продължи да мълчи.

— Добре. Тогава ще действам по моя начин.

— Убиецът е използвал нож.

Майърс прокара пръсти по устните си.

— Колко са жертвите?

Хънтър я изгледа с любопитство.

— Колко жертви имате досега? Щом си от специалния отдел „Убийства“, това означава, че или извършителят е убивал и преди, или че Кели Дженсън е била убита по особено жесток начин… или и двете. И ако трябва да гадая, бих казала и двете.

Робърт запази мълчание.

— Търсите сериен убиец, нали?

— За бивше ченге много избързваш с изводите.

Очите й се отместиха от Хънтър.

— Е, твой ред е да споделиш информация — каза той.

— Кое е бившето ти гадже, за което работиш?

Уитни не искаше да се оплита в лъжите си.

— Искаш информация от мен? — Озадачено повдигна вежди.

— Пак ли играем игрички, скъпа? — предизвика я Робърт. — Мислех, че ти е писнало да те будалкат.

Тя го погледна гневно.

— Кели Дженсън е мъртва, убита по начин, който само кошмарите могат да родят. Случаят ти с изчезналия човек приключи. Не ти трябва да знаеш нищо друго.

— Знаеш, че поверителността между клиент и следовател не се анулира, щом случаят приключи.

— Бившето ти гадже може да е заподозрян.

Уитни се поколеба за миг.

— Не е. Мислиш ли, че не съм го проверила щателно, преди да поема случая? Пък и ти каза, че Кели е била убита вчера. Той е извън страната от пет дни.

— Щом си толкова сигурна в невинността му, защо не ми кажеш името му и аз да го проверя?

Последва дълго, неловко мълчание. Накрая Майърс протегна дясната си ръка с дланта нагоре и погледна в очите на Хънтър.

— Би ли ми върнал пълнителя?

Робърт разбра, че тя иска жест на доверие. Да даде и да получи нещо. Той бавно извади пълнителя от джоба си и го сложи на ръката й. Майърс не го зареди в пистолета си и впери поглед в него. Лъжата й лавинообразно се превръщаше в нещо, което нямаше да може да овладее. Трябваше да се измъкне, преди да направи грешка.

— Знаеш, че не мога да ти кажа името му. Сторя ли го, ще остана без клиенти. Но мога да ти дам всичко, с което разполагам по случая. Може да откриеш нещо там.

Хънтър забеляза, че дясното й око леко трепна.

Тя наведе глава и погледна часовника си.

— Дай ми няколко часа да събера всичко и ще имаш материалите ми.

Той продължи да я наблюдава.

— Знам къде да те намеря.

Уитни Майърс излезе. Робърт бръкна в джоба си и погледна картата й на частен детектив, която незабелязано беше измъкнал от кожения й портфейл.

— И аз знам къде да те намеря — измърмори той.

56.

Художническото ателие на Кели Дженсън беше ремонтиран гараж, намиращ се зад редица магазини в Кълвър Сити. Улицата беше тясна и скрита от главния път. Вдясно от ателието имаше малък паркинг, където всички собственици на магазини държаха колите си през деня, но по това време на нощта беше празен. Единствената светлина идваше от уличната лампа в ъгъла, със стара и пожълтяла крушка. Хънтър се огледа за камери за наблюдение, но не видя нищо.

Ателието беше просторно и подредено. Имаше лавици и чекмеджета за всеки цвят боя, вид четка, палитра и размер платно. Завършените картини бяха поставени върху голям дървен рафт, който заемаше цялата стена. На няколко крачки от големия прозорец беше сложен само един триножник. Робърт предположи, че Кели е обичала да гледа залеза, докато работи. Платното на триножника беше покрито с плат, изцапан с боя. За разлика от Лора Мичъл Кели, изглежда, бе работила само върху една картина, преди да я завърши.

Хънтър надигна плата и погледна картината, която изобразяваше тъмно небе над спокойно езеро, и развалините на стара сграда на върха на стръмен хълм. Той отстъпи назад, за да я разгледа по-добре.

Кели беше художник реалист и ефектът, който бе постигнала с това платно, беше толкова въздействащ, че човек сякаш стоеше на брега и гледаше хоризонта. Но Кели бе направила и нещо, което Робърт не беше виждал дотогава. Целият пейзаж сякаш се виждаше като през опушено стъкло. Всичко имаше тъжен, сив оттенък, все едно всеки момент щеше да се разрази силна буря. Картината изглеждаше толкова реалистична, че по гърба му полазиха ледени тръпки. Той вдигна яката на якето си.

Обширното работно пространство на Кели не беше претрупано. Единствените мебели бяха лавиците и шкафовете до стените, рафтът и старо прокъсано кресло на няколко крачки от прозореца, обърнато към триножника. Нямаше двуметрови платна или прегради, зад които да се скрие някой. В единия ъгъл имаше кухненски бокс, а в отсрещния — малка баня. Робърт огледа навсякъде. Нямаше начин убиецът да е чакал в ателието и да се е промъкнал зад Кели, без тя да забележи.

Той се приближи до прозореца и се загледа в нощта навън. Ателието беше на върха на хълм и гледката беше изумителна. Нищо чудно, че Кели бе рисувала с лице към панорамата. Робърт провери ключалките. Всичките бяха нови и много надеждни. Малкият паркинг беше далеч вляво, но от прозореца се виждаше само част от него.

Изведнъж, само на две крачки от мястото, където стоеше Хънтър, нещо невероятно пъргаво премина пред прозореца.

— Мамка му! — Той отскочи назад и посегна към пистолета си.

Черната котка прекоси перваза само за част от секундата. Робърт стоеше неподвижно, с протегнати напред ръце, стиснал здраво ръкохватката на пистолета. Пулсът му препускаше лудешки.

— По дяволите! Не и за втори път за една нощ — задъхано прошепна той. Как не беше забелязал котката? Хънтър се приближи и погледна отново. Липсата на светлина отвън превръщаше стъклото в еднопосочно. Нощем човек, облечен от главата до петите в черно, можеше да наблюдава Кели, без да бъде забелязан. Робърт отключи прозореца и го отвори. Приятен хладен ветрец лъхна лицето му. Той се наведе и погледна навън, първо надясно и после наляво, по посока на паркинга. И тогава видя, че нещо примигва на отсрещната стена.

57.

Писъкът от телевизора накара Джесика Блек да се стресне и да се събуди. Беше заспала на дивана и дори не бе забелязала, че е започнал стар черно — бял филм на ужасите.

Тя потърка очи, седна и огледа всекидневната, търсейки приятеля си Марк, но не го видя.

Жената на екрана изпищя отново и Джесика сънено протегна ръка към дистанционното, което беше паднало между краката й, и угаси телевизора. Ароматизираната свещ, която беше запалила, бе изгоряла до половината, и в стаята се разнасяше приятно ухание на ябълки и канела. Тя се вгледа в пламъка. Акустичната й китара „Вехтер“ беше на дивана до нея. Докато гледаше пламъка, Джесика прокара пръсти по струните и се отдаде на спомените си.

Получи първата си акустична китара за десетия си рожден ден. Баща й я купи като подарък от гаражна разпродажба. Беше стара и издраскана и звучеше по-скоро като умиращо куче, отколкото като музикален инструмент. Но дори на тази ранна възраст Джесика разбираше, че баща й е похарчил пари, които не може да си позволи, само за да й достави удоволствие. Беше щастлива.

Интересът й към китарата беше започнал две години преди това. Като всеки друг следобед, преди да се разболее, майка й я беше завела в парка близо до къщата, където живееха. В онзи ден там имаше стар чернокож мъж, който свиреше на китара само на няколко метра от пейката, на която майка й обичаше да сяда. Вместо да тича наоколо с другите деца като друг път, Джесика седна на тревата пред стареца и цял следобед го гледа как свири, хипнотизирана от звуците, които излизаха от шестте струни.

Чернокожият старец никога повече не дойде в парка, но Джесика не го забрави. Седмица по-късно майка й се разболя. Болестта се разви бързо, разяде я отвътре и я превърна от усмихната, жизнена жена в неузнаваема торба от кожа и кости. Бащата на Джесика линееше заедно със съпругата си и депресията му се засилваше наред с напредъка на заболяването й. Едва се издържаха със заплатата му на чиновник в супермаркет, а два месеца преди жена му да се разболее, той загуби работата си.

Майката на Джесика почина в деня, след като лекарите най-после откриха, че страда от рядко срещан злокачествен тумор.

Последният щастлив спомен на Джесика за майка й беше онзи ден в парка, когато двете слушаха стареца с китарата.

Тя се привърза към китарата, сякаш споменът живееше във всяка нота, която изтръгваше от струните. Нямаше пари за уроци, списания или учебници по музика, но прекарваше всяка възможна секунда с любимия си инструмент. Скоро си създаде свой уникален стил на почукване и подръпване на струните, изследвайки всеки звук, който издаваше китарата. Научи се да свири като никой друг. Щом стана на тринайсет, малка независима звукозаписна компания от Южен Лос Анджелис й предложи да запише плоча. Чрез тях Джесика издаде шест албума и направи безброй турнета през годините. Тя стана известна и уважавана на джаз сцената, но музиката й беше прекалено оригинална и самобитна, за да бъде излъчвана от най-популярните радиостанции.

Преди три години управителят на звукозаписната компания реши да се върне към основните неща, записа няколко видеоклипа на Джесика, докато свири сама, и ги качи в Ю Туб. Заложи както на таланта, така и на красотата й.

Джесика беше поразително хубава — висока метър шейсет и пет, с гъвкаво тяло на балерина, права, дълга до раменете черна коса, магнетични тъмнокафяви очи, сочни устни и безупречна кожа — и привличаше погледи навсякъде, където отидеше.

Рискът се оправда, но дори продуцентът не очакваше такъв голям успех. От уста на уста и чрез социалните мрежи видеоклиповете на Джесика се прочуха в целия свят. Над един милион посещения само през първия месец поставиха името й на първата страница в Ю Туб като най-гледан клип. Днес албумите й се продаваха и сваляха от интернет като на най-популярните, световноизвестни поп групи.

Вниманието й отново се насочи към хола. На стъклената масичка пред нея имаше празна чиния и изпита до половината бутилка червено вино. Тя си спомни, че е вечеряла сама, и най-после осъзна реалността. Марк не беше там. И нямаше да се върне скоро.

Джесика и Марк се бяха запознали в клуба „Каталина“ на Сънсет Булевард преди две години след един от концертите й. Тя седеше до бара, заобиколена от почитатели и неколцина музикални репортери, когато забеляза, че някой се мотае около сцената. Той беше висок, с широки рамене и атлетично телосложение. Дългата му черна коса беше завързана на опашка. Но не красивата му външност привлече вниманието на Джесика, а интересът, с който той разглеждаше китарата й.

Тя се извини и се приближи до него, като се чудеше какво толкова интересно има в инструмента й. Марк беше учил класическа китара, но вместо да тръгне по този път, създаде хардрок група. Наричаха се „Прах“ и само преди няколко дни бяха подписали първия си договор за издаване на албум.

Разговорът се превърна във вечеря на Сънсет Стрип. Марк беше забавен, интелигентен и очарователен. Последваха няколко срещи и осем месеца по-късно двамата наеха голям тавански апартамент в Бърбанк.

С помощта на интернет и музикалните видеоклипове първият албум на „Прах“ стана световна сензация. Вторият току-що беше миксиран и щеше да излезе след месец. Скоро щеше да започне изтощително турне. За подгряване преди турнето музикантите предприеха осем тайни концерта в малки заведения в Калифорния. Първият беше тази вечер във „Фортуна“. Марк и групата бяха заминали сутринта.

Джесика кръстоса крака и погледна часовника си — един и осемнайсет минути. Беше заспала в неудобна поза и вратът й се беше схванал. Тя дълго седя на дивана. Тъгуваше и се страхуваше от самотата в леглото. Но ако прекараше нощта в хола, Марк щеше да й липсва още повече. Изпи още една глътка вино, угаси ароматизираната свещ и тръгна към спалнята.

Страдаше от безсъние и понякога дълго се въртеше и се мяташе в леглото, преди да заспи. Тази нощ обаче започна да се унася почти веднага.

Трак, трак.

Тя примига няколко пъти и отвори очи. Наистина ли чу нещо или въображението й въртеше номера? Завесите в спалнята не бяха дръпнати и пълната луна осветяваше стаята. Джесика огледа стаята, но не видя нищо. Легна неподвижно и се заслуша внимателно, но звукът не се повтори. Минута по-късно тя отново задряма.

Трак, трак.

Този път очите й се отвориха веднага. Вече нямаше съмнение, че чу нещо. И звукът се разнесе от апартамента. Джесика седна в леглото, присви очи и плъзна пръсти към нощното шкафче. Дали не беше затворила някое кранче? Но тогава защо звукът не беше постоянен?

Трак-трак.

Тя затаи дъх и пулсът й се учести. Звукът се чу отново някъде пред вратата на спалнята. Сякаш токче на обувка леко потракваше върху дървения под на коридора.

— Марк? — извика тя и мигновено се почувства глупаво. Той щеше да се върне чак след няколко седмици.

Джесика се поколеба и се зачуди какво да направи. Да остане в леглото и да се тревожи цяла нощ? Вероятно не беше нищо особено, но трябваше да провери. Тя бавно се измъкна от леглото. Беше облечена само с къси панталони и тънка риза без ръкави.

Джесика излезе от стаята и щракна електрическия ключ за осветлението в коридора, но лампите не светнаха. Тя изчака малко, но не чу нищо. Взе старата бейзболна бухалка на Марк от килера и предпазливо тръгна. Тялото й потръпна, докато босите й крака докосваха студените плочки на пода в банята. Всички кранчета бяха затегнати. Никое не капеше. Тя се върна и надникна в хола, кухнята, стаята за свирене на Марк и кабинета й за упражнения. В апартамента цареше абсолютна тишина, с изключение на тиктакането на часовника в кухнята. Джесика провери прозорците и вратите. Всичките бяха заключени.

Тя поклати глава и се усмихна, когато погледът й се спря на бейзболната бухалка в ръцете й.

— Не ме бива в бейзбола, но за всеки случай ще те задържа до леглото си.

Джесика се върна в спалнята, огледа я още веднъж, подпря бейзболната бухалка на нощното шкафче и отново легна. Угаси лампата и се сгуши между завивките. Затвори очи и в същия миг кожата й настръхна. В нея внезапно се съживи някакъв дълбоко скрит инстинкт. Някакъв сензор за опасност. И единственото, което усети, беше, че не е сама в стаята. Там имаше още някой. И тогава го чу — не потракване, идващо отвън, а дрезгав шепнещ глас, разнасящ се от единственото място, където не беше проверила.

— Забрави да погледнеш под леглото.

58.

Хънтър прекара нощта пред компютъра, опитвайки се да разбере коя всъщност е Уитни Майърс.

Сутринта след чаша силно кафе той отново отиде в Кълвър Сити в ателието на Кели Дженсън. Примигващата червена светлинка, която беше видял снощи от прозореца, беше безжична камера за наблюдение, скрита нависоко в ниша в стената и насочена към малкия паркинг. В ателието на Кели нямаше компютри, затова камерата не беше нейна.

В шест часа в съседство с паркинга беше отворен само универсалният магазин на господин Уонг. Робърт извади късмет. Безжичната камера принадлежеше на стария, подобен на птица китаец.

Сбръчканото лице и наблюдателните очи на господин Уонг загатваха за дългия му живот и за огромните знания, които беше натрупал през годините. Той обясни на Хънтър, че е помолил сина си Фанг Ли да монтира камерата, след като старият му пикап „Форд“ бил разбит няколко пъти.

Робърт го попита колко време пази записите.

— Една година — отвърна господин Уонг с широка усмивка, която, изглежда, никога не слизаше от лицето му.

— Имате записи от една година? — изненада се детективът.

— Да. Всяка минута. — Гласът на господин Уонг беше като шепот, но думите излизаха бързо, сякаш се боеше, че времето няма да му стигне да каже каквото иска. Произношението му беше перфектно и показваше, че живее отдавна в Съедините щати, но изреченията му бяха насечени. — Фанг Ли е умен. Добър е с компютрите. Направи програма, която слага в кутия файловете. Дванайсет месеца и файловете се изтриват автоматично. Не трябва дори да си мръдне пръста.

Робърт наклони глава.

— Умно. Може ли да ги видя?

Старият китаец присви очи в толкова тънка линия, че Хънтър помисли, че ги затвори.

— Искате да видите компютъра в магазина?

Робърт кимна.

— Да. Бих желал да прегледам записите отпреди няколко седмици.

Господин Уонг се поклони и усмивката му стана още по-широка.

— Добре, няма проблем, но аз не разбирам нищо. Трябва да говоря с Фанг Ли. Той не е тук. Ще му се обадя. — Китаецът протегна ръка към телефона зад гишето и заговори на мандарин. Разговорът продължи не повече от няколко секунди. — Фанг Ли идва. Ще дойде много бързо. Не живее далеч. — Той погледна часовника си. — Още не е отишъл на работа. Рано е.

Хънтър го попита за Кели Дженсън. Господин Уонг отговори, че тя пазарувала при него почти всеки ден, но понякога не се появявала по няколко седмици. Много я харесвал. Била много учтива, винаги щастлива и много красива.

— Ако беше в моята страна, всички в селото щяха да искат да се оженят за нея.

Робърт се усмихна и огледа магазина докато чакаше. Купи си чаша кафе, претоплено в микровълновата фурна, и пакет телешки хапки „Териаки“. След няколко минути дойде Фанг Ли. Наближаваше трийсетте и имаше дълга черна коса, която блестеше като на реклама за шампоан. Чертите му бяха поразителни, копие на баща му като млад, но много по-висок и атлетичен. Той заговори бързо с баща си, а после се обърна и протегна ръка на Хънтър:

— Аз съм Фанг Ли, но всички ме наричат само Ли.

Робърт се представи и му обясни целта на посещението си.

— Добре. Елате с мен и ще ви покажа. — Той го заведе през задната врата в голямо, подредено складово помещение, в което се разнасяше приятно сладникаво ухание — комбинация от екзотични подправки, сапуни, плодове и неизгорял тамян. В отсрещния край, нагоре по дървено стълбище, се намираше офисът на магазина. На стените бяха окачени стотици китайски календари. Хънтър не беше виждал толкова много на едно място. Все едно бяха тапети. Имаше няколко стари метални шкафа, дървена лавица, охладител за вода и голямо бюро с компютърен монитор. На екрана пробягваха китайски йероглифи.

Ли се подсмихна, като ги прочете.

— Какво пише? — попита Робърт.

— „Бъди какъвто си. Няма друг по-подходящ за работата.“

Хънтър се усмихна.

— Вярно е.

— Баща ми обича поговорките, но предпочита сам да си ги измисля, затова програмирах скрийнсейвър, който показва списък с неговите мъдрости.

— С компютърно програмиране ли се занимавате?

— Да.

— Баща ви каза, че сте запазили записи от цяла година.

— Така е. Той е маниак по подреждането. — Ли посочи склада. — При него всичко е на мястото си.

Робърт кимна.

— Освен това много държи на сигурността. Имаме пет камери, които снимат денонощно, една, насочена към предната врата, друга — към паркинга отзад и три в магазина. Няма начин да архивираме толкова много информация без огромно пространство на хард диска или невероятно компресиране на записите. Затова създадох програма, която автоматично компресира файловете на всеки три дни и после ги архивира във външни твърди дискове с голям обем. — Отмести назад стола си и посочи четири малки черни кутии под бюрото. — На всеки дванайсет месеца файловете се изтриват сами и освобождават пространство. — Той се обърна към Хънтър: — Е, какво ви трябва, детектив?

Робърт написа нещо на листче и го сложи на бюрото пред Ли.

— Искам копие на всички записи между тези дати.

Китаецът погледна листчето.

— Цяла седмица? И от петте камери?

— Може би, но нека започнем с онази на паркинга.

Ли се закашля.

— Това са сто шейсет и осем часа. Записите са компресирани, но ще трябват… — Присви очи и безмълвно раздвижи устни. — Трийсетина дивидита. Може би повече. За кога ви трябват?

— За вчера.

Лицето на Ли пребледня. Той погледна часовника си.

— Дори да имах професионална копирна машина за дивидита, а аз нямам, пак щеше да отнеме почти цял ден.

Детективът се замисли.

— Почакайте. Казахте, че по-старите файлове се съхраняват в тези външни хард дискове, нали? — Посочи черните кутии. — Файловете от онези дати там ли са?

Ли веднага разбра какво предлага детективът и се усмихна.

— Да. Много добра идея. Може да вземете целия твърд диск. Там няма нищо друго, освен архивирани записи от камерата. На баща ми няма да му трябват.

Хард дискът се свързва лесно с всеки компютър. Това ще ви спести много време, но ще трябва да разкомпресирате файловете.

— Ще го направим.

Ли кимна.

— Нека да ви покажа как да ги намерите.

59.

Хънтър се върна в Паркър Сентър за по-малко от половин час и отиде право в отдел „Информационни технологии“. Джак Дойл седеше зад бюрото си и преглеждаше купчина книжа. Носеше същите дрехи като вчера. Очите му бяха кървясали и лицето — небръснато. В края на бюрото имаше празна кутия от пица. И кафе машината в ъгъла беше празна.

— Тук ли прекара нощта? — попита Робърт.

Дойл вдигна глава, но не отговори. Погледът му се рееше някъде през Хънтър.

— Хей, добре ли си?

Очите на Дойл най-после се фокусираха.

— Какво? Съжалявам. Да, добре съм. — Той остави на бюрото листа, който четеше. — Само съм преуморен и нямам достатъчно хора. Всички винаги искат всичко веднага. А материалите се трупат. Пък и днес следобед ще има голяма операция. — Той се облегна назад и се втренчи в Робърт. — Какво се е случило с лицето ти? — Посочи раната над веждата му.

Хънтър поклати глава.

— Блъснах се в един стълб.

— Да, и още как. Само се надявам стълбът да не съди отдела.

— Тя няма да го направи.

— Тя? Сторила ти го е жена?

— Дълга история.

— Обзалагам се. — Дойл разчисти пространство в края на бюрото си и се облегна на него. — Е, Робърт, щом си дошъл, сигурно е нещо спешно.

— Да, но ще отнема само три минути от времето ти, Джак. И после изчезвам.

— За онзи психопат, който уби доктор Уинстън с бомба ли става дума?

Хънтър кимна съвсем леко и сърцето му се сви, като си спомни, че никога вече няма да види стария си приятел.

— Той беше добър човек. Срещали сме се няколко пъти. — Дойл погледна часовника си. — Какво ти трябва?

Робърт му даде твърдия диск с висок капацитет и зачака, докато Джак го свързваше с компютъра. Директориите бяха перфектно подредени, първо, според местоположението на камерата и после по дати.

— Може ли файловете да бъдат разкомпресирани наведнъж? — попита Хънтър.

— Не и едновременно. Огромни са. Процесорът ще се натовари и може да крашне компютъра, но… — Дойл вдигна показалеца си — може да ги наредиш в някое приложение. Щом единият файл се разкомпресира, автоматично ще се придвижи към следващия в списъка. Не трябва да правиш нищо. Може да ги оставиш и да се върнеш, когато всичките се отворят.

— Идеално.

Дойл се усмихна.

— Моля те, кажи ми, че не трябват всичките тези файлове. Стотици са. Ще отнеме няколко дни.

— Не. Само някои — засега.

— Добре, тогава ще ти кажа кое е най-лесното, което може да направим. Тъй като дискът е външен, ще го свържа с празен лаптоп вместо с компютъра в кабинета ти. Така ще можеш да работиш на компютъра си, ако трябва, а лаптопът ще стои настрана, докато отвори всички файлове. Дай ми пет минути и ще стартирам процеса.

60.

Телефонът на бюрото му иззвъня веднага щом Хънтър влезе в кабинета си. Обаждаше се доктор Хоув.

— Робърт, ще ти изпратя някои лабораторни резултати за Дженсън. Накарах екипа си да работи, колкото е възможно по-бързо.

— Благодаря, докторе. Какво открихте? — Той направи знак на Гарсия, който току-що пристигна, да вдигне телефона си и да слуша.

— Както предположихме, жертвата е била упоена. В кръвта й намерихме следи от приспивателното естазолам.

— Обикновено се предписва за краткосрочно лечение на безсъние, нали?

Доктор Хоув беше забравила, че Хънтър знае повече за безсънието от мнозина лекари.

— Точно така. Като се има предвид относително високата му концентрация, смятаме, че убиецът е упоил жертвата в деня, когато е умряла, преди да я остави в мазето. Но не е прекалил с дозата. Използвал е само толкова, колкото да я приспи за два часа и нещо.

Робърт се облегна назад на стола.

— Интересното обаче е, че открихме леки следи и от друго лекарство — мекситил. Използва се срещу аритмия.

— Какво?

— Обикновено лекарство за лечение на сърдечно състояние, наречено вентрикуларна аритмия.

Хънтър започна да прелиства материалите на бюрото си.

— Ако търсиш медицинската й история, не си прави труда, Робърт — каза доктор Хоув. — Сърцето й е било силно като на състезателен кон. Не е страдала от аритмия.

Той спря да рови и се замисли.

— Какви са страничните ефекти на този мекситил, докторе?

— Уместен въпрос, Робърт. Мекситилът е фармакологично подобен на лидокаина, който, както знаеш, е местен анестетик. Главният му страничен ефект е лека сънливост и зашеметеност. Но ако се взима от човек, който не страда от вентрикуларна аритмия, леката сънливост става умерена до силна. И не ти трябват големи дози, за да я причиниш. Но с това се ограничава въздействието му. Не може да изпаднеш в безсъзнание. Няма дори да заспиш.

Хънтър се замисли. Звучеше логично. Вероятно затова по жертвите нямаше следи от завързване. Ако убиецът ги беше държал в постоянно състояние на замайване и сънливост, не е било необходимо да ги обездвижва.

— Има ли някаква друга причина убиецът да е използвал мекситил? — попита той. — Ако е искал жертвите упоени, можел е да използва много други лекарства или наркотици.

— Лесно се купува по интернет.

— В днешно време е така с повечето лекарства, докторе — възрази Карлос.

— Да. — Доктор Хоув замълча за миг. — Винаги съществува вероятността убиецът да е запознат с лекарството. Може би самият той страда от аритмия.

Робърт вече пишеше по клавиатурата на компютъра си и търсеше повече информация за лекарството в интернет.

— Би ли проверила базата си данни, докторе? Върни се назад пет… не, десет години. Потърси случай, когато в кръвта на жертва на убийство е открит мекситил.

— Няма проблем. — Този път тя започна да прелиства книжата на бюрото си. — Имам резултат и за праха с цвят на потъмняла мед, който извадихме от ноктите на жертвата. Прах от тухли.

Хънтър повдигна вежди.

— Вероятно ще можем да идентифицираме точно от какъв вид тухла е. Ще ти се обадя, ако успеем. — Доктор Хоув се закашля, за да прочисти гърлото си. — Отначало помислих, че жената е драла с нокти тухлите в помещението, където са я държали. Но в такъв случай ноктите й щяха да са издраскани и счупени… дори изтръгнати, а те са непокътнати. Спомняш си, че бяха изпилени като нокти на хищник, нали? Може би заострените нокти са някакъв странен символ за убиеца.

Погледът на Хънтър бързо се отмести от компютъра към таблото със снимките.

— Открихте ли нещо друго под ноктите й?

— Да, частици от кожата й. Драла е устата си, слабините и шевовете, преди да умре.

— Само нейната кожа ли?

— Да.

— Добре, докторе. Обади ми се, ако има нещо друго. — Хънтър остави слушалката, загледа се в ноктите си и промълви: — Оръжие.

— Какво? — попита Гарсия и отдалечи стола си от бюрото.

— Оръжие. Затова са били заострени ноктите й. — Робърт стана и се приближи до таблото със снимките.

— Погледни фотосите от местопрестъплението на първата жертва. — Посочи ръцете на Лора Мичъл. — В ноктите й няма нищо странно.

— Не са изпилени — съгласи се партньорът му.

— Убиецът не ги е изпилил, както предполага доктор Хоув. Кели е използвала тухлената стена, за да ги изостри. Мисля, че е искала да нападне похитителя си. В празната стаичка това е било единственото оръжие, за което се е сетила.

Гарсия докосна устните си.

— Но под ноктите й не е намерено нищо друго, освен прах от тухли и собствената й кожа. Така и не е имала шанс да ги използва.

— Да. — Хънтър се върна до бюрото си и запрелиства тефтерчето си. — Доктор Хоув каза, че органите на Кели показвали леки симптоми на обезводняване и недохранване, нали? Мисля, че Кели е гладувала нарочно.

Карлос се намръщи.

— Мекситил. Тя не е имала следи от убождания с игла.

— Убиецът й го е давал с храната.

Робърт се подпря на бюрото си.

— По всяка вероятност е разбрала, че в храната й има опиат.

— И е престанала да се храни, за да се отърве от замаяността — поде мисълта му Гарсия. — Но така нямало ли е да загуби сили да се съпротивлява?

— Да, ако не се е хранила няколко дни, но не е било така.

— А само един ден. Нали така каза доктор Хоув?

Хънтър кимна.

— Мекситилът не е точно успокоително средство. На Кели са й били нужни само няколко часа да се отърве от него.

— Достатъчно, за да прогони зашеметеността, но не достатъчно, за да отнеме силите й. Ала откъде е знаела?

— Не е знаела. Рискувала е.

— Изпилила е ноктите си, за да ги превърне в оръжие. — Гарсия прокара пръсти през косата си и въздъхна. — Искала е да се измъкне оттам. Опитала се е да направи нещо, защото е знаела, че няма време, и е загубила надежда. Уморила се е да ни чака да я спасим.

Мобилният телефон на Робърт започна да звъни.

— Детектив Хънтър — каза той, доближавайки го до ухото си.

— Обажда се Трейси от телефонната централа в оперативния отдел. Отговарям за информационната линия за заподозрения, когото търсите, Джеймс Смит.

— Да?

— Позвъни човек, който твърди, че е той.

Хънтър направи гримаса.

— Засега позвъниха петдесет като него…

— Детектив — прекъсна го Трейси, — мисля, че трябва да приемете това обаждане.

61.

Хънтър щракна с пръсти на партньора си, за да привлече вниманието му, но не беше необходимо, защото Гарсия вече беше забелязал промяната в изражението му.

— Започнете проследяване — каза Робърт на Трейси.

— Готови сме.

— Добре, свържи ме с него.

По линията се чу изщракване, последвано от статичен шум.

Хънтър зачака.

Човекът от другия край също чакаше.

— Говори детектив Робърт Хънтър — наруши мълчанието той. Не беше в настроение за игрички.

— Защо ме преследвате? — Въпросът беше зададен със спокоен тон. Гласът звучеше като приглушен шепот, сякаш микрофонът на слушалката беше увит в няколко кърпи.

— Джеймс Смит?

Последва кратко мълчание.

— Защо ме преследвате? — повтори човекът със същия тон.

— Знаеш защо те преследваме — също така спокойно отговори Хънтър. — Затова избяга, нали?

— Снимката ми е публикувана във всички вестници в града. Пишат, че полицаите искат да говорят с мен във връзка с текущо разследване, но не споменават подробности. Затова искам да ми кажеш защо ме преследваш? Как съм свързан с разследването ти?

— Защо не дойдеш при мен, Джеймс? Ще седнем и ще поговорим. Ще ти кажа всичко, което искаш да знаеш.

Мъжът се изсмя горчиво:

— Боя се, че не мога да го направя.

— Това е най-добрата ти възможност. Какво друго можеш да направиш? Не можеш да бягаш и да се криеш вечно. Както каза, снимката ти е във всички вестници. И ще остане там. Рано или късно някой ще те познае — на улицата, в магазина или в колата ти. Знаеш, че не си невидим. Ела и ще говорим.

— Знаеш, че снимката във вестниците е боклук — зърнеста, размазана и отчасти закрита. Това е отчаян опит. Самият аз едва се познах. Вестниците няма да я публикуват вечно, особено ако нямате резултати от нея. След седмица мога да танцувам гол на Сънсет Стрип и никой няма да ме познае.

Хънтър не отговори. Знаеше, че това е истина.

— Ще те попитам още веднъж, детектив. Защо ме преследвате? И по какъв начин съм свързан с важно текущо разследване?

— Щом не знаеш защо те преследваме, откъде знаеш, че извършваме важно разследване? Вестниците не споменават такова нещо.

— Не съм толкова глупав, детектив. Ако лосанджелиската полиция накара вестниците да публикуват снимка на всеки, с когото искат да говорят, в Калифорния няма да остане хартия за всички снимки. Малкото фотографии, които публикуват, винаги са свързани с важни разследвания. Тук става нещо голямо и вие мислите, че съм замесен.

„Логиката му е неоспорима — помисли си Робърт. — Не е глупав.“

— Твърдиш, че си се досетил за всичко това, но нямаш представа защо почукахме на вратата ти?

— Точно това ти казвам.

Нещо в тона на Смит заинтригува Хънтър.

— Тогава защо не дойдеш да изясним нещата?

— Сбогом, детектив.

— Чакай — спря го Робърт, преди той да затвори. — Знаеш ли от кой отдел на полицията съм?

Гарсия погледна партньора си и се намръщи.

Смит се поколеба.

— „Измами“?

Карлос сбърчи чело още повече.

Мълчанието, което последва, се проточи няколко секунди.

— Не, не съм от отдел „Измами“.

Тишина.

— Джеймс? Там ли си още?

— От кой отдел си?

Хънтър долови различно напрежение в гласа на Смит.

— „Убийства“.

— „Убийства“? Виж, не ми харесва, че говоря през телефонна централа. Дай ми номер, на който да се свържа директно с теб. — В гласа на мъжа се долови безпокойство.

— Защо ти не ми дадеш номера си?

— Щом искаш игрички, много ти здраве. Сбогом, детектив.

— Добре — отново го спря Робърт. — Ще играем по твоя начин. — Той му каза номера си и линията прекъсна. Бързо набра отдел „Специални операции“.

— Трейси, там ли си?

— Да, детектив.

— Кажи ми, че го засякохте.

— Съжалявам, детектив, но този тип не е глупав. Използва предплатен мобилен телефон, или много евтин без чип с джипиес, или знае как да го дезактивира.

Робърт знаеше как работят телефоните с джипиес. На всеки петнайсет секунди излъчваха насочващ сигнал, подобен на онзи, който използваха самолетите, и навигационните сателити бързо установяваха местоположението на телефона с точност до петнайсет-двайсет крачки. Беше очевидно обаче, че Джеймс Смит също знае това.

— Ами триангулация? — попита Хънтър.

— Както казах, този човек не е глупав, детектив. Движеше се по време на обаждането. Бързо. И телефонът се изключи веднага щом линията прекъсна.

— По дяволите. — Робърт прокара пръсти през косата си. Знаеше, че триангулацията е най-прецизният метод за определяне на местоположението на мобилен телефон, който не изпраща сигнал за позицията си. Включеният мобилен телефон е в постоянна връзка с препредавателните кули наоколо, за да му осигурят възможно най-добър сигнал. Триангулацията разпознава трите кули, които получават най-силния сигнал от телефона, и очертава радиуса на покритието му. Телефонът се намира в точката, където трите орбити се пресичат. Точността й зависи от това колко близо една до друга са трите получаващи сигнал кули. В град като Лос Анджелис, където има стотици кули за мобилни телефони, прецизността е като на чип с джипиес. И там възниква проблемът с движението. В Лос Анджелис кулите за мобилни телефони са сравнително близо една до друга. Процесът на триангулация отнема само десет-петнайсет секунди. Ако през това време въпросният мобилен телефон излезе от обсега на едната от трите триангулиращи кули и навлезе в обхвата на другата, процесът се разпада и започва отначало. Ако Джеймс Смит се беше обадил от движеща се кола или автобус, сигналът му постоянно бе прескачал от кула на кула за минути. Триангулацията би била невъзможна. Трейси беше права. Джеймс Смит не беше новак.

— Добре, Трейси. Ето какво искам да направиш.

62.

Пролетното утро в Лос Анджелис беше едно от онези, които карат хората да се чувстват щастливи, че са живи. Ясно синьо небе, лек ветрец и температура не повече от двайсет и два градуса. Хората се усмихваха. В такива дни всеки детектив от силите на реда искаше полицията да раздава необозначени коли с гюруци. Естествено, нямаха такива, но хондата на Гарсия щеше да свърши работа, защото за разлика от стария буик на Хънтър имаше климатик.

Докато пътуваха към Сенчъри Сити и студиата на телевизия „Изкуство и развлечения“, Карлос се изравни с аленочервено беемве кабрио със смъкнат гюрук. Брюнетка с къса коса и тънко оскубани вежди беше облегнала глава на рамото на шофьора — мускулест мъж с куршумовидна глава, обръсната до блясък, и спортен елек, два номера по-малък за размерите му.

Робърт се загледа в тях. Жената изглеждаше влюбена до уши. Тя докосна небрежно косата си и му напомни за Ана, съпругата на Гарсия.

— Би ли наранил Ана някога? — неочаквано попита Хънтър.

Въпросът беше толкова изненадващ и неуместен, че приятелят му го погледна стреснато два пъти и едва не свърна вън от шосето.

— Какво?

— Би ли наранил физически Ана?

— Да, чух те, Робърт, но сериозно ли питаш, по дяволите?

Изминаха няколко секунди. Дори да се шегуваше, Хънтър не се издаваше.

— Предполагам, че това означава не.

— Означава не, по дяволите. Защо бих наранил Ана, физически или по друг начин?

Гарсия се беше запознал с Ана Престън в гимназията. Тя беше мило момиче и изключително красива. Карлос се влюби от пръв поглед, но десет месеца събира смелост да я покани да излязат. Започнаха да се срещат в десети клас и той й предложи да се оженят веднага щом завършиха. Робърт не познаваше друга двойка, чиято любов и всеотдайност един към друг да се равнява на тяхната.

— Каквото и да се случи, каквото и да направи Ана, би ли я наранил по някакъв начин? — настоя Хънтър.

— Да не си се побъркал? Чуй ме внимателно. Каквото и да направи или да каже Ана, никога не бих я наранил. Тя е всичко за мен. Без нея аз не съществувам. Какво се мъчиш да кажеш, Робърт? — попита Карлос.

— Защо? — монотонно попита Хънтър. — Защо не би я наранил? Каквото и да направи, и да каже…

Гарсия беше партньор на Робърт почти от четири години, откакто бе постъпил на работа в отдел „Обири и убийства“. Знаеше, че Хънтър е нестандартен детектив. Нещата му ставаха ясни по-бързо, отколкото на всеки друг, когото беше срещал. Повечето пъти никой не разбираше как го прави, докато не обяснеше, и тогава всичко изглеждаше съвсем просто. Робърт слушаше много повече, отколкото говореше. А когато говореше, отначало не всичко звучеше логично, но накрая си идваше на мястото като картинен ребус. Понякога обаче Гарсия трябваше да признае, че Хънтър сякаш обитава друго измерение. И сега беше един от тези моменти.

— Защото я обичам. — Той несъзнателно произнесе нежно думите. — Повече от всичко на света.

— Именно. — Робърт се усмихна. — Мисля, че същото изпитва и нашият убиец.

63.

Уличното движение започна да се разрежда. Гарсия все още беше озадачен от думите на Хънтър. Нетърпеливи шофьори зад тях надуха клаксоните. Други се разкрещяха през смъкнатите стъкла на колите си. Карлос не реагира и продължи да кара бавно. Вниманието му беше приковано в партньора му.

— Моля те, кажи ми, че има разум в лудостта. Какви ги говориш, Робърт? Че убиецът е влюбен в съпругата ми?

— Не в Ана, но ако убиецът си въобразява, че е влюбен в жертвите си?

Гарсия присви очи и се замисли.

— Какво? И в двете?

— Да.

— Едновременно?

— Да.

— И не говорим за любов на вманиачен почитател?

— Не.

— Ако наистина е влюбен в тях, защо ги убива по такъв жесток начин?

— Не казах, че е влюбен в тях, а че си въобразява, че е влюбен в тях — поясни Хънтър. — Всъщност е влюбен в това, което олицетворяват, а не в тях самите.

Карл ос мълча известно време и накрая се досети:

— Кучи син! Жертвите му напомнят за някоя друга, която е обичал. Затова двете си приличат.

Партньорът му кимна.

— Той не иска тях, а онази, за която му напомнят. — Робърт видя, че беемвето кабрио се отдалечава. — Липсата на наранявания преди зашиването на двете жертви ме безпокои от самото начало. Все си мисля, че след като не ги отвлича за откуп, трябва да има причина да ги държи в плен, вместо да ги убие веднага. Но по-важното е, че трябва да има причина да не ги докосва до последния момент. Няма логика. В каквато и посока да се отправях, не разбирах защо няма наранявания… Ако е отмъщение, щеше да има наранявания… Ако е омраза общо към жените или дори само към чернокоси художнички, предизвикана от някаква травма в миналото, пак ще има наранявания… Ако е обсебен почитател… садист параноик… или страда от мания за убиване… пак ще има наранявания. Нищо не се връзваше.

Гарсия повдигна вежди.

— Чух нещо за пръв път преди няколко дни, когато разпитвахме Патрик Барлет, но не му обърнах особено внимание.

— Патрик Барлет? — намръщи се Карлос. — Бившият годеник на Лора Мичъл?

Хънтър кимна и продължи да наблюдава колите. Чернокожа жена, която караше бяло пежо вдясно от тях, клатеше глава и жестикулираше, докато очевидно пееше заедно с музиката по радиото. Тя забеляза, че Робърт я гледа, и се усмихна смутено. Той отвърна на усмивката й и продължи:

— Патрик каза, че каквото и да стане, никога не би наранил Лора, защото я обича твърде много.

— Да, спомням си.

— За жалост тогава бях зает преди всичко да следя реакциите му и това ми убягна. Но се случва по-често, отколкото мислиш. Това е продуктът на комбинация от две състояния, известни като рационализация и проекция.

Карлос свъси вежди.

— Някои съпрузи търсят проститутки, които приличат на жените им — обясни Хънтър. — Някои хора търсят гаджета, които приличат на стари любови от гимназията или учители, или дори на майките и бащите им.

Гарсия си спомни за приятел от училище, който в четвърти клас се беше влюбил в учителката си по история. Когато порасна достатъчно, за да ходи на срещи, всяко ново гадже, включително жената, за която се ожени години по-късно, беше абсолютно копие на учителката.

— Както и да е — продължи Робърт, — едва преди малко ми хрумна идеята да приличаш на някого, съчетана с рационализация и проекция.

— Мамка му! — Карлос въздъхна дълбоко през стиснати зъби. Озадачеността му най-после започна да се разсейва. — Когато гледа жените, които е отвлякъл, съзнанието му вижда някоя друга, защото той иска те да бъдат онази друга жена. Някоя, в която наистина е бил влюбен. Някоя, която никога не би наранил, каквото и да направи. Ето защо няма наранявания.

Хънтър кимна.

— Това е проекция.

— Но чакай малко. — Гарсия поклати глава. — Той все пак ги убива… много жестоко. Това не противоречи ли на теорията?

— Не, подкрепя я. Колкото по-силни са рационализацията и проекцията, толкова по-лесно се разочарова убиецът. Жертвите може и да приличат на жената, която той иска да бъдат, но не се държат, не говорят и не правят нищо по същия начин. Колкото и да го иска, те никога няма да бъдат такива, каквито той желае.

Карлос се замисли.

— И щом го осъзнае, защо да ги държи повече?

— Именно. Но пак не може да се насили да ги убие. Затова те още са живи, когато той ги оставя, и дори не е там, когато умират. Не може да понесе смъртта им. И затова е създал самоактивиращия се спусъчен механизъм.

— За да не бъде до тях.

— Точно така.

Гарсия се замисли.

— Тогава истинската му любов е умряла.

— По всяка вероятност — рече Хънтър. — И може би затова е превъртял. Съзнанието му не иска да се раздели с нея.

Карлос изду бузи и после бавно изпусна дъха си.

— Мислиш, че е умряла по същия начин като жертвите му, и зашита? И дали той я е убил?

Робърт се втренчи през стъклото в безоблачното синьо небе. Искаше му се и мислите му да са толкова ясни.

— Има само един начин да разберем.

Извади телефона си.

64.

Лосанджелиският филиал на телевизия „Изкуство и развлечения“ се намираше в Сенчъри Сити и заемаше петнайсет кабинета на деветия етаж на втората сграда от прочутите кули-близнаци на Сенчъри Плаза. Сградите неслучайно приличаха на кулите близнаци, разрушени през 2001 година по време на терористичната атака срещу Световния търговски център в Манхатън. Те бяха проектирани от същия архитект.

Червенокосата жена на рецепцията във фоайето на телевизия „Изкуство и развлечения“ можеше да бъде описана не само като хубава, а като поразително красива.

Тя се усмихна учтиво, когато детективите се приближиха, и после вдигна показалец, за да им направи знак да почакат малко.

Няколко секунди по-късно жената докосна слушалката в ухото си и примигващата синя светлина угасна.

— С какво мога да ви бъда полезна, господа? — Погледът й се стрелна между двамата детективи и се спря на Робърт. Усмивката й придоби повече блясък. Той обясни, че иска да разговарят с някого за стар документален филм, заснет от телевизията им. Секретарката погледна значките им и държането й се промени. След кратко обаждане по вътрешния телефон и две минути по-късно те бяха поканени в кабинет в дъното на дълъг коридор. На табелката на вратата пишеше: Брайън Коулман — директор на продукция.

Мъжът, който седеше зад бюрото, се усмихна, когато Хънтър и Гарсия застанаха на прага. Беше сложил в ухото си слушалката на телефона си. Синята светлинка примигваше. Той им направи знак да влязат, стана и заобиколи бюрото. Беше най-малко пет сантиметра по-висок от Робърт, с късо подстригана черна коса и пронизващи близко разположени кафяви очи зад очила с рогови рамки.

Хънтър затвори вратата и зачака. Двете кресла пред бюрото на Коулман бяха отрупани с кашони. Детективите останаха прави.

— Трябва да ги изпратим днес… — каза Коулман по телефона и кимна на Хънтър и Гарсия. Слуша само половин секунда и после прекъсна онзи, с когото говореше: — Виж, ако не ги изпратим днес, сметката ни ще бъде прехвърлена на друга компания, разбираш ли? — Той пак замълча за миг. — Да, днес следобед е чудесно, преди три часа е още по-добре… Ще чакам. — Продуцентът извади слушалката от дясното си ухо и я хвърли на бюрото. — Извинете за бъркотията. — Той се ръкува с двамата детективи и махна кашоните от креслата. — Разширяваме се. Трябваше да се местим, но преди няколко месеца компанията от другата страна на коридора фалира. — Коулман безразлично повдигна рамене. — Рецесия, нали знаете? Затова решихме да вземем техните офиси. По-лесно е, макар че пак има напрежение. — Посочи телефона на бюрото си. — Фирмите доставчици са мазни дребнави копелета. Ако им позволиш, ще те смачкат.

Робърт и Карлос кимнаха учтиво.

— Е? — Коулман плесна с ръце. — Какво мога да направя за вас?

— Търсим документален филм за художници от Западния бряг, направен от вашата телевизия — отвърна Хънтър и седна.

— Знаете ли заглавието му?

Робърт провери в тефтерчето си.

— Да, казва се „Красотата на платната; изгряващите млади таланти от Западния бряг“.

Коулман наклони глава назад.

— „Красотата на платната“? — изненадано се усмихна той. — Брей. Това беше преди три-четири години.

— Три — уточни Хънтър.

— Участвах в екипа на продукцията, филм с много нисък бюджет. — Коулман свали очилата си и започна да ги бърше с парче плат. — Беше случайност. Рекламен трик. Сигурни ли сте, че искате точно този филм?

Робърт сложи лакът на облегалката на креслото и подпря брадичка.

— Защо да е бил случайност?

— Единствената причина да го заснема беше нашият регионален директор тогава — обясни Коулман. — Дъщеря му беше художничка и безуспешно се опитваше да пробие. Затова изведнъж в началото на графика ни се появи сценарий за нов документален филм. Знаете процедурата — включваш няколко наистина талантливи изгряващи художници, наблягаш на дъщерята и се надяваш на най-доброто.

— Успяхте ли?

Продуцентът кимна колебливо.

— Мисля, че свърши работа. Тя беше забелязана и доколкото знам, се представя добре с изкуството си. Регионалният директор напусна преди две години, затова всъщност не знам какво е положението.

— Как се казва дъщерята на регионалния директор? — попита Гарсия.

— Ами… — Коулман започна да си играе с химикалката си. — Мартина — спомни си той. — Мартина Грийн. Може ли да попитам защо се интересувате от този документален филм?

— Искаме да го гледаме и да видим кои художници са участвали в него — отговори Хънтър. — Индивидуално ли ги снимахте? Имам предвид на различни места в различни дни.

Коулман се подсмихна.

— Не. Както казах, филмът беше с много нисък бюджет. Дори нашият директор не би оправдал похарчването на прилична сума за него. Снимахме всичко за един ден. Събрахме художниците следобед в… — Той се замисли, сякаш се мъчеше да си спомни.

— В музея „Мока“ на Саут Гранд Авеню.

— Всичките ли бяха жени?

Продуцентът се намръщи.

— В този документален филм, да.

— Знаете ли дали е бил излъчен втори път? Може би наскоро?

— Мога да проверя, но мисля, че не е. Както споменах, не беше много добър. — Той придвижи стола си до компютъра и написа нещо на клавиатурата.

Резултатът се появи след няколко секунди и Коулман обърна монитора към двамата детективи.

— Не. Излъчен е само веднъж, две седмици след като е бил заснет, и това е.

— Имате ли скорошни документални филми или интервюта в същия дух като него? — попита Карлос. — За художнички от Лос Анджелис?

На лицето на Коулман се изписа интерес.

— Някоя конкретно?

— Много ще ви бъдем благодарни, ако ни покажете, каквото имате — уклончиво отговори Хънтър. Не искаше да разпалва повече любопитството на продуцента.

Ала вече беше късно. Репортерите бяха като вълците и не си меняха козината.

Коулман се размърда на стола си и после отново се обърна към компютъра.

— Колко скорошни имате предвид?

— От една-две години.

Този път търсенето продължи по-дълго.

— През последните две години сме направили три предавания за художници, но само за творци от Лос Анджелис и Калифорния.

Гарсия се намръщи.

— Това ли е всичко? Три предавания за две години?

— Малцина се интересуват от изобразителното изкуство или живота на съвременните художници — обясни Коулман и се облегна назад на стола си. — Живеем в капиталистически свят, където управляват парите и за нас зрителите означават пари… и рекламно време. Ако излъчим документален филм за хип-хопа, рапа или някой нов, нашумял певец, който стремглаво превзема класациите, броят на зрителите ни скача до небесата. Но ако предаваме нещо за художници или някое друго не толкова популярно изкуство, броят им спада до по-малко от една трета дори в най-гледаното време. Схващате ли?

— Може ли да получим копие на трите филма заедно с „Красотата на платната“? — попита Хънтър.

— Разбира се.

— Освен това ни трябва копие от работния дневник на „Красотата на платната“ и имената на всички, които са работили по филма — оператори, гримьори, продуценти, монтажисти.

— Няма проблем. Ще ви свържа с Том, нашия архивист. Той ще ви даде, каквото ви трябва.

Щом детективите излязоха от кабинета му, Коулман вдигна телефона и набра частния номер на един негов много добър приятел — Доналд Робинс, водещия криминален репортер в „Ел Ей Таймс“.

65.

Файловете от камерите от универсалния магазин на господин Уонг приключиха с разкомпресирането. Хънтър не беше сигурен какво се надява да открие на видеозаписите, но предположението на следователя от „Изчезнали лица“, че Кели Дженсън е отвлечена от Санта Моника, или докато е паркирала колата си, или докато е вървяла към жилищната сграда с апартамента си, някак не му се струваше убедително. Дори през нощта булевард „Сан Висенте“ беше твърде оживен. На всеки десет секунди преминаваха коли. Някой можеше да погледне през стъклото по всяко време. Беше прекалено рисковано. Убиецът лесно би избегнал риска, като отвлече Кели от ателието й в много по-спокойния Кълвър Сити. И малкият паркинг отзад представляваше идеално място за отвличане — уединен и слабо осветен. Ако Робърт беше на мястото на похитителя, щеше да отвлече Кели оттам.

Той погледна часовника си. Беше късно. Преди да излезе от кабинета си, Хънтър набързо прочете имейла, който бе получил от Дженкинс, добър приятел от отдел „Архиви и идентифициране“. Съобщението съдържаше цялата информация, която беше поискал за Уитни Майърс и периода й в полицията, но му беше трудно да се съсредоточи. Силното главоболие, което го измъчваше от два часа, се засилваше. Нуждаеше се от храна, но шкафовете и хладилникът в апартамента му от няколко дни бяха празни. Освен това единственото нещо, което можеше да приготвя добре, бяха пуканките, а вече ги ядеше от един месец. Той реши да хапне нещо по-здравословно. Разпечата съдържанието на прикачения файл в имейла на Дженкинс, взе лаптопа и тръгна към колата си.

В „Чичо Келоме“, малък хавайски ресторант в Болдуин Хилс, сервираха най-вкусните скариди в хавайски стил в цял Лос Анджелис. Хънтър харесваше кухнята и отпускащата атмосфера там. А в момента повече от всичко друго искаше да се отпусне, макар и за няколко минути, докато яде любимото си плато със скариди „Вулкан“, фактът, че в заведението имаше достоен за уважение запас от малцово шотландско уиски, беше като премия.

Робърт даде поръчката си на гишето и седна до маса в далечния ъгъл, скрит от често шумния бар. Седна и се хвана за главата. Главоболието му беше толкова силно, та имаше чувството, че черепът му ще се пръсне.

Сервитьорката донесе питието му и го сложи на масата пред него.

— Благодаря — каза той, без да я поглежда.

— Няма проблем, но ако искаш материалите, които ти обещах, ще трябва да ми върнеш картата на частен детектив.

Хънтър вдигна глава толкова бързо, че за част от секундата зрението му се изпълни със замъглени петна. Очите му бързо се фокусираха върху лицето на Уитни Майърс.

Тя се усмихна.

Робърт обаче остана сериозен.

— Може ли да седна? — попита Майърс и без да чака покана, дръпна стола срещу него.

Хънтър не можа да не й се възхити. Изглеждаше различно тази вечер. Косата й беше разпусната и падаше на раменете. Беше облечена в тъмносив костюм с тясна пола. Най-горното копче на сакото й беше разкопчано и отдолу се виждаше бяла копринена блуза. Гримът й беше толкова лек, че беше почти незабележим, но умело подчертаваше чертите й. Робърт забеляза, че мъжете на масата вдясно се обърнаха да я огледат. На двама още малко и щяха да им потекат лигите. Той погледна чашата пред себе си и после отново впери очи в Майърс.

— „Балвени“, дванайсетгодишно малцово уиски — обяви тя и допря чаша до неговата. И тя пиеше същото. — Винаги е удоволствие да намериш и друг, който цени хубавите питиета.

Хънтър сложи ръце на масата, но не каза нищо.

— Изглеждаш разстроен. Съжалявам. — Майърс посочи раната над веждата му и после допря длан до лявата страна на тялото си. — Ти се оказа прав. Ребрата ми не са счупени, но са адски натъртени.

Той продължаваше да мълчи, но това, изглежда, не я притесняваше.

— Трябва да призная, че досието ти е страхотно. Вундеркинд. Истина ли е? — Тя направи гримаса. — Учил си в престижното училище „Мирман“ със стипендия за свръхнадарени деца и си взел цялата програма само за две години. След това Станфорд, пак със стипендия. На двайсет и три години си получил докторска степен по анализ на престъпното поведение? Забележително.

Хънтър продължаваше да мълчи.

— Станал си детектив за рекордно време — рече Майърс — и веднага са те повикали в отдел „Обири и убийства“… Виж, това наистина е забележително. Сигурно си целунал много задници или си смаял някои важни хора.

Той мълчеше.

— Сега си детектив в знаменитата специална секция „Убийства“ и повечето ти колеги те наричат „зомбито-взвод“. — Тя се засмя. — Симпатичен прякор. Сам ли си го измисли?

Майърс продължи да бъбри, без да се притеснява от липсата му на реакция.

— Специалността ти са престъпления, извършени с изключително насилие, и си арестувал изумително много извършители. Учебникът ти е задължително четиво в Националния център за анализ на тежки престъпления във ФБР. Пропуснах ли нещо?

Хънтър не беше писал учебник, но единият от професорите му в университета беше толкова смаян от докторската му дисертация по престъпно поведение, че я изпрати на свой приятел в Академията на ФБР във Вирджиния и той я предаде на директора. Няколко седмици по-късно младият Робърт Хънтър беше поканен в Куонтико да изнесе лекция пред опитни офицери и инструктори. Еднодневната беседа прерасна в едноседмичен семинар и накрая директорът помоли Хънтър за разрешение да използва докторската му дисертация като материал за подготовка на всички оперативни агенти. И оттогава никой не завършваше Куонтико, без да я прочете.

— Прочела си историята на живота ми — най-сетне продума. — Сигурно си прекарал доста скучни минути.

— Напротив. Видя ми се много интересна. — Тя отново се усмихна. — Въпреки че има странна празнота, сякаш си изчезнал от лицето на земята за две години. Никъде няма нито дума информация за теб. А моят изследователски екип е най-добрият.

Хънтър не отговори.

— Искам да те питам защо, по дяволите, си станал ченге? С такава биография може да бъдеш във ФБР, Агенцията за национална сигурност, ЦРУ — където поискаш.

— Вманиачила си се да ми търсиш нова работа?

Тя се усмихна.

Сервитьорката донесе платото със скаридите и щом се отдалечи, Робърт отмести очи от чашата си и насочи поглед към Майърс.

— Поръчах си портокалов сок.

— Знам — небрежно отговори тя, — но и без това щеше да си поръчаш уиски. Просто ти спестих време. Сигурно си гладен. Платото е огромно.

— Ако искаш, вземи си.

Уитни поклати глава.

— Не, благодаря. Хайде, яж.

Хънтър потопи голяма скарида в купичка с горещ сос и отхапа.

Майърс изчака няколко секунди.

— Ако си толкова добър, колкото пише в досието ти, тогава и ти си ме проучил и вече знаеш, че излъгах.

Робърт кимна.

— Няма бивше гадже.

Тя се втренчи в него.

— Но ти го знаеше още вчера, нали?

— Да.

— Щом си разбрал, че лъжа, защо не ме арестува?

— Нямаше смисъл. Ти си била ченге. Знаеш, че няма как да те принудим да ни кажеш кой е клиентът ти. Ако не искаш да ни съдействаш, само щяхме да си загубим времето. А времето е нещо, което нямам. Наречи го професионална благосклонност.

Майърс се усмихна.

— Глупости. Решил си сам да разбереш за кого работя. Но не е било лесно, нали?

Двамата се втренчиха един в друг.

— Причината да бъда в апартамента на Кели Дженсън снощи беше, че исках да проверя предчувствието си — най-после призна Уитни и отпи от уискито си.

— И какво беше предчувствието ти?

— Мисля, че изчезването на Кели и изчезването на жената, която търся, са свързани.

Хънтър остави вилицата си.

— В апартамента й обаче не намерих нищо, което да потвърди предчувствието ми. Тя не е била отвлечена оттам. Но в двата случая има други сходства, които е трудно да подмина.

— Какви други сходства?

— Колко са жертвите досега? И този път говоря сериозно. Ако искаш да знаеш онова, което аз знам, ще трябва да говориш пред мен.

Робърт се облегна назад и избърса устните си със салфетка.

— Кели Дженсън е втората жертва.

Майърс кимна и сложи на масата снимка на привлекателна брюнетка.

— Това ли е първата жертва? — попита тя и затаи дъх.

Хънтър погледна снимката. Съдейки по външността, жената можеше да е Лора или сестра на Кели. Той поклати глава.

— Не… Коя е тази?

Уитни изпусна дъха си.

— Не е в списъците на изчезналите хора. Баща й се опитал да я регистрира за изчезнала, но отделът я проверява в списък от шест точки. Тя отговаря само на едно условие, затова не били готови да започнат да я издирват веднага.

— Коя е тя?

Майърс се облегна назад.

— Името й е Катя Кудрова, цигуларка, концертмайстор в Лосанджелиската филхармония.

— Музикантка?

— Да. Първата жертва Лора Мичъл ли се казва?

Беше очевидно, че Уитни си е свършила работата по отношение на изчезналите лица.

Тя зачака.

— Да. Лора Мичъл е първата жертва, която открихме.

Майърс докосна устни.

— Била е художничка. Извършителят убива хора на изкуството, артисти.

— Чакай малко. Твърде рано стигаш до това заключение. Артист обхваща много области. Ако ще вървим в тази посока, тогава ще трябва да включим балерините, актрисите, скулпторите, фокусниците, жонгльорите… Списъкът е дълъг. Засега той е отвлякъл и убил две художнички и знаем само това. Фактът, че професията на Катя Кудрова попада в огромната категория артист, е чисто съвпадение на този етап. — Робърт почука с пръст по снимката на масата. — Кога е изчезнала?

— Преди четири дни. Лора е изчезнала около седмица след Кели, нали?

— Добра си с имената и датите.

— Да, така е. Тогава нямаме конкретен период между отвличане и убийство?

— Нямаме? Ние?

Уитни го погледна гневно.

— Катя Кудрова продължава да бъде мой личен случай. В момента тя се води за изчезнало лице, а не жертва на убийство. Днес проучвах миналото на Катя и Кели. — Тя сложи папка на масата. — Освен че са на едни и същи години и имат еднакви физически характеристики, те нямат абсолютно нищо общо помежду си. Никаква значима връзка.

Хънтър пак не каза нито дума.

Майърс се наведе към него.

— Повярвай ми, Робърт, последното, което искам, е да работя с полицията. Но единственият начин да добием по-добра представа дали вашият психопат е отвлякъл Катя, без да губим ценно време, е да споделим каквото знаем. — Посочи папката, която беше оставила на масата. И подходящата дума тук е споделяне. Затова, ако ти кажа какво знам, и ти ще ми кажеш какво знаеш. И дори не си помисляй да се оправдаваш с тъпотии от сорта на класифицирана информация. Не съм репортер. И ще загубя колкото теб, ако изтече информация по случая. И двамата искаме едно и също — да хванем копелето. Твоите жертви вече са мъртви. Катя може би още е жива. Наистина ли искаш да губиш време?

След като прочете досието на Уитни Майърс, което Дженкинс му изпрати, Робърт не се изненада, че тя не желае да му даде безплатно информация за разследването си.

Двамата дълго се гледаха мълчаливо. Тя усилено се опитваше да разгадае изражението му, но определено не очакваше следващия му въпрос.

— Ти ли ги уби?

66.

Неловкото мълчание продължи. Никой не помръдна, нито отмести поглед от другия. Но сърдечността на Уитни се изпари.

Робърт беше прочел цялата информация, за последния случай на Майърс в полицията.

Преди няколко години я бяха повикали да се опита да реши ситуация, развила се на небостъргач в Кълвър Сити. Десетгодишно момче беше успяло да се покатери на покрива и бе седнало на ръба, осемнайсет етажа над земята. Били не отговарял на никого и никой не искал да се приближи до него. Родителите му били загинали в автомобилна катастрофа, когато бил само на пет, и оттогава живеел с леля си и чичо си, които му станали законни настойници. В онзи следобед те излезли и оставили детето само в апартамента.

Били не страдал от психично заболяване, но съседите, които го познавали, казали, че винаги бил тъжен, никога не се усмихвал и не играел с другите деца.

Майърс не видяла друг начин, освен да наруши протокола и да се качи на покрива, без да чака пристигането на подкрепления.

В доклада пишеше, че тя убеждавала Били само десет минути, после момчето станало и скочило.

Уитни се разстроила толкова много, че се наложило да си вземе отпуск, но отказала да говори с полицейския психолог. Два дни след произшествието чичото и лелята на Били се хвърлили от същото място. Китките им били закопчани заедно с белезници. Заключението щяло да бъде самоубийство на двама покрусени от скръб настойници, ако не бил фактът, че трима съседи видели жена, отговаряща на описанието на Уитни Майърс, да излиза от сградата минути след като Анджела и Питър паднали на земята.

— Питър и Анджела Феърфакс — поясни Хънтър.

— Да, знам за кого говориш — отвърна тя.

— Ти ли ги бутна от покрива?

— Какво общо има това с изчезналите жени, по дяволите?

Робърт най-после отпи от уискито си.

— Ти ме помоли да споделя информация за текущо разследване с човек, когото познавам съвсем отскоро. Била си ченге и знаеш, че протоколът не го разрешава. Аз обаче нямам нищо против да го наруша, ако това означава да се приближа до залавянето на убиеца. Проблемът е, че в досието ти пише, че е много вероятно ти да си сложила белезници на двама невинни човека и после да си ги хвърлила от покрива на осемнайсететажна сграда. Ако наистина си непредсказуема, разговорът приключва тук и сега. — Той извади от джоба си картата й на частен детектив и я сложи на масата пред нея.

Майърс не посегна да я вземе. Погледът й изгаряше Хънтър.

— Ти как мислиш?

Той леко повдигна вежди.

— В твоето досие пише, че преценяваш добре характера на човека, затова искам да знам дали мислиш, че може да съм блъснала двама невинни човека от покрив.

— Не съм дошъл да те съдя, но искам да чуя истината — от теб, а не от досие, написано от отдел „Вътрешни разследвания“ и полицейския психолог.

— Аз пък искам да чуя твоето мнение — предизвикателно отвърна тя. — Мислиш ли, че съм бутнала двама невинни човека от сграда?

Служебната характеристика на Майърс до произшествието на покрива беше безупречна. Тя бе работила много усилено да стане детектив и се гордееше с това. И беше една от най-добрите. Резултатите от работата й го доказваха. Дори след като беше напуснала полицията и бе станала частен детектив, успехът й беше голям. Хънтър знаеше, че хората като нея не превъртат и не изгубват ума и дума ей-така изведнъж. Той се замисли и после се наведе напред.

— Смятам, че си си позволила да се въвлечеш лично в случая — изрече Робърт. — Но си била опитен детектив и затова сигурно е станало нещо, което те е разтърсило силно. Предполагам, че си подозирала, че в онова семейство става нещо много лошо, по-точно с Били, но не си имала достатъчно доказателства да го подкрепиш. Мисля, че си се опитала да изтръгнеш обяснение от настойниците на Били, но нещата са се объркали жестоко.

Уитни не реагира.

— Ако съм прав… тогава вероятно и аз бих направил същото.

Тя бавно отпи от уискито, без да откъсва поглед от Хънтър, и после остави чашата си на масата. Той издържа погледа й, без да трепне.

— Анджела Феърфакс скочи — спокойно каза Майърс.

Хънтър зачака.

— В онзи ден аз първа реагирах на евентуалното самоубийство. Отидох там за две минути и веднага наруших протокола. Нямах избор. Нямах време да чакам подкрепления. Не знаех нищо за момчето. Качих се на покрива и видях, че е провесило крака от ръба на сградата. Седеше там с плюшеното си мече и рисуваше нещо в скицника си. Били беше дребничък. Изглеждаше толкова крехък… и уплашен. И затова не можех да чакам подкрепления. Някой по-силен повей на вятъра щеше да го отнесе като хвърчило. — Уитни прибра кичур коса зад ухото си. — Плачеше. Попитах го защо седи там. Отговори, че рисува. — Тя пак отпи от уискито си. — Казах му, че мястото не е много безопасно да седи и да рисува. И знаеш ли какво ми отговори?

Робърт не продума.

— Каза, че било по-безопасно, отколкото апартамента, когато чичо му е у дома. Мама и татко много му липсвали. Не било честно да умрат в катастрофа, а той да не е с тях. Те не го наранявали като чичо му Питър.

Буца заседна на гърлото на Хънтър.

— Видях, че момчето страда — продължи Майърс, — но най-важното беше да го дръпна от ръба. Говорех му и бавно пристъпвах към него, за да го хвана. Попитах го какво рисува. Той откъсна листа от скицника и ми го показа. — За пръв път очите й се отместиха от Робърт. — Рисунката беше на стаята му, много семпла, чертички и човечета с несиметрични лица. Имаше легло с малко дете. — Тя млъкна и преглътна. — Върху него лежеше голям човек.

Детективът слушаше внимателно.

— И после се шашнах. До леглото имаше фигура на жена.

— Леля му е знаела — отбеляза Робърт.

Майърс кимна и очите й се замъглиха.

— Те му бяха настойници. Трябвало е да се грижат за него, а са го изнасилвали. — Тя изпи остатъка от уискито си на един дъх. — Обещах на Били, че ако слезе от покрива и дойде с мен, чичо му никога повече няма да го наранява. Той не ми повярва. Накара ме да се прекръстя и да се закълна, че ако не го направя, ще умра. И тогава Били каза, че ми вярва, защото съм полицай, а полицаите не лъжат и помагат на хората. Стана и се обърна към мен. Предложих му ръката си и той протегна малката си ръчичка да я хване. И в същия миг се подхлъзна.

— Не е скочил, както пише в доклада.

Уитни поклати глава.

Двамата се умълчаха.

Сервитьорката дойде и се намръщи, като видя неизядените скариди.

— Нещо не е ли наред с храната?

— Какво? О, не — отговори Хънтър. — Фантастична е. Още не съм приключил. Дайте ми още няколко минути.

— Аз искам още едно „Балвени“, дванайсетгодишно — рече Уитни.

Сервитьорката кимна и отмина.

— Хвърлих се към него — продължи Уитни. — Пръстите ми докоснаха ръчичката му, но не можах да го хвана. Беше толкова крехък, че тялото му се разпадна, когато тупна на земята.

Робърт прокара пръсти през косата си.

— Два дни събирах смелост да се върна в сградата, от която падна Били. Всъщност мисля, че не събирах кураж, а омраза. Не исках самопризнания, а да им дам урок. Исках да изпитат поне частица от страха на Били. — Тонът й изведнъж стана гневен: — Той беше десетгодишно дете, толкова наранено и уплашено, че предпочиташе да скочи от покрива на висока сграда, отколкото да се върне при семейството, което би трябвало да го обича. Ти си психолог и знаеш, че децата не би трябвало да се самоубиват. Не би трябвало дори да знаят какво означава това.

Сервитьорката донесе уискито и го остави на масата.

— Отидох в апартамента им и ги обвиних. Анджела се разплака, но Питър беше студен като айсберг. Изобщо не му пукаше. И тогава нещо ме прихвана. Принудих ги да се закопчаят с белезници и ги заведох на покрива, на същото място, откъдето падна Били. И се случи.

Хънтър се наведе напред, но не каза нищо. Остави я да говори.

— Анджела се разрида неудържимо, но не защото беше уплашена. Вината в нея експлодира и тя ми разказа всичко. Много се срамувала от себе си, но се ужасявала от онова, което Питър може да стори на нея и на Били, ако каже на някого. Питър изнасилвал и биел и нея. Мислела да вземе Били и да избягат, но нямало къде да отиде. Нямала пари, нито приятели и семейството й не се интересувало от нея. И тогава Питър превъртя. Изкрещя й да млъкне и я зашлеви през лицето. Едва не го застрелях. — Тя отпи от уискито. — Анджела обаче ме изпревари. Плесницата не я уплаши. Заяви, че й е писнало да се страхува и да бъде безпомощна, но вече нямало да бъде така. Погледна ме. Очите й решително блестяха. Каза: „Благодаря ви, че най-после ми давате възможност да направя нещо. Много съжалявам за Били.“ После неочаквано се хвърли от покрива и повлече Питър, тъй като бяха оковани един за друг.

Робърт се вгледа изпитателно в Уитни, търсейки признаци на лицемерие — бързи движения на лицето и потрепване на очите, но съзря само тъга.

— Анджела беше едра и силна жена, а Питър — висок и слаб. Не го очакваше. Тежестта й го дръпна като кран, но той успя да я удържи няколко секунди, достатъчно дълго, за да ме погледне и да ме помоли да му помогна. Аз обаче се обърнах и отминах.

Двамата седяха, без да разговарят, докато Хънтър се замисли върху разказа й.

— Е, какво ще кажеш? Мислиш ли, че лъжа? — попита Майърс.

Ето защо Уитни не беше разказала за тези събития на никого от разследващите случая й преди години. Робърт знаеше, че никой от следователите от отдел „Вътрешни разследвания“ нямаше да й повярва. Напротив, щяха да я разпънат на кръст, че е търсила отмъщение.

— Както споменах, и аз бих направил същото — отговори той.

67.

Хънтър и Майърс разговаряха още един час. Споделиха информация. Тя му каза, че доказателствата, които е събрала, предполагат, че Катя Кудрова е била отвлечена от апартамента й в Западен Холивуд. Обясни му за шейсетте съобщения на телефонния секретар на Катя и че всичките са дълги точно дванайсет секунди. Разказа му за звуковия анализ на последното съобщение, дешифрирането на дрезгавия шепот — „ДЪХЪТ МИ СЕКВА, КАТО ТЕ ВИДЯ. ДОБРЕ ДОШЛА У ДОМА, КАТЯ. ЧАКАХ ТЕ. МИСЛЯ, ЧЕ Е ВРЕМЕ НАЙ-ПОСЛЕ ДА СЕ ЗАПОЗНАЕМ“ — и защо мислеха, че похитителят се е обадил последния път от спалнята й, вероятно докато я е гледал как се къпе.

Уитни даде на Хънтър копие на записите, включително на разкодираното последно съобщение, и още няколко папки. Проучването й беше добро, както беше казала.

Робърт изпълни своята част от уговорката, но не сподели всичко. Каза й за шевовете на устата на жертвите, но не и за онези в долната част на торса. Не спомена, че убиецът е оставил устройства в телата на жертвите, нито за бомбата и надрасканите със спрей послания. Каза само, че извършителят е използвал нож, и толкова.

Хънтър най-после изяде скаридите и си тръгна. Главоболието му не беше преминало, но бе станало поносимо. Обади се на оперативния отдел и ги помоли веднага да започнат разследване за Катя Кудрова.

Прибра се в апартамента си, наля си чаша малцово уиски и седна във всекидневната. Мислите му се въртяха около всичко, което му беше казала Майърс. Нямаше конкретни доказателства, че убиецът на Лора Мичъл и Кели Дженсън е отвлякъл и Катя Кудрова, но той вече съзираше сходства в изчезването им.

Катя беше отвлечена от апартамента си. Лора Мичъл, първата жертва, също. Въпреки подозренията си Хънтър все още не знаеше със сигурност откъде е похитена Кели Дженсън.

Безпокояха го и съобщенията, оставени на телефонния секретар на Катя Кудрова. Фактът, че всичките са дълги само дванайсет секунди, беше доказателство, че са оставени от един и същи човек. По едно съобщение на ден в продължение на шейсет дни. Това за пореден път предполагаше, че имаха работа с търпелив и дисциплиниран човек, който няма нищо против да чака. Все едно си играеше с жертвите. Но защо дванайсет секунди? Робърт беше убеден, че изборът не е случаен.

Той пусна копието на записа, което Майърс му беше дала. Чу дрезгавия шепот на похитителя, първо като статичен шум и после дешифрирания глас. Превъртя записа и го изслуша пак. И после отново и отново.

Облегна глава на изтъркания черен кожен диван. Трябваше да изгледа кадрите от камерите на паркинга до жилището на Кели, но беше капнал от умора. Клепачите му започнаха да натежават. А когато му се доспеше, Робърт гледаше непременно да се възползва от възможността.

Той заспа в хола. Спа пет часа, без да се събуди или да сънува — нещо, което му се случваше много рядко. Събуди се със схванат врат и отвратителен вкус в устата, сякаш беше ял от кофа за боклук, но се чувстваше отпочинал и за щастие главоболието му беше преминало. Къпа се дълго и остави силната струя гореща вода да масажира врата му. Избръсна се със старо ножче, което сякаш откъсваше косъмчета от лицето му, вместо да ги реже. Хънтър изруга. Трябваше да отиде в магазина да си купи ново.

Направи си чаша силно кафе и се върна в хола, където беше лаптопът, който беше донесъл.

Скритата камера на господин Уонг беше настроена да наблюдава паркинга денонощно, но имаше чувството, че трябва да гледа само нощните кадри. Убиецът едва ли бе рискувал да се мотае на сцената на отвличането посред бял ден, пред погледите на всички. Ако Кели Дженсън беше отвлечена някъде около ателието й, по всяка вероятност това беше станало по тъмно.

Паркингът беше уединен и използван главно от собственици на магазини, затова движението на коли и хора беше минимално. Всичко необичайно правеше впечатление. Не беше необходимо да гледа всяка минута от петдесет и шест часовия запис през нощта. След бърза проверка установи, че може да ускори записа до шест пъти по-бързо от оригиналната скорост и пак да забележи, ако има нещо подозрително. Това означаваше, че ще прегледа осем часа кадри за малко повече от час. Робърт погледна часовника си. Шест и двайсет и две минути. Имаше достатъчно време да види първата записана нощ, преди да отиде в Паркър Сентър.

Не се наложи да гледа дълго.

Часовникът в долния десен ъгъл на екрана показваше двайсет часа и трийсет и шест минути, когато в паркинга влезе стар форд фиеста и спря точно зад понтиака на Кели. Хънтър забави записа до нормалната му скорост. След няколко секунди от колата слезе мъж — висок, с атлетично телосложение. Облегна се на вратата от шофьорската страна и нервно огледа паркинга, сякаш проверяваше дали наоколо има някой друг. Изглежда се чувстваше неловко, когато запали цигара. Робърт спря кадъра и го увеличи, но качеството не беше добро, неясно и зърнесто, затова не можа да види ясно лицето на мъжа. Беше убеден, че компютърните специалисти в полицията ще изчистят образа. Отново пусна записа. След трийсет секунди се отвори другата предна врата и от автомобила слезе дългокрака блондинка. Приближи се до нервния мъж, коленичи пред него, разкопча колана му, смъкна панталоните му и го пое в уста.

Хънтър се усмихна и потърка брадичка. Двама търсачи на силни усещания. Той превъртя напред записа. Мъжът и жената преминаха от орален към същински секс — върху предния капак на колата. Те бяха там трийсет и осем минути.

В двайсет и един и четирийсет и девет господин Уонг се качи в пикапа си и замина. На паркинга остана само понтиакът на Кели. В двайсет и два и двайсет и шест Робърт пак намали скоростта на кадрите.

— Какво е това, по дяволите?

Той се наведе по-близо до екрана и се втренчи в събитията, които се развиха през следващата минута. Зяпна от изумление.

— Мамка му!

68.

Тя трепереше в непрогледния мрак, свита на кълбо. Главата й беше замаяна, гадеше й се и всеки мускул в тялото я болеше ожесточено. Гърлото й дращеше, сякаш беше глътнала топка бодлива тел.

Нямаше представа откога е заключена в стаичката. Предполагаше, че от няколко дни. Нямаше как да бъде сигурна. Стаята нямаше прозорци и слабата електрическа крушка в метална решетка на тавана проблясваше само за няколко минути от време на време. Интервалите бяха неравни — понякога четири-пет пъти на ден. Но винаги светваше точно преди да й дадат храна. Също като дресиране на лабораторна мишка.

Даваха й храна четири пъти на ден. Плъзгаха я на пластмасов поднос през специален отвор в долната част на тежката дървена врата. Стаичката беше малка — дълга десет и широка осем крачки, с голи тухлени стени, бетонен под, легло с метални рамки и кофа в ъгъла, която се изпразваше веднъж дневно.

Тя помръдна глава и стаята сякаш отново се завъртя около нея. Замайването никога не преминаваше. Не беше сигурна дори дали е будна или спи. Имаше чувството, че се намира някъде между двете състояния. Беше сигурна само, че е много уплашена.

* * *

Той я наблюдаваше как вдига ръце към лицето си и избърсва сълзите, които като че ли никога не секваха. Запита се колко ли ще се уплаши, ако той издаде някакъв звук и я накара да осъзнае, че не е сама. Ако разбереше, че той е там и се крие в мрака само на три крачки от нея. Как ли щеше да реагира, ако протегнеше ръка и докоснеше лицето и косата й? Колко ли щеше да се ужаси, ако прошепнеше нещо в ухото й?

Той се усмихна, като я видя, че отново потрепери. Може би беше време тя да разбере.

69.

Като спираше и превърташе бързо, Хънтър гледа още половин час записа от видеокамерата на паркинга до ателието на Кели Дженсън. Заинтригуваха го главно три откъса. Първият беше от двайсет и два и двайсет и шест до двайсет и два часа и трийсет и една минути, вторият — от двайсет и три и седем до двайсет и три и девет и третият — от двайсет и три и единайсет до двайсет и три часа и четиринайсет минути.

Пътуването от апартамента му в Хънтингдън Парк до Паркър Сентър му отне двайсет и пет минути. Робърт отиде право в отдел „Информационни технологии“, но толкова рано сутринта там нямаше никого, освен един нов служител, който искаше да се представи добре. Беше се издокарал с изгладена бяла риза и консервативна сива вратовръзка. Сакото му беше преметнато на облегалката на стола. Никой в отдел „Информационни технологии“ не носеше риза и вратовръзка, още по-малко костюм.

Младият служител каза на Хънтър, че Джак Дойл вероятно ще закъснее. Снощи празнувал. Дългото разследване, в което участвал лично, най-сетне приключило. Успели да заловят сериен педофил след операция, продължила цял ден.

— Мъжът, когото хванаха, е женен с две деца — добави служителят. — Едното е на десет, а другото — на дванайсет, на същата възраст като хлапетата, които е подмамвал по интернет. — Той поклати глава, сякаш светът беше загубил логиката си. — Може ли да ви помогна с нещо, детектив? — Служителят посочи лаптопа под мишницата на Робърт.

— Как се казваш, момче?

— Гари, сър. — Той протегна ръка. — Гари Камерън.

Хънтър я стисна.

— Аз съм Робърт и ако още веднъж ме наречеш „сър“, ще те арестувам за клевета.

Камерън се усмихна и кимна.

— Опасявам се, че трябва да говоря с Джак, Гари. Искам да пусне няколко откъса от видеозапис през някое от супер-приложенията си.

Усмивката на Камерън стана по-широка.

— Аз съм специалист в тази област — видео- и аудио-анализ. Това е главната причина да ме прехвърлят тук.

Хънтър се засмя изненадано.

— Да ме вземат дяволите. Тогава ти си човекът, който ми трябва. — Сложи лаптопа на бюрото на Гари и двамата мълчаливо зачакаха да зареди. Робърт отвори видеоплейъра и подреди предварително избраните откъси. — Това са оригиналните кадри, заснети от частна камера за наблюдение — обясни и пусна записа.

Камерън сложи компютърните си очила и се наведе напред. Записът започна с паркинга, на който имаше само една кола — бонбонено-белият „Понтиак Транс-Ам Тий-топ“ с тъмно задно стъкло. Образът не беше добър, влошен още повече от липсата на светлина.

— Хубав автомобил — отбеляза Гари.

Те гледаха само няколко секунди и после към паркинга се приближи загадъчен мъж. Беше висок някъде между метър осемдесет и пет и метър и деветдесет и с телосложение на як футболист. Целият беше в черно — обувките, панталоните, ръкавиците, вълнената шапка и якето с вдигната яка. Проблемът беше, че камерата на господин Уонг се намираше в източната страна на паркинга и обърната на запад — като непознатия. Засега той се виждаше само в гръб. Спря до шофьорската врата на понтиака, бръкна в якето си и извади дълго плоско парче метал, което приличаше на ученическа линийка. Като професионален крадец на коли човекът пъхна метала в процепа на стъклото и после надолу във вратата, а после бързо го извади. Натисна дръжката и вратата се отвори, сякаш беше използвал ключ.

— Не обичаш крадците на коли, а, детектив? — попита Камерън, без да откъсва поглед от екрана.

— Не.

Мъжът се наведе, бръкна под таблото и вдигна капака.

Гари се намръщи.

Човекът погледна към входа на паркинга. Никой не идваше. Без да се обръща на изток, той слезе, надвеси се над двигателя и протегна ръка към нещо в главния блок. Нямаше как да видят какво прави, но каквото и да беше, му отне само три секунди. Мъжът затвори капака и се върна до шофьорското място. Огледа се, отвори вратата и се шмугна на задната седалка.

— Странно — отбеляза Камерън. — Какво прави?

— Ще видиш.

Видеоплейърът показа следващия откъс, който Хънтър беше избрал. Гари погледна часовника в долния десен ъгъл на екрана и видя, че записът е прескочил напред трийсет и шест минути.

— Предполагам, че загадъчният мъж още е в колата.

— Не е мръднал — отговори Робърт.

Двамата продължиха да гледат. Този път се появи слаба брюнетка. Дойде от същата посока като мъжа. Беше Кели Дженсън. Косата й беше завързана на опашка. Носеше сини дънки, ниски обувки и избеляло кафяво кожено яке.

— Мамка му — измърмори Камерън, който вече се досети какво ще стане.

Жената се приближи до колата и бръкна в чантата си да потърси ключовете. Без да подозира, че вътре я чака някой, тя отвори вратата и седна зад волана. Мракът, положението на колата и ъгълът, под който беше поставена камерата на господин Уонг, им пречеха да виждат през стъклото. Увеличаването на образа също не помогна.

Камерън махна очилата от лицето си и потърка очи.

През следващите две минути не се случи нищо. Когато часовникът в долната част на екрана показа двайсет и три часа и единайсет минути, предната дясна врата на колата се отвори и мъжът слезе. Спря и бавно се огледа. Доволен, той заобиколи от другата страна, отвори шофьорската врата, извади ключовете от стартера и отвори багажника. Мъжът с лекота взе Кели на ръце, сякаш вдигна пазарска чанта. Тя беше в безсъзнание, макар лесно да се виждаше, че е жива.

Човекът внимателно я сложи в багажника после дълго стоя там и я гледа, сякаш й се възхищаваше.

Накрая отиде пред колата, отвори капака и пак зачовърка нещо в двигателя. След няколко минути седна зад волана и подкара.

— По дяволите! — възкликна Камерън и погледна Хънтър. Лицето на детектива беше по-бледо, отколкото преди няколко минути. — Какво искаш да направя?

— Гледах записа няколко пъти. Мъжът не се обърна към камерата нито веднъж, но се огледа няколко пъти.

Гари кимна.

— Да, забелязах.

— Питам се дали ако забавим откъса максимално и после го движим кадър по кадър, ще ни провърви да видим лицето му поне отчасти.

— Възможно е — отговори Камерън и погледна часовника си. — Веднага се залавям за работа. Ще прехвърля записа на моя компютър и след това ще го анализирам отново с помощта на професионален софтуер, но не би трябвало да ми отнеме повече от час, най-много два.

Робърт остави визитката си на бюрото.

— Обади ми се веднага щом получиш резултат.

Той тръгна към вратата, но Гари го спря.

— Детектив, има ли вероятност жената да е жива?

Робърт не каза нищо. Не беше необходимо.

70.

— Да му се не види! — възкликна Гарсия, докато гледаше копие на видеозаписа, който Хънтър беше оставил на Камерън в отдел „Информационни технологии“. Часовникът на екрана показваше, че Кели Дженсън е била отвлечена на двайсет и четвърти февруари. Те подозираха, че Лора Мичъл, първата жертва, е похитена между втори и пети март. — Отвлича първо Кели, но я убива след Лора — отбеляза Карлос.

Робърт кимна.

— Защо?

— Ако сме прави, че убиецът проектира върху жертвите си образа на жената, която иска те да бъдат, тогава е само въпрос на време те да направят или да кажат нещо, което ще премахне илюзиите му. Нещо, което ще го накара да осъзнае кои са в действителност.

— И Лора първа е премахнала илюзиите му.

— Така изглежда.

Гарсия отново насочи вниманието си към записа, който партньорът му беше взел от магазина на господин Уонг.

— Имаме ли снимка на лицето?

— Още не, но в отдел „Информационни технологии“ работят по въпроса.

Карлос пак насочи поглед към екрана на компютъра.

— Ти беше прав, когато каза, че имаме работа с търпелив човек.

— Не само търпелив — отговори Хънтър. — Той е спокоен, хладнокръвен и уверен. Несъмнено е дебнал около ателието на Кели, преди да действа. И го прави прецизно. Не губи време, няма борба, нито шанс за нея да реагира. Този човек е различен от другите. Отвлича жертвите си от места, където те се чувстват в безопасност — от дома, от работното им място, от колата…

Гарсия кимна.

— Съдейки по видеозаписа, колко висок мислиш, че е? Метър осемдесет и пет? Метър и деветдесет? И тежи стотина килограма?

— Да, и това отговаря на теорията ни за ръста на извършителя въз основа на влакната от шапка, взети от тухлената стена в ателието на Лора. Обадих се на криминалистите и им казах да вземат колата на Кели от Санта Моника и да огледат всеки сантиметър от двигателя до багажника.

Карлос изгледа записа още веднъж.

Хънтър се беше свързал и с „Контрол на автомобилния транспорт“. Убиецът беше изкарал понтиака на Кели от паркинга до ателието й и се бе движил по улиците на Лос Анджелис, а в града имаше хиляди камери за наблюдение на движението. Понтиакът на Кели се забелязваше лесно, затова убиецът сигурно е искал да смени колата, колкото може по-скоро. Вероятно е имал паркиран микробус, готов да го заведе някъде наблизо, но той беше умен и не бе зарязал колата ей-така. Класически „Понтиак Транс-Ам Тий-топ“, изоставен в странична уличка, би привлякъл твърде голямо внимание и веднага би вдигнал на крак полицията да започне да търси Кели. Не беше разумно и да върне понтиака на паркинга. Беше я наблюдавал и е разбрал, че Кели никога не я оставя там през нощта. Не би искал да рискува някой от собствениците на магазини да я забележи и да извика ченгетата. Сигурно я беше закарал в Санта Моника и я бе паркирал на същото място както винаги — пред жилищната сграда. Основното правило на престъпника беше да предизвика възможно най-малко подозрения и извършителят, изглежда, беше авторът на това правило.

Робърт се надяваше, че някоя камера за наблюдение на уличното движение е заснела част от пътуването. Това, разбира се, беше малко вероятно, но си струваше да опита.

— Нещо от оперативния отдел за други зашити жертви в страната? — попита Гарсия.

Хънтър беше помолил в оперативния отдел да започнат национално издирване за евентуални убийства на брюнетки със зашити уста, полови органи или и двете. Ако убиецът наистина прехвърляше чувствата си и проектираше образа на жената, която някога бе обичал, върху жертвите си, имаше голяма вероятност жената да е умряла по подобен начин.

— Засега нищо.

— Колко назад търсим?

— Двайсет и пет години.

— Сериозно? Толкова отдавна?

Робърт се облегна на бюрото си.

— Добре е да покрием всички ъгли.

— В какъв смисъл?

— Ами ако сме прави за любовната теория, но жертвите не приличат на бивша съпруга, приятелка или на друга, в която убиецът е влюбен през целия си живот, а на някоя друга, която също е обичал, и никога не би наранил, каквото и да направи?

Карлос се замисли.

— Майка му?

— Възможно е. Или на майка му, или на настойницата му — леля, голяма сестра или братовчедка. — Хънтър взе папка от бюрото си. — Чувал ли си за Катя Кудрова?

Гарсия се намръщи и поклати глава.

Робърт извади снимка от плик.

— По дяволите, тя е пълно копие на Лора и Кели. Коя е? — попита Карлос.

Хънтър му разказа всичко, което се беше случило след запознанството му с Уитни Майърс.

— Това е копие на материалите на разследването на Майърс. Покрила е всеки ъгъл. Има си дори специалист криминалист.

— Е, и? — Гарсия запрелиства страниците.

— Нищо съществено. Намерените отпечатъци са на Катя, на баща й и на онзи, с когото се е срещала.

Карлос повдигна вежди.

— Приятелят й не е заподозрян. Не е бил в страната по време на отвличането. Всичко е в папката. Прегледай я после.

— Баща й не е подал молба за издирване в отдел „Изчезнали лица“, така ли?

— Не официално. Затова Катя не фигурира в списъците, които те ни изпратиха. Снощи за пръв път чух за нея.

— Мислиш ли, че тя е в ръцете на нашия убиец?

— Не съм сигурен. Понякога ми се струва, че гоним духове.

— Какви духове?

Робърт сви рамене и започна да чопли коричката, която се беше образувала на раната над веждата му.

— Според мен има няколко сходства в начина, по който са били отвлечени Катя, Лора и Кели. От друга страна обаче, има много начини, по които може да бъде отвлечен някой. Затова се тревожа, че губим време и търсим връзка, която може би не съществува. Както Майърс каза, Катя Кудрова дори не е случай на „Изчезнали лица“, защото официално не е съобщено за нея. — Хънтър дръпна коричката толкова силно, че от раната потече кръв. — Той я избърса с длан. — Нашият разследващ екип вече проучва миналото на Лора и Кели и търси повече връзки, не само външния вид и професията. Помолих ги да включат и Катя в проучването. — Мобилният му телефон иззвъня и Робърт го извади от джоба на якето си. — Детектив Хънтър.

— Обажда се Гари Камерън от отдел „Информационни технологии“.

— Гари… кажи ми, че имаш нещо. — Очите на Робърт се стрелнаха с очакване към Гарсия.

— Съжалявам, детектив, но лицето му не се вижда никъде. — Гласът на Камерън прозвуча пораженски.

— Прегледах всеки кадър на записа, който ми даде, и го увеличих по всякакъв начин. Мъжът не се показва под такъв ъгъла, че лицето му да се види. На няколко кадъра се забелязва кожата му, но това е всичко. Само мога да ти кажа, че е бял, ала ти вече си го видял. Наистина съжалявам, детектив.

Хънтър прекъсна разговора и затвори очи. Нуждаеше се от пробив в разследването. Четирима души бяха мъртви. Джеймс Смит беше изчезнал след странното телефонно обаждане и ако Катя Кудрова беше отвлечена от същия похитител като Лора и Кели, времето й бързо изтичаше.

71.

Лошият късмет на Робърт обхващаше всеки аспект на разследването като заразна болест. Документалните филми, които бяха взели от телевизия „Изкуство и развлечения“, не разкриха нищо. Брайън Коулман се оказа прав за продукцията на „Красотата на платната“, филмът беше нискобюджетен. Лора Мичъл и Кели Дженсън се появяваха, но за не повече от няколко минути. Говореха предимно как животът на Западния бряг влияе върху начина, по който рисуват.

Както Коулман беше казал, по-голямата част от филма бе съсредоточена върху Мартина Грийн, дъщерята на предишния директор на телевизията, и всичко приличаше по-скоро на рекламен клип. Освен Мартина, Лора и Кели участваха още две художнички — едната естествено руса като Мартина. Другата беше много по-възрастна — на петдесет и няколко години. Хънтър разговаря и с двете. След това никоя не беше виждала или говорила с Лора или с Кели. И никоя не позна Джеймс Смит на снимката, която Робърт им показа.

Разследващият екип проверяваше миналото на всеки, чието име беше включено в списъка на екипа и участниците в „Красотата на платната“. Всички проверени досега бяха отхвърлени като евентуални заподозрени, но списъкът беше дълъг.

В другите три документални филма, които получиха от „Изкуство и развлечения“, бяха заснети художнички от цялата страна, но никоя от тях не беше брюнетка на трийсетина години.

От лабораторията на доктор Хоув потвърдиха, че прахът под ноктите на Кели Дженсън е смесица от хоросан и червена глина, от която се правят обикновените тухли. Това означаваше, че тя можеше да е държана къде ли не — от собственоръчно построен подземен бункер до вътрешна стая или външен гараж.

Не помогнаха и камерите за наблюдение на уличното движение. Най-близката беше на километър и половина от ателието на Кели Дженсън. Понтиакът й не беше забелязан в нощта на изчезването й. Капитанът от Южното бюро на „Контрол на автомобилния транспорт“ обясни, че повечето камери в града се активират, когато някоя кола мине на червено или наруши ограничението за скоростта. Не снимали денонощно. Правели го само камерите, поставени на стратегически места на главни пътища, авенюта и магистрали. Основната им функция била да предупреждават пътната полиция за задръствания и катастрофи.

Рано в утрото на изчезването на Кели камера в Санта Моника беше заснела колата й, докато пътува на запад по булевард „Сан Висенте“, по посока към дома й. Но нямаше камери по целия булевард. Автомобилът изчезна, когато се приближи до последната отсечка, водеща към плажа.

Както ги беше помолил Хънтър, криминалистите взеха колата от Санта Моника и претърсиха всеки сантиметър от вътрешността и багажника. Намериха косми от косата на Кели Дженсън. Няколкото черни влакна, които откриха на шофьорското място, съвпадаха с онези на стената зад голямата картина в апартамента на Лора Мичъл. Бяха от същата вълнена шапка. По тях нямаше отпечатъци.

* * *

Наближаваше полунощ и за пръв път от началото на пролетта небето беше облачно. От север се задаваха заплашителни дъждовни облаци и силни ветрове, носейки със себе си непогрешимата миризма на влажна трева и пръст. Хънтър седеше в хола си и четеше докладите за професионалния и личния живот на Лора, Кели и Катя, които му беше дал разследващият екип. Биографиите им бяха съвсем различни. Освен че си приличаха на външен вид и бяха артисти по професия, разследващият екип не беше открил други връзки между трите.

Лора произхождаше от преуспяло семейство. Баща й Рой Мичъл бе започнал живота си в беден квартал. Като малък беше избягал от родителите си, които го насилвали и малтретирали, и се беше хранил с остатъци от кофи за боклук в задни улички на хотели и ресторанти. Бил само на четиринайсет, когато започнал да продава изхвърлени книги втора употреба, които купувал от персонала на хотели. На осемнайсет отворил първата си книжарница и оттам бизнесът му процъфтял. Автобиографията му „Книги от задните улички“ била дванайсет седмици на върха на американската класация за документална литература и останала още трийсет и три в най-добрите двайсет и пет. На двайсет се оженил за младата адвокатка, която му помогнала да основе бизнеса си с книгите. Лора била по-малката от двете им деца.

От друга страна, Кели беше водила доста еднообразен живот. Родена в малко, набожно семейство в Монтана, тя била обречена да стане поредната домакиня в Щата на съкровищата и да се грижи за съпруг, деца и градина. Учителят й по рисуване забелязал таланта й и години наред настоявал, че Кели трябва да развива дарбата си.

Семейството на Катя беше най-богатото от трите, но тя никога не бе разчитала на това. Станала цигуларка по свое желание и колкото и пари да имали родителите й, талантът и всеотдайността не може да се купят. Всичко, което постигнала, се дължало на усилена работа.

Робърт остави доклада и протегна ръце, а после си наля малцово уиски. Този път се нуждаеше от нещо успокояващо и ароматно. Очите му се спряха на бутилката „Балблеър“ от 1997 година в барчето му и той взе решение. Пусна кубче лед в чашата и го чу как се напука, щом се потопи в гъстата течност с цвят на пчелен мед. Поднесе чашата към носа си и вдъхна приятното ухание на ванилия и дъб. Отпи и преди да преглътне, остави алкохолът да стигне до всяко ъгълче на устата му. Ако раят имаше вкус, сигурно беше този.

Хънтър се втренчи през прозореца в града, който така и не разбираше и който ставаше все по-безумен с всеки изминал ден. Как би могъл някой да разбере лудостта, обзела този град?

Заваля дъжд. Погледът му се отмести към досиетата и снимките, разпръснати върху масичката за кафе. Лора и Кели го гледаха с изпълнени с ужас, умоляващи очи. Усмивките им на парцалени кукли бяха гротескно очертани от грубите шевове и черния конец.

Чук, чук.

Хънтър се намръщи. Очите му се стрелнаха първо към вратата на стаята и после бързо към часовника му. Беше късничко за гости. Освен това не си спомняше кога за последен път някой бе почукал на вратата му.

Чук, чук, чук. Този път звукът беше по-настойчив.

72.

Робърт остави чашата си, извади пистолета от кобура, окачен на облегалката на стола, и се приближи до външната врата. Нямаше шпионка. Хънтър ги мразеше, защото предоставяха на нападателя възможност за лесен смъртоносен изстрел. Чакаш, докато лещата потъмнее и стреляш в шпионката. Подготовката и инстинктът му подсказаха да застане вдясно от рамката на вратата, извън обсега на отваряне на вратата. Така щеше да избегне удар в лицето, ако някой ритне вратата, когато я отключи. Освен това щеше да бъде встрани от прекия изстрел на мощно оръжие, ако някой чакаше да стреля през вратата.

Робърт отключи, дръпна вратата и я отвори, доколкото позволяваше веригата. През пролуката се виждаше само част от лицето му.

— Очакваш лошите, а? — усмихна се Уитни Майърс.

Беше облечена в късо черно кожено мотоциклетистко яке и тениска с AC/DC. Сините й дънки бяха избелели и скъсани на лявото коляно — вид, който напълно допълваше каубойските й ботуши със сребристи носове. Хънтър я огледа от главата до петите. Никак не му беше забавно.

— Ще ме поканиш ли да вляза или ще ме застреляш с пистолета, който криеш зад гърба си?

Затвори вратата, откачи веригата и пак я открехна. Той също беше с избелели дънки, макар и не скъсани, но без нищо друго.

Сега беше ред на Майърс да го огледа.

— О, някой е фен на фитнеса — отбеляза, когато погледът й се спря на стегнатите му мускули и после се плъзна към гърдите, бицепсите и накрая отново към лицето му.

— Да не си се изгубила, докато отиваш на рок концерт? — Хънтър продължаваше да стои на прага, стиснал пистолета в дясната си ръка. — Какво търсиш тук посред нощ, по дяволите?

Тя отмести очи от него и огледа апартамента му. Изражението й се промени.

— Извинявай… С някого ли си?

Робърт остави неловкото мълчание да продължи няколко секунди и сетне поклати глава.

— Не.

Отстъпи назад, отвори напълно вратата и мълчаливо й кимна да влезе.

Холът на апартамента му имаше странна форма, а мебелите изглеждаха така, сякаш бяха от „Армията на спасението“. Имаше четири различни стола около квадратна дървена маса, на която Хънтър държеше компютъра си. Там бяха и лаптопът, принтерът и малката настолна лампа. Няколко крачки по-нататък беше протритият му черен диван. Масичката за кафе пред него беше отрупана със снимки и полицейски доклади. В отсрещната страна на стаята Майърс забеляза остъклено барче с внушителна колекция от бутилки с малцово уиски.

— Виждам, че не си човек, който си пада по екстравагантното обзавеждане.

Робърт събра снимките и книжата от масичката за кафе и ги отмести да не пречат. Взе бяла тениска от стола и я облече.

Уитни отмести поглед встрани, прикривайки разочарованието си, и се приближи до черния дървен шкаф вдясно от барчето, където бяха наредени няколко снимки в рамки. Двете бяха черно-бели и изглеждаха стари, на едни и същи усмихнати мъж и жена. Майърс забеляза, че Хънтър прилича на баща си, но има проницателните очи на майка си. Повечето други фотографии показваха Робърт и един друг мъж, по-пълен и около пет сантиметра по-висок от него. От проучванията си Уитни знаеше, че той е Скот Уилсън, бившият партньор на Хънтър в отдел „Обири и убийства“, който беше загинал в злополука с лодка преди няколко години. Други две снимки показваха как Робърт получава похвала от кмета на Лос Анджелис и губернатора на Калифорния. На последната снимка се криеше младият Робърт, облечен в тога в деня на дипломирането си и с университетска диплома в ръце. Имаше такъв вид, сякаш току-що беше покорил света. Баща му гордо стоеше до него. Усмивката му би озарила мрачен ден.

Скръстил ръце Хънтър стоеше до прозореца и чакаше.

Посетителката погледна към остъкленото барче и прилежно наредените бутилки.

— Може ли едно питие?

— Ако обещаеш да ми кажеш защо си дошла, разбира се, налей си.

Тя си наля двойна доза „Балблеър“ от 1997 година и пусна кубче лед в чашата.

Лицето на Робърт остана безизразно, макар че беше смаян.

— Добър избор.

Уитни отпи от уискито.

— Имаш ли CD плейър?

Той присви очи.

— Защо? Искаш да изпадна в настроение за „Back in Black“?

Тя се усмихна и погледна тениската си.

— Това е любимият ми албум на AC/DC, но може да го чуем после, ако искаш. В момента трябва да чуеш това. — Извади диск от чантата си. — Защото няма да повярваш, ако ти кажа.

73.

Дъждът се усили и забарабани по прозореца зад Робърт. И вятърът задуха по-яростно.

— Дай ми секунда — каза той, тръгна по малкия коридор и след няколко минути се върна с преносима стереоуредба.

— Случайно го намерих в интернет — обясни Уитни.

Той разчисти масата, сложи уредбата и я включи.

— Какво е?

— Интервю.

Той вдигна глава.

— С Катя?

Майърс кимна и му даде диска.

— Излъчено е първо по радио Кей Ю Ес Си, FM станция за класическа музика.

— Да, знам го. Излъчва се от Университета на Южна Калифорния.

Тя направи гримаса.

— Не знаех, че си падаш по класическата музика.

— Не си падам, но чета много.

— Интервюто е дълго близо час, но са включени и няколко класически изпълнения. В първата половина Катя разговаря с радиоводещия и отговаря на въпросите, който той й задава, а във втората част отговаря на въпроси на слушатели по телефона или електронната поща. — Майърс наклони глава на една страна. — Не съм толкова жестока, затова няма да те карам да слушаш всичко. Записах само важните откъси.

Робърт пъхна диска в уредбата, пусна го и нагласи силата на звука.

— Добре дошли отново. Това е радио Кей Ю Ес Си, най-доброто в класическата музика в Лос Анджелис и Калифорния. — Гласът на водещия беше кадифен и успокояващ, какъвто повечето хора очакват да звучи по радиостанция за класическа музика. — Връщаме се при вас с нашата специална гостенка този следобед. За повечето от вас тя не се нуждае от представяне, тя е концертмайсторът на Лосанджелиската филхармония Катя Кудрова.

Последва няколко секунди солово изпълнение на цигулка.

— И така, преди рекламната пауза говорихме за началото и колко много си работила да овладееш инструмента, но сега преминаваме към нещо малко по-лично — любовта и романтиката. Съгласна ли си?

Настъпи кратко мълчание, сякаш Катя се замисли.

— Да, разбира се, стига да не ме караш да се изчервявам. — Гласът й беше нежен, но уверен.

— Обещавам, че няма. Ти се описа като непоправима романтичка. Защо?

Катя се засмя плахо.

— Защото наистина съм такава. И сега ме караш да се изчервя. Любимият ми филм е „Хубава жена“. — Тя се изкикоти.

— Да, бих казал, че имаш основания да се изчервяваш — засмя се водещият.

— Като малко момиче съм, когато става дума за любов. Знам, че звучи наивно, но бих искала тази приказка да съществува.

— Приказката за „истинската любов“?

— Да. Вълшебната любов, от която имаш чувството, че летиш във въздуха. Разхвърчават се искри веднага щом видиш някого и разбираш, че сте родени един за друг.

— Била ли си толкова влюбена?

Катя пак се засмя.

— Не, още не. Но не бързам. Имам музиката си. Тя ме кара да летя във въздуха.

— Бих отбелязал, че твоята музика кара всички ни да летим във въздуха.

— Благодаря. Сега наистина се изчервих.

— Съдейки по забележката ти, сигурно вярваш в любовта от пръв поглед.

— Безусловно.

— И какво трябва да каже или да направи някой, за да привлече вниманието ти?

— Нищо.

— Нищо?

— Нищо. Мисля, че любовта е нещо много повече от думи и външен вид. Любовта те връхлита и те завладява без предупреждение. Смятам, че когато срещнеш човека, с когото ще прекараш остатъка от живота си…

— Пословичната „сродна душа“? — прекъсна я водещият.

— Да, сродна душа. Мисля, че когато срещнем този човек, разбираме това. Дори от мълчанието. Дори когато той не изрича нито дума отначало.

— Разбирам какво имаш предвид, но той не може да мълчи вечно. Все ще трябва да каже нещо. Какво трябва да бъде? Как би привлякъл вниманието ти?

— Не е необходимо да прави или да казва нещо определено, но нека да ти разкажа моята любима романтична история.

— Добре.

— Като млада баба ми била цветарка на уличен пазар в град Перм в бившия Съветски съюз. Дядо ми работел в шивачница на няколко преки от пазара. Той видял баба ми в първия й работен ден и се влюбил в нея безумно. Дядо ми бил привлекателен мъж, но много срамежлив. Шейсет дни събирал кураж да я заговори.

— Шейсет?

— Всяка сутрин, когато отивал на работа, минавал покрай сергията й и се заричал, че това ще бъде денят, в който ще заговори баба ми. И всеки път, като я видел, ставал нервен и вместо да я заприказва, отминавал.

— И какво станало после?

— Дядо не знаел, че баба също е влюбена в него от първия ден, в който го видяла. Всеки път, когато той минавал покрай сергията й, тя се надявала да я покани на среща. И една сутрин той събрал смелост, приближил се до баба, погледнал я в очите и съумял да промълви: „Дъхът ми секва, като те видя.“

Майърс протегна ръка и спря записа.

Хънтър си спомни за дешифрираното съобщение от телефонния секретар, което тя му беше дала преди няколко дни. Похитителят на Катя бе произнесъл същите думи — ДЪХЪТ МИ СЕКВА, КАТО ТЕ ВИДЯ…

Той разбра, че това не е всичко, от начина, по който Уитни го погледна.

74.

— Дядото минавал мълчаливо покрай цветарската сергия петдесет и девет дни — отбеляза Майърс, вперила очи в Хънтър. — Петдесет и девет мълчаливи съобщения са били оставени на телефонния секретар на Катя. И съм убедена, че си спомняш думите в шейсетото съобщение.

Робърт кимна, но не каза нищо.

— Следващата част на интервюто е след две рекламни паузи. Водещият задава на Катя въпроси, отправени от слушатели по телефона или електронната поща. — Тя включи отново интервюто, което започна със смях.

— Имам още един въпрос на слушател — каза водещият. — Отнася се за това, че си непоправима романтичка и че търсиш своя рицар в лъскави доспехи.

— Добре… — колебливо отговори Катя.

— Въпросът е: Ти каза, че вярваш, че любовта е нещо много повече от думи или външен вид, и че ще разбереш, когато срещнеш своята „сродна душа“, дори ако мълчи като дядо ти. Колко продължава този момент? Колко мълчание ти е необходимо, за да разбереш?

— Ами…

Водещият се засмя.

— Въпросът не е лош. Е, колко дълъг е този момент? Колко време мислиш, че ти трябва да разбереш, че си срещнала подходящия човек?

Последва пауза, когато Катя се замисли.

— Дванайсет секунди — отвърна тя.

Хънтър погледна Уитни.

— Дванайсет секунди? Странно число. Защо дванайсет? — попита водещият.

— Вероятно ще разбера само за десет секунди, но ще му дам още две, за да бъда абсолютно сигурна. — Катя и водещият се засмяха.

— Много добър отговор — съгласи се водещият.

Майърс отново спря записа.

— Преди да попиташ, проверих. В радиостанцията не са записали кой се е обадил с този въпрос.

— Кога е излъчено интервюто?

— Преди осем месеца, но записът е бил даден и на други радиостанции. — Уитни извади тефтерче от чантата си. — Кей Си Ес Ен в Нортридж, Кей Кю Ес Си и Кей Ди Би в Санта Барбара, Кей Ди Ес Си в Таузънд Оукс и на джазовата станция Кей Ти Ем Ви. Излъчено е в цялата страна. Записах го от уебсайта на Кей Ю Ес Си. Всеки може да го слуша онлайн или да си го свали. Дори ако похитителят не се е обадил с въпроса, може да е чул интервюто и да е заимствал идеята оттам. — Тя отново отпи от уискито. — И двамата знаем, че дванайсетте секунди мълчание във всяко съобщение не са случайни.

Робърт нищо не каза.

— Знаеш какво означава това, нали? — В гласа на Майърс прозвуча вълнение. — Катя е отвлечена от любов, а не от омраза. Похитителят е отчаяно влюбен в нея. Това отхвърля вероятността, че той е убиец садист.

Хънтър запази мълчание. Изражението му не издаваше нищо.

— От четири месеца Катя се е срещала с Филип Стайн, новия диригент на Лосанджелиската филхармония. Стайн все още е обсебен от нея. Но тя е скъсала с него само няколко дни преди края на турнето. Той изобщо не е приел добре края на връзката им.

— Не може да е бил Стайн. Отлетял е направо за Мюнхен след последния им концерт в Чикаго. Прочетох доклада ти.

— А провери ли, за да си сигурен?

Робърт кимна.

— Някакви други любовници или бивши гаджета?

— Предишното й гадже живее във Франция, където тя е била, преди да се върне в Съединените щати. Ако е имала други любовници, Катя ги е криела добре. Но аз мисля, че похитителят не й е бил гадже, а е обсебен почитател, който е влюбен в нея толкова силно, че реалността му е изкривена. Затова е изопачил думите й в интервюто. Той иска да осъществи приказната й любовна история.

Уитни се стресна и подскочи, когато мобилният телефон на Хънтър започна да вибрира на масичката, известявайки постъпващо обаждане. На екранчето се изписа „Поверително обаждане“.

Още преди да отговори, Робърт разбра, че скоро нощта ще стане много по-черна.

75.

Продължаваше да вали, когато Хънтър пристигна в Сайпръс Парк в Североизточен Лос Анджелис. Не беше проронил нито дума, откакто затвори телефона. Не каза нищо и по време на разговора. Само слушаше. Ала от пораженския начин, по който той затвори очи за миг, Майърс разбра, че има нова жертва.

Сайпръс Парк беше едно от първите предградия на Лос Анджелис. Беше построено точно в централната част на града в началото на XX век и бе създадено като работнически квартал, чиято главна атракция беше близостта до железопътните депа. Трупът на жертвата беше открит в една от изоставените сгради покрай релсите.

Старите железопътни депа все още заемаха огромна площ, но сега големи части от нея бяха дива пустош. Една от тях се намираше точно зад парка „Рио де Лос Анджелис“. На осемстотин метра северно оттам, все още в запустелия район и сгушено между влаковите релси и река Ел Ей, имаше старо депо за поддръжка. Проблясващите полицейски лампи се виждаха в далечината в дъждовната, безлунна нощ.

Криминалистите вече бяха там.

Робърт спря до колата на Гарсия. До вратата му се приближи младо ченге със служебен дъждобран на лосанджелиската полиция. Държеше нещо, което можеше да бъде описано като детско чадърче. Хънтър вдигна яката си и я уви около врата си, отказа чадъра и тръгна към тухлената сграда. Беше пъхнал ръце дълбоко в джобовете. Беше навел глава. Оглеждаше земята и правеше всичко възможно да не стъпи в някоя локва.

— Детектив Хънтър? — извика някой.

Позна гласа на Доналд Робинс, досадния репортер от „Ел Ей Таймс“. Той отразяваше всеки случай, който разследваше Робърт. Двамата се познаваха отдавна, без да са приятели.

— Жертвата свързана ли е със случая, който разследваш? Може би и тя е художничка?

Хънтър не забави крачка, нито вдигна глава, но се зачуди как Робинс е разбрал, че предишните жертви са художнички.

— Хайде, Робърт, аз съм. Пак търсиш сериен убиец, нали? Той дебне художнички, така ли?

Хънтър не му обърна внимание.

Фасадата на тухлената сграда беше нашарена с разноцветни графити. Карлос и двама полицаи стояха под импровизиран брезентов навес до входа на старото депо. На металната врата зад тях беше нарисуван силует на дългокоса танцьорка на пилон, наведена напред. Разтворените й крака очертаваха идеална, обърната надолу V-образна форма.

Гарсия тъкмо беше вдигнал ципа на гащеризона си от тайвек, когато видя, че партньорът му идва.

— Не забеляза ли, че вали? — попита той, когато Робърт стигна до заслона.

— Обичам дъжда — отвърна Хънтър и изтръска водата от косата си.

— Да, виждам. — Карлос му даде запечатан найлонов плик с бял гащеризон с качулка.

— Кой се е обадил? — попита Робърт и отвори плика.

— Стар бездомник — отговори полицаят най-близо до вратата, нисък и як, с лице като на булдог. — Каза, че понякога спи тук. Тази вечер искал да се скрие от дъжда.

— Къде е сега?

Ченгето посочи патрулната кола на двайсет и пет метра от мястото, където стояха.

— Кой разговаря с него? — Хънтър погледна Гарсия, който поклати глава.

— Току-що пристигнах.

— Сержант Травис — отвърна ченгето. — Той е с него.

Робърт кимна.

— Някой от вас влизал ли е вътре?

— Не. Дойдохме след криминалистите. Заповедите ни са да стоим навън, да си мокрим задниците и да играем ролята на пазачи на нощен клуб за вас, важните клечки от отдел „Убийства“.

Карлос се намръщи и погледна партньора си.

— Предполагам, че смяната ти е свършвала, когато са ти се обадили — рече Хънтър.

— Да. — Полицаят прокара два пръста по мустаците си.

Робърт дръпна ципа на гащеризона.

— Е, полицай…

— Дониковски.

— Е, добре, полицай Дониковски, сега вече може да изпълниш задължението си на пазач на нощен клуб. — Той кимна към вратата.

Гарсия се подсмихна.

Първата стая беше широка четири и половина метра и дълга шест метра. И нейните стени бяха изрисувани с графити. На пода се сипеше дъжд през прозорец без стъкла вляво от вратата. В единия ъгъл бяха натрупани изхвърлени консерви и опаковки от храна и стар сламеник. Подът беше осеян с боклуци. Робърт не видя кръв никъде.

Познатата силна светлина от прожектора на криминалистите струеше от следващата стая, откъдето се чуваха и приглушени гласове.

Докато се приближаваха до вратата, Хънтър долови смесица от миризми — предимно на застояла урина, мухъл и отпадъци, характерни за всяка стара, порутена сграда, понякога използвана от скитници. Имаше обаче и четвърта, по-слаба миризма, не като противната смрад на разлагащ се труп, а на нещо друго. Познаваше този мирис. Спря и подуши въздуха няколко пъти. С периферното си зрение забеляза, че партньорът му прави същото. Карлос пръв разпозна миризмата. Последния път, когато я беше помирисал, повърна веднага. И този път не беше по-различно.

76.

Втората стая беше по-малка от онази, в която бяха влезли, но еднаква по форма и състояние на разруха — издраскани с графити стени, прозорци без стъкла, купчини боклуци в ъглите и всевъзможни отпадъци, разпръснати на пода. Доктор Хоув и Майк Бриндъл стояха до врата в отсрещната стена, водеща към трета стая. На пода до тях беше поставен същият преносим тактически рентгенов апарат, който бяха използвали в мазето на детската градина в Гласъл Парк. На три крачки вляво от рентгена лежеше по гръб гола мъртва брюнетка от бялата раса. Хънтър видя отдалеч дебелия черен конец, използван за зашиването на устата и долната част на торса. Около трупа имаше съвсем малко кръв.

— Къде е Карлос? — попита съдебната лекарка. — Мислех, че те чака навън.

Робърт не отговори. Беше затаил дъх и не помръдваше. Стоеше абсолютно неподвижно, вперил очи в лицето на брюнетката. Кожата й беше придобила лек морав оттенък и това показваше събиране на кръв. Също като на предишните две жертви, долната част на лицето й беше подута от шевовете на устата. Ала въпреки това в нея имаше нещо познато. Почувства, че кожата му пламва, когато организмът му се изпълни с приток на адреналин.

— Робърт — извика патоанатомът.

Очите му най-после се фокусираха в нея.

— Добре ли си?

— Да.

— Къде е Карлос? Мислех, че е с теб.

— Тук съм — отговори Гарсия, който в същия миг влезе в стаята. Изглеждаше по-блед, отколкото преди минута. Странната лека миризма, която бяха доловили навън, беше по-силна в помещението. Той вдигна ръка към устата си и потръпна, докато се бореше стомахът му да не изригне отново.

Хънтър мълчаливо се приближи до трупа и приклекна. Лицето на жертвата беше започнало да подпухва. И без да я докосва, той разбра, че трупът е напълно вкочанен. Беше мъртва най-малко от дванайсет часа. Очите й бяха затворени, но чертите й изглеждаха познати — носът, очертанията на скулите, формата на брадичката. Робърт се наведе и огледа ръцете и пръстите й. Ноктите й бяха счупени или нащърбени. Въпреки моравото оцветяване на кожата й не видя големи хематоми. Нямаше и порезни рани или охлузвания. Подуването на тялото й не се дължеше на физическо насилие.

Робърт заобиколи от другата й страна. На дясното й рамо имаше едноцветна племенна татуировка.

Гарсия също оглеждаше трупа, запушил с ръка носа и устата си.

— Знаеш ли коя е тя? — попита доктор Хоув, като забеляза, че Хънтър непрекъснато поглежда лицето й. — И тя ли е художничка от списъка ти с изчезнали хора?

Карлос поклати глава.

— Мисля, че не съм я виждал. Лицето й е подуто, но май не беше в списъците.

— Не е художничка — отговори Робърт и се изправи, — а музикантка.

77.

Гарсия отмести очи към лицето на жертвата и се намръщи. Беше разгледал добре снимките на Катя Кудрова, след като Хънтър му разказа за нея. Жената на пода обаче не приличаше на Катя.

— Не е Катя Кудрова — каза Робърт, който прочете мислите на партньора си.

Карлос се намръщи още повече.

— Познаваш ли я? — попита.

— Струва ми се позната. Виждал съм я, но не мога да си спомня къде.

— Тогава откъде знаеш, че е музикантка? — попита Майк Бриндъл.

— Има мазоли на възглавничките на пръстите на лявата ръка освен на палеца, където мазолът е на първата става.

Бриндъл се колебаеше.

— Получават ги музикантите, които свирят на струнни инструменти — обясни Хънтър. — Онези на върха на пръстите са от натискането на струните, а на ставата на палеца е от плъзгането на ръката нагоре и надолу по грифа, например на цигулка, виолончело, китара или контрабас.

Доктор Хоув кимна.

— Единият ми лаборант се учи да свири на китара и все се оплаква, че пръстите адски го болят. И непрекъснато бели разкъсаните кожички около ноктите си.

Робърт се обърна и погледна към стаята, от която беше дошъл.

— В тази стая ли е намерена?

Бриндъл кимна.

— Точно на мястото, където е сега. За разлика от жертвата в Гласъл Парк сега не е необходимо да я обръщаме по гръб, за да използваме рентгена. Няма следи някой да е докосвал трупа.

Хънтър огледа тавана и стените.

— Какво има в следващата стая?

— Същото като тук и предишното помещение — отвърна доктор Хоув. — Графити и боклуци.

Робърт се приближи и отвори скърцащата врата. Прожекторът на криминалистите беше силен и осветяваше и следващата стая.

— Няма ли легло, маса, тезгях или нещо друго? На пода ли е била оставена?

— Не — поясни Бриндъл, вдигна глава и отмести поглед към тавана. — Горе.

Хънтър отново надникна в третата стая. Стълбището беше до стената вляво от вратата.

— Изпратих горе двама души да обработят местопрестъплението — продължи Майк. — Жената, изглежда, е била оставена върху дървена маса. — Той знаеше какво ще попита Робърт и кимна, преди да чуе въпроса. — Масата е повдигната на трийсетина сантиметра над земята на дървени блокчета, също като в Гласъл Парк.

— А думите?

Бриндъл кимна.

— „В теб е.“ Този път са написани на тавана.

Гарсия огледа набързо съседната стая.

— Успяла е да слезе от масата и надолу по стълбите, преди да умре?

— Преди да припадне — поправи го доктор Хоув и отново привлече вниманието на детективите. — Смъртта е настъпила по-късно, след огромни страдания.

— И вероятно е пълзяла дотук — допълни Майк. — Сигурно е била силна жена, физически и психически. Волята й да живее е била изключителна. С болката, която е понесла, повечето хора изобщо не биха били в състояние да помръднат, още по-малко да слязат дотук.

Робърт погледна рентгена на пода и екрана на лаптопа, който беше изключен.

Бриндъл и доктор Хоув проследиха погледа му.

— Като се има предвид какво знаем и фактът, че методът на действие и почеркът са същите, убедена съм, че убиецът пак е използвал спусъчен механизъм като преди, но този път не е задействал нож-ветрило или бомба. Нека да ви покажа — каза тя.

Карлос се закашля неспокойно, докато доктор Хоув включваше лаптопа.

— Току-що приключихме с анализа, когато дойдохте вие — обясни Майк.

На екрана се появи образът на предмета, поставен в тялото на жертвата, и двамата детективи се приближиха.

Хънтър и Гарсия едновременно присвиха очи, опитвайки се да проумеят какво виждат.

— Не може да бъде — обади се Робърт. — Това ли е, което си мисля?

Бриндъл и доктор Хоув кимнаха.

— Така смятаме.

След две секунди го видя и Карлос и очите му се разшириха от изумление.

78.

Електронният часовник на микровълновата фурна на Хънтър показваше три и четирийсет и две минути, когато той се върна в апартамента си и затвори вратата. Без да губи време, влезе във всяка стая и запали лампите. Не искаше повече мрак. Беше уморен, но за пръв път нямаше нищо против безсънието. Не беше сигурен дали ще има сили да понесе кошмарите, които знаеше, че ще дойдат веднага щом затвори очи.

След като откараха трупа в моргата, двамата с Карлос дълго оглеждаха старото депо, особено стаята горе. Беше голяма и вероятно бе използвана за склад. На двете стени бяха наредени лавици от пода до тавана. В средата на пода имаше голям дърводелски тезгях. Както каза Бриндъл, тезгяхът беше повдигнат на трийсетина сантиметра с дървени блокчета. В стаята бяха разпръснати толкова много боклуци, че криминалистите щяха да ги анализират няколко седмици. Или може би месеци. Думите „В ТЕБ Е“ бяха написани със спрей на тавана, също като в месарницата. Дори да имаше следи от гуми в меката пръст навън, дъждът ги беше отмил.

Бездомникът, който беше открил трупа, наближаваше седемдесетте и беше слаб и недохранен. Беше извървял дълъг път с надеждата да намери покрив над главата си за през нощта и да се скрие от дъжда, който бе надушил във въздуха час преди да завали. Не видял никого в старото депо. Само младата жена, която лежала гола на пода със зашита уста като парцалена кукла. Не я докоснал, дори не се е приближил до нея. И когато Хънтър разговаря с него, все още не беше престанал да трепери.

Бяха изминали точно седем дни, откакто бяха намерили трупа на Лора Мичъл. Тялото на Кели Дженсън беше открито три дни по-късно, а сега имаше и нова неидентифицирана жертва. С доктор Уинстън и младия съдебномедицински асистент, загинали в експлозията в залата за аутопсии, жертвите ставаха пет за една седмица. Докато разследването се движеше със скоростта на охлюв, убиецът се разхождаше на свобода.

Хънтър отиде в кухнята, наля си чаша вода и я изпи на големи глътки, сякаш се опитваше да угаси пожар. Потеше се обилно, все едно беше пробягал десет километра. Взе мобилния си телефон и набра номера на Уитни Майърс, а после се приближи до прозореца на хола. Дъждът беше спрял преди десетина минути. Небето беше облачно и мрачно. Нямаше нито една звезда.

— Ало… — Майърс отговори след първото позвъняване.

— Не е Катя — с натежал глас каза Робърт.

— Сигурен ли си?

— Да.

Последва неловко мълчание.

— Знаеш ли коя е? — настоя Уитни. — В списъка ли е на „Изчезнали лица“?

— Не, но ми се струва позната.

— Позната? В какъв смисъл?

— Мисля, че съм я виждал, но не се сещам къде.

— В полицейска обстановка?

— Не.

— В съда? Свидетел? Потърпевш?

— Не, на друго място.

— В бар?

— Не знам. — Той прокара пръсти през косата си и ги задържа на врата си, несъзнателно проследявайки контурите на грозния си белег. — Мисля, че не я познавам, нито съм я виждал на улицата или по барове. Виждал съм нейна снимка, може би в списание или реклама…

— Известна ли е?

— Не знам. Може да греша. Мъча се да си спомня, но съм адски уморен.

Майърс не каза нищо.

Робърт се отдалечи от прозореца и започна да крачи из хола.

— Ако ми дадеш нейна снимка, може да ти помогна — предложи тя.

— Никой няма да я познае от снимките на местопрестъплението. Мъртва е от повече от дванайсет часа. Убиецът я е оставил там вчера или предишния ден. Провървя ни, че един бездомник е искал да се подслони на мястото тази вечер, иначе щеше да се е разложила, докато я открием. — Хънтър спря до библиотеката и разсеяно разгледа заглавията. Очите му се спряха на петата книга на най-горната лавица. — По дяволите!

— Какво стана?

Той прокара пръсти по гръбчето на книгата.

— Сетих се къде съм я виждал.

79.

Робърт трябваше да чака до седем и половина сутринта, за да разбере със сигурност коя е последната жертва. Централният филиал на обществената библиотека в Лос Анджелис на Западна пета улица лесно можеше да се нарече вторият му дом, защото прекарваше много време там. Отваряха в десет сутринта, но той познаваше повечето служители и знаеше, че една от тях, Мария Торес от Архивите, винаги отива на работа много рано.

Оказа се прав. Беше виждал лицето на жертвата. Беше минавал покрай снимката й много пъти, докато отиваше в отдел „Изкуство, музика и развлечения“ на втория етаж в библиотеката. Единият й аудиодиск, „Стъпване на пръсти“, беше поставен на средната лавица в изложбата „Ние препоръчваме“ в секцията за джаз. Изложбата гледаше към главния коридор и показваше черно-бяла снимка в едър план на лицето й.

От библиотеката Хънтър отиде в моргата двайсет минути след като доктор Хоув му се обади и му каза, че е приключила с аутопсията. Гарсия вече беше там.

Съдебната лекарка беше изтощена. Никакъв грим не можеше да скрие тъмните сенки под очите й, които сякаш бяха хлътнали по-навътре в черепа й. Кожата й беше бледа, сякаш не беше виждала слънце от месеци. Раменете й бяха прегърбени, все едно й беше трудно да носи някакво невидимо бреме.

— Като гледам, никой от нас не е спал много — отбеляза Карлос, когато видя натежалите клепачи на партньора си, който се приближи до тях на входа на залата за аутопсии. — Звънях ти вкъщи…

— Бях в библиотеката — отвърна Робърт.

Гарсия направи гримаса и погледна часовника си.

— Свършиха ли ти се книгите у дома?

— Знаех си, че съм виждал жертвата. Името й е Джесика Блек. — Той извади компактдиск от джоба си.

Карлос и доктор Хоув погледнаха обложката.

— Вътре има още една снимка — добави Робърт.

Патоанатомът измъкна брошурката и я разгърна.

Там имаше снимка на Джесика в цял ръст, облегнала се на тухлена стена. Китарата й беше подпряна до нея. Беше с черна риза без ръкави, сини дънки и черни каубойски ботуши. Татуировката на дясното й рамо се виждаше ясно. Доктор Хоув веднага разбра, че татуировката е абсолютно същата като на мъртвата жена на масата за аутопсии. Беше я гледала достатъчно дълго.

— Научих коя е преди петнайсетина минути — обясни Хънтър. — Обадих се от колата на оперативния отдел и ги помолих да ми дадат адрес и каквото друго могат да намерят за нея. Ще го проверим, щом излезем оттук. Няма я в списъците на отдел „Изчезнали лица“. Никой не е съобщил, че е изчезнала.

Влязоха мълчаливо в залата за аутопсии, застанаха до масата и впериха очи в лицето на Джесика. Конците бяха извадени от устните й, но белезите бяха останали. Около устата й имаше драскотини. Хънтър разбра, че Джесика си ги е направила сама, докато отчаяно е драла с нокти шевовете. Никой не можеше дори да си представи колко е страдала.

— Оказахме се прави — наруши мълчанието доктор Хоув. — Убиецът я е изгорил отвътре.

Гарсия потрепери.

— Как?

— Използвал е точно каквото мислехме. Пъхнал е в нея сигнална ракета.

Карлос затвори очи и отстъпи назад. От това беше лекият мирис на изгоряла човешка плът в старото депо, от който му стана лошо. Тази миризма не се забравяше. И той не я беше забравил.

— Е, не е точно сигнална ракета, но разновидност — поправи се патоанатомът и посочи дългия плот, където на поднос беше поставена метална тръба, дълга тринайсет сантиметра и с диаметър два и половина сантиметра. — Това е алуминиевата тръба, която извършителят е сложил в жертвата.

Робърт се приближи да я разгледа по-добре. Единият край на тръбата беше запоен. Никой не каза нищо и доктор Хоув продължи:

— Сигналните или предупредителните ракети се намират лесно. Има ги във всяка лодка на пристанището и дори в комплектите за пътна безопасност, които може да се купят навсякъде. Те обаче не са единствените ракети, които може да си вземеш… или да направиш. — Тя млъкна и отново погледна алуминиевата тръба върху подноса.

— Има и топлинни ракети — обади се Хънтър.

Съдебната лекарка кимна.

— Точно така. За разлика от сигналните ракети главната им цел е не да горят ярко и да произведат предупредителен сигнал, а да създадат горещина. — Тя взе тръбата. — По принцип сигналната ракета представлява контейнер, пълен с химични вещества, които произвеждат светлина или топлина, без да има експлозия. И именно това е създал и пъхнал в жертвата убиецът.

— Колко време е горяла? — попита Робърт.

Тя повдигна рамене.

— Зависи какви химични вещества са били използвани и в какво количество. Ще изпратя тръбата за анализ в лабораторията. Не е било необходимо много време. Топлинните ракети горят при абсурдно ниска температура. — Тя бавно потърка лице. — Ала пораженията, нанесени с ветрилообразния нож на втората жертва, са нищо в сравнение с тези тук.

Гарсия си пое дълбоко дъх и пристъпи от крак на крак.

Доктор Хоув обърна тръбата и им показа едно много малко копче в заварения край.

— Същият чувствителен, активиращ се с удар спусъчен механизъм. Щом е стъпила на пода, това нещо е изщракало и е произвело малка искра, която е запалила химичните вещества в тръбата. Нещо като запалка за газова печка.

— Но как може в човешко тяло да пламне и да гори огън? — зачуди се Карлос. — Не се ли нуждае от кислород?

— Така както сигналната ракета се запалва и гори под водата — отговори Хънтър. — Използва оксидиращ агент, който директно подхранва огъня с кислородни атоми. Подводните сигнални ракети съдържат по-силна оксидираща смес, затова макар и в среда без кислород, огънят не угасва.

Гарсия гледаше така, сякаш виждаше извънземен.

Съдебната лекарка кимна.

— Колкото по-концентрирана е оксидиращата смес, толкова по-силно е запалването.

Робърт не беше помислил за това.

— Би ли го превела на обикновен език? — помоли Карлос.

— Щом запали химичното вещество, искрата произвежда… удар, така да се каже. Ударът възпламенява цялата ракета, която обаче не експлодира. Нарича се дефлаграция — бързо и силно горене с отделяне на светлина и топлина, доближаващо се до експлозия. При дефлаграцията се образува мехур от свръхнагрят газ. В случая мехурът се е изстрелял през върха на контейнера като куршум милисекунда преди запалването. Мехурът трябва да се разшири, докато загуби сили и се спука. — Доктор Хоув сви в юмрук дясната си ръка и после бавно я разтвори, имитирайки уголемяването на мехур. — Не нараства много, вероятно само няколко сантиметра, но докато се увеличава, изпарява всичко, до което се докосне.

Гарсия почувства, че отново започва да му се гади.

— Болката, която жената е изпитвала, е… неописуема — потвърди доктор Хоув. — Повечето жертви на пожар умират от вдишването на дима, а не от изгарянията. Белите им дробове се увреждат, защото не могат да обработят дима, и те се задушават — понякога дори преди да почувстват болка от изгорялата си плът. Ала този случай не е такъв. Не е имало пушек. Жената е чувствала болка. — Тя остави металната тръба и въздъхна дълбоко: — Както знаете, втората жертва беше жестоко осакатена отвътре. Страдала е много, но осакатяването е причинило голяма загуба на кръв. Известно е, че когато човек загуби определено количество кръв, организмът се изключва, сякаш заспива зимен сън или е под упойка. Човек се чувства уморен и му е студено, болката преминава и той заспива, преди да умре. Но не и ако гори. Тогава загубата на кръв е минимална. Няма зимен сън или анестезиращ ефект, а само невъобразима болка.

80.

Доктор Хоув посочи прозрачен найлонов плик на металния плот зад нея, който съдържаше лепкава мека смола.

— Това е всичко, което е останало от репродуктивната й система. Изгоряла е от горещината и огъня. Отначало дори аз не разбрах какво е.

Хънтър и Гарсия мълчаха. Патоанатомът продължи:

— Матката, яйчниците и пикочният й мехур са експлодирали в коремната кухина. Смъртта е настъпила следствие на увреждане на главни органи, но това е отнело известно време, през което жената е понесла невъобразима болка, докато вече не е издържала.

Погледът на Карлос непрекъснато се стрелкаше към пликчето с овъгленото съдържание.

— Била ли е упоена? — попита Робърт.

— Несъмнено, но токсикологичните резултати ще бъдат готови след два дни. Предполагам, че убиецът отново е използвал естазолам.

— Някакви следи от недохранване или обезводняване?

Доктор Хоув поклати глава.

— Никакви. И също като с предишната жертва няма да мога да разбера дали е била изнасилена или не.

Когато детективите се върнаха в Паркър Сентър, разследващият екип беше съставил доклад от три страници за Джесика Блек.

Тя беше родена в Южен Лос Анджелис и преди по-малко от месец бе навършила трийсет години. Детството й било бедно, загубила майка си, когато била едва на девет, и се влюбила в акустичните китари заради стар блус китарист, когото видяла в парка като дете. Станала известна, след като нейни видеоклипове били качени в Ю Туб. Билетите за концертите й се разпродавали няколко седмици предварително. Джесика и гаджето й Марк Стратън, също китарист, но в хевиметъл група, наречена „Прах“, живеели заедно в апартамент в Мелроуз.

Робърт набра телефонния номер на жилището им, но никой не отговори. Позвъни на мобилния телефон на Марк, но веднага се свърза с гласовата поща. Не остави съобщение.

* * *

Хънтър и Гарсия отидоха в Мелроуз за четирийсет и пет минути. Апартаментът на Джесика и Марк се намираше на последния етаж на частна жилищна сграда, заобиколена от гора, на Норт Кинг Роуд. Портиерът Скот беше висок и чевръст мъж, наближаващ трийсетте, с обръсната глава и модна козя брадичка. Той каза, че не е виждал Джесика от няколко дни, по-точно пет.

— Ами партньорът на госпожица Блек? — попита Карлос.

— Марк ли? Той замина преди… четири дни — отвърна Скот. — Групата му „Прах“ пуска новия си албум и отидоха да изнесат няколко концерта, преди да започне истинското турне.

— Знаете ли кога ще се върне?

Портиерът поклати глава.

— Не точно, но сигурно след няколко седмици.

Робърт огледа входното фоайе на сградата и спря поглед на камерата за наблюдение в далечния ляв ъгъл.

— Колко камери има в сградата?

— Четири — отвърна Скот. — Една на главния вход, тази във фоайето, трета на входа на подземния гараж и четвърта в асансьора.

— Колко време пазите записите?

— Един месец. Всичко се съхранява на твърд диск.

— Ще ни трябват копия на всички записи от деня, когато за последен път сте видели госпожица Блек.

— Разбира се, това не е проблем… — Портиерът се поколеба.

— Нещо не е ли наред?

— Преди четири дни се претовари таблото с бушоните и всички камери изключиха за няколко часа посред нощ. И ако си спомням правилно, това се случи в деня, когато Марк замина на турне.

Хънтър се сети какво му беше разказала Майърс за камерите в жилищната сграда на Катя Кудрова в Западен Холивуд. Всички услужливо се бяха изключили в нощта на изчезването й. Претоварване на таблото с бушоните.

— Ще ни трябват копия на всичко, което имате.

— Добре.

— А някакви посетители? — попита Гарсия. — Спомняте ли си някой да е идвал в деня или около деня, когато за последен път сте видели госпожица Блек? Може би куриер или работник, който да провери нещо? Някой, който да е имал причина да се качи в апартамента им?

— Марк и Джесика не канеха гости. Предпочитаха да излизат и го правеха често. Всеки посетител, доставчик или куриер, трябва да мине през нас, портиерите, и да запишем името и адреса му. — Скот провери в компютърния регистър, но нямаше нищо.

— Да сте забелязали някой подозрителен човек да се навърта около сградата в дните преди заминаването на Марк?

Портиерът се засмя.

— Освен Марк и Джесика тук живеят две известни холивудски актриси, един рок певец, един рапър, един телевизионен водещ и двама радиоводещи. Наоколо винаги се навъртат непознати и нетърпеливи хора, които чакат да зърнат идолите си, да получат автограф или да ги снимат.

Хънтър си записа името на дежурния портиер в нощта, когато камерите се бяха изключили — Франсиско Гонзалес. Той щеше да дойде на работа по-късно вечерта.

Двамата детективи се върнаха в колата. Робърт отново позвъни на Марк, но пак отговори гласовата поща. Трябваше да се свърже с него колкото беше възможно по-скоро. Искаше достъп до апартамента им. Той се обади на оперативния отдел и ги помоли да намерят и да му съобщят името на импресариото на „Прах“, номерата на служебния и мобилния му телефон и данните на импресариото на Джесика.

Хънтър затвори и след десет секунди мобилният му телефон иззвъня.

— Бърза реакция — пошегува се Карлос.

— Детектив Хънтър. — Той доближи телефона до ухото си и се заслуша. — Шегуваш се. Кога?… Къде е?… Добре, тръгваме.

— Какво става? — попита Гарсия.

— Арестували са Джеймс Смит.

81.

Джеймс Смит седеше сам в стая номер две за разпити на втория етаж в Паркър Сентър. Ръцете му бяха оковани в белезници. Беше ги сложил пред себе си на металната маса и притеснено стискаше пръсти. Очите му бяха втренчени в отсрещната стена, сякаш гледаше някакъв невидим филм на екран, който само той виждаше.

Хънтър, Гарсия и капитан Блейк го наблюдаваха от другата страна на еднопосочното стъкло в съседната стая. Робърт беше скръстил ръце и внимателно наблюдаваше движенията на очите и лицето на Смит.

— Той не е нашият човек — отсече.

— Какво? — обезпокоено попита Блейк. — Това е първата конкретна улика, която успяхме да проследим, откакто намерихме първата жертва, и след като Джонатан умря без причина в залата за аутопсии преди седем дни. Дори още не си разговарял с него.

— Не е необходимо. Той не е убиецът, когото търсим.

— И как го разбра? — Тя сложи ръце на кръста си. — Или ще ми кажеш, че освен способността ти да четеш по устните, си и ясновидец?

— Знаеш ли къде е бил арестуван, капитане?

Блейк погледна Карлос, който повдигна рамене.

— Още не съм прочела доклада за ареста му. Защо питаш?

— Бил е арестуван в Лейкуд — отговори Хънтър.

— Е, и?

— На ъгъла близо до апартамента на Лора Мичъл.

— Какво искаш да кажеш?

— Арестуван е, защото казах на оперативния отдел да изпратят два екипа цивилни полицаи да наблюдават жилището й.

Капитанът се намръщи.

— Кога го направи?

— След като говорих с него по телефона.

— Знаел си, че той ще се върне там?

— Подозирах, че наблюдава апартамента й.

— Наблюдава го? Защо?

— Защото съзнанието му отказва да повярва, че нещо се е случило с Лора Мичъл. Искал е да провери.

Блейк погледна Гарсия и после отново се втренчи в Хънтър.

— Започни да говориш смислено, Робърт. Крайно време е.

Той най-после се обърна с лице към Блейк.

— Когато говорихме по телефона, Смит ме помисли за детектив от отдел „Измами“.

— Отдел „Измами“? Защо?

— Защото това е неговото престъпление, капитане. Представя се за друг. Знаем, че Джеймс Смит не е истинското му име. Въпреки това той е успял да си вземе шофьорска книжка, лична карта, карта за библиотеката и може би дори паспорт, всичките с фалшива самоличност. Тези провинения може да му донесат присъда от една до пет години, но както самият той ми каза по телефона, не са достатъчно, за да възбудят голямо разследване. Затова Смит не може да проумее защо снимката му е публикувана във вестниците и защо го преследваме. Щом разбра, че съм от отдел „Убийства“, той се поколеба и после в гласа му настъпи промяна.

— Каква?

— Безпокойство… страх, но не за себе си или че ще го хванат.

Барбара изглеждаше объркана.

— Поколеба се, защото отначало не можеше да проумее защо отдел „Убийства“ го издирва. Но както всички знаем, Смит съвсем не е глупав и бързо осъзна, че трябва да е свързано с манията му.

— Лора Мичъл — досети се Гарсия.

Партньорът му кимна.

— Знаем, че двамата са разменили телефонните си номера на изложбата. Проверихме записите от мобилния телефон на Лора. Само два дни преди предполагаемото време на изчезването й тя е получила обаждане от телефонен автомат в Белфлауър.

— Съседният квартал на Норуок — отбеляза Блейк. — Апартаментът на Смит е в Норуок, нали?

Детективите кимнаха.

— Само едно обаждане ли?

— Да. Предполагам, че в онзи ден те са говорили и може би са се уговорили пак да разговарят по-късно през седмицата или дори да се срещнат някъде. Тя не е отишла, нито е отговорила на следващото му обаждане. Той е продължил да я търси. Разтревожил се е. Когато споменах отдел „Убийства“ по телефона, на Смит му бяха нужни само няколко секунди да направи връзката.

— И е започнал да наблюдава дома на Лора Мичъл, с надеждата да я зърне и да се увери, че тя е добре — допълни Карлос.

— И аз си помислих, че ще го направи — съгласи се Робърт.

— Не смятате ли, че е постъпил тъпо за човек, който не е глупав? — попита Блейк. — Поне ми кажете, че не е подозирал, че апартаментът е под наблюдение.

— Ти видя снимките в стаята му, нали? Той е обсебен от Лора Мичъл от години. Манията му е чиста и неувяхваща любов и надделява над трезвото мислене. Разбира се, Смит е знаел, че е опасно да ходи там и че може да го заловят, но не е можел да превъзмогне желанието си. Трябвало е да разбере, да се увери, че тя е добре.

— Нещо като пристрастеност?

— По-силно от пристрастеност, капитане. Натрапчив, непреодолим импулс. — Хънтър се обърна към полицая в стаята: — Той поиска ли адвокат?

— Още не. Иска да говори с теб.

Всички погледи се насочиха към Робърт.

Той се втренчи в Джеймс Смит.

— Добре.

82.

Очите на Джеймс Смит се стрелнаха към Хънтър веднага щом детективът влезе в стаята за разпити.

— Аз съм детектив Робърт Хънтър от специалната секция на отдел „Убийства“. Преди два дни говорихме по телефона. — Хънтър сложи на металната маса поднос с кафеник и две чаши. — Кафе?

— Тя е била отвлечена и убита, нали? — Смит беше нервен и разтревожен.

— Прясно е. — Робърт напълни двете чаши и плъзна едната към Джеймс. — Като гледам, нуждаеш се от кафе.

Смит не откъсваше поглед от лицето на детектива.

— Лора е била отвлечена и убита, нали? — Този път въпросът му прозвуча като молба.

Робърт издърпа стола срещу него, отпи от кафето си и седна.

— Казаха ми, че ме арестуват за отвличането и убийството на Лора Мичъл.

— Да, тя беше отвлечена… и убита — отговори Хънтър и после замълча за секунда. — Всички в участъка са заложили на теб. Мислят, че ти си го направил.

Джеймс Смит затвори очи и въздъхна тежко.

— Кога?

Робърт го погледна.

— Кога е била убита? — В гласа на Смит прозвуча болка.

— Няколко дни, преди да почукаме на вратата ти.

Джеймс продължаваше да гледа Робърт, но погледът му стана унесен, сякаш мислите му бяха някъде далеч.

— Знаем, че си говорил с Лора в последната вечер на изложбата й в художествената галерия „Даниъл Росдейл“. И видяхме стаята в апартамента ти.

— Имам право на адвокат, нали? — попита задържаният.

— Разбира се, но аз не съм дошъл да те разпитвам.

Джеймс се подсмихна.

— Сериозно? И какво е това? Дружески разговор? Дошъл си да ми станеш приятел?

— В момента не е лошо да имаш приятели.

— Приятелите няма да помогнат. Нали каза, че всички са заложили на мен. Вече си решил. Ще повярваш каквото искаш да вярваш, независимо от всичко.

— Опитай. — Хънтър се наведе напред.

Смит насочи вниманието си към еднопосочното стъкло и напрежението му се засили.

— Мислиш ли, че бих наранил Лора… по някакъв начин? — Той отново отмести поглед към Робърт. — Обичам я по начин, който ти никога няма да разбереш.

— Любов, която задушава сърцето ти и те държи буден нощем? Любов, която те кара да дишаш трудно, когато тя е наблизо, дори ако не те забелязва? Любов, при която ако трябва да чакаш вечно само за едно докосване или целувка, ще го направиш?

Джеймс не отговори.

— Да, знам за каква любов говориш.

Смит сключи пръсти толкова силно, че кокалчетата им побеляха.

— Така ли я обичаш? — Нещо в гласа на Хънтър накара Джеймс да повярва, че детективът може би го разбира.

— Познавах Лора от банката много преди тя да стане известна художничка. — Смит тъжно поклати глава. — Тя обаче не ме познаваше. Не ме забелязваше. Сигурно не знаеше, че съществувам. Говорих с нея няколко пъти в стаята за кафе. Лора се държеше добре, но всеки път трябваше да се представям. Не бях достатъчно важен или привлекателен, за да запомни кой съм. — Очите му се изпълниха с тъга. — Дори не бях поканен на прощалния й купон.

В съседната стая капитан Блейк се обърна към Гарсия:

— Трябват ни имената и снимките на всички банкови служители в отдела на Лора Мичъл по време на последните й шест месеца там.

Той веднага вдигна телефона.

— Залавям се.

Джеймс отпусна ръце.

— Останах в банката още две години, след като Лора напусна, но следях кариерата й от самото начало. Прочетох всяка статия за нея и ходих на всичките й изложби. Дори започнах да харесвам и да ценя изобразителното изкуство. — В очите му се прокрадна лека увереност. — И после един ден се погледнах в огледалото и реших, че съм достатъчно важен и привлекателен, за да ме забележи, и само трябва да изгладя някои ръбове.

— И си си създал нова самоличност?

— Нещо повече. Създадох съвсем нов човек. Нов начин на хранене, строга програма за гимнастика, различна прическа, цвят на косата, цветни контактни лещи, нов гардероб, нов начин на мислене и на говорене, всичко. Станах човек, когото тя би забелязала, с когото би разговаряла и флиртувала. Някой, с когото би прекарала времето си. Превърнах се в Джеймс Смит.

Робърт не можа да не се възхити на решителността.

— Ходих на всичките й изложби, но пак не можах да събера смелост да я заговоря. Страхувах се, че ще ме познае, ще разбере кой съм всъщност… и ще ми се присмее.

Хънтър знаеше защо. Промяната на външността е лесна и може да се направи за един следобед, а ако промениш формата на тялото си с правилна диета и гимнастика — няколко месеца. Обаче промяната на самоличността е много по-трудна и изисква усилия, решителност, сила на волята и може да отнеме години. В миналото Джеймс Смит е бил срамежлив, с ниско самочувствие, неуверен и уплашен от отхвърляне човек и макар че сега изглеждаше съвършено различен на външен вид, пак трябваше да преодолее всички недостатъци в самоличността си.

— Тя е дошла при теб онази вечер, нали? — заключи Робърт.

Смит кимна.

— Много се изненадах. Загубих ума и дума. — Леко се усмихна, докато си спомняше.

— Даде ли ти телефонния си номер?

— Да.

— А ти обади ли й се?

— Да.

— Спомняш ли си кога? — Хънтър се наведе към него и сложи лакти на масата.

— Спомням си деня, часа и всичко, което Лора каза.

Робърт зачака.

— Беше четвърти март, шестнайсет и трийсет часа. Обадих се на мобилния й телефон от уличен автомат. Тя отиваше в ателието си. Поговорихме и Лора ме помоли да се обадя пак през почивните дни. Можело да излезем да пийнем нещо или дори да вечеряме. Направо ме покани на среща. — Джеймс се втренчи в отсрещната стена и дълго я гледа. Когато отново се обърна към Хънтър, очите му бяха насълзени. — Ти си детектив. Мислиш ли, че след всичко, което направих, след като толкова много години се опитвах да привлека вниманието й и се мъчех да ме забележи и да разговаря с мен, когато Лора най-после го стори, бих я наранил по някакъв начин?

— Защо избяга, когато почукахме на вратата ти?

— Паникьосах се. Знаех, че съм нарушил закона, като живея с фалшива самоличност, и ще отида в затвора за няколко години. Изведнъж полицаите се появиха на прага ми. Постъпих така, както биха постъпили повечето хора на мое място. Не разсъждавах, просто си плюх на петите. И преди да имам време да помисля, снимката ми се появи във всички вестници в града. Тогава разбрах, че нещо определено не е наред, и ти се обадих.

Робърт не каза нищо. Не откъсваше очи от лицето му. Смит изговори всичко това, без да трепне, да се колебае или да отмести поглед от Хънтър. Ако лъжеше, трябва да беше голям майстор в това отношение.

— Тя дойде при мен онази вечер — продължи Джеймс. — Тя ми се усмихна. Тя флиртува с мен. Тя ми даде номера си и каза да й се обадя. Тя искаше да вечеря с мен… да излезе на среща с мен. — Той се обърна към еднопосочното стъкло. — От години мечтаех за деня, когато Лора най-после ще ме забележи. Мечтата ми се сбъдна. Защо да наранявам Лора, за Бога?

83.

Хънтър се наплиска със студена вода и се вгледа в умореното си лице в огледалото. Джеймс Смит бе поискал адвокат. Каквото и да се случеше, без реално доказателство за връзка между Джеймс и Лора, полицията можеше да го задържи без обвинение най-много четирийсет и осем часа. Капитан Блейк вече говореше с прокуратурата да обвинят Смит в измама и използване на чужда самоличност. Така щяха да го приберат за по-дълго, поне докато не научеха повече за него, историята му и къде е бил в нощите на трите убийства.

Робърт излезе от стаята за разпити и най-после успя да се свърже с Марк Стратън, гаджето на Джесика Блек. В подобни ситуации не можеше да разчита на опита си. Нямаше лесен начин да каже на някого, че животът му е разбит и че жесток убиец е отнел любимия му човек. Хората понасяха загубата и болката по различен начин, но никога не беше лесно.

Хънтър не съобщи всички подробности по телефона и сведе информацията до необходимия минимум. Не се изненада, че отначало Стратън помисли, че обаждането е шега, крайно гаден номер на някой от приятелите му. Мнозина от тях бяха прословути с черния си и отвратителен хумор. Робърт знаеше, че отказът да повярваш е най-често срещаната реакция към тъжните новини. Когато най-после осъзна какво се е случило, Стратън рухна като повечето хора. Хънтър беше сломен по същия начин, когато детектив от отдел „Убийства“ почука на вратата и му съобщи, че банков обирджия е застрелял баща му в гърдите.

Робърт плисна още малко вода на лицето си и намокри косата си. Мракът, спотайващ се в него, беше дълбок и непрогледен.

Стратън беше казал, че ще се върне в Лос Анджелис, колкото може по-скоро — по някое време днес — и че веднага ще му се обади. Трупът на Джесика Блек трябваше да бъде официално идентифициран.

Гарсия четеше нещо на екрана на компютъра си, когато Робърт влезе в кабинета и се приближи до бюрото си.

— Добре ли си? — попита Карлос. Разбираше колко трудни са тези обаждания.

Той кимна.

— Да. Само трябваше да се разхладя, това е всичко.

— Сигурен ли си? Не изглеждаш добре.

Хънтър отиде до таблото със снимките и за пореден път разгледа фотографиите на трите жертви.

— Робърт — извика Гарсия.

Хънтър се обърна към него.

— Интервалът между отвличането и убийствата на жертвите намалява.

— Да, забелязах — съгласи се Карлос. — Кели Дженсън е отвлечена първа и е била убита три седмици по-късно. Лора Мичъл е била похитена седмица след Кели, но е умряла първа. Още не знаем със сигурност, но Джесика Блек е изчезнала преди не повече от пет дни, а я откриха мъртва вчера. Периодът намалява от седмици на дни. Или Джесика Блек не е загубила време да премахне илюзиите му, или той е загубил търпение.

Робърт не каза нищо.

Гарсия се облегна назад и се почеса по брадичка.

— Тъкмо проверявах резултатите от националното издирване на жертви брюнетки със зашити устни и полови органи, или и двете.

— И?

— Нищо, по дяволите. Повечето случаи датират от четиринайсет-петнайсет години. По-назад нямаме нищо.

Хънтър се замисли.

— Мамка му.

— Какво?

— Полицейските архиви започнаха да се дигитализират… кога? Преди десет-дванайсет години?

— Нещо такова.

— Проблемът е, че броят на случаите всеки ден е толкова огромен, че повечето полицейски участъци в страната нямат достатъчно бюджет и персонал да работят с данните преди това. Повечето случаи, по-стари от петнайсетина години, вероятно стоят в кашони и тънат в прах в складове в мазета. Проучванията в базата-данни никога няма да стигнат до тях.

— Страхотно. И дори да сме прави, но да се е случило преди повече от петнайсет години, няма да разберем.

Робърт вече пишеше на клавиатурата на компютъра си.

— Полицейските досиета и бази-данни може и още да не са качени изцяло в компютри, но…

Карлос зачака, но партньорът му не довърши изречението си.

— Но какво?

— Но вестниците са качени. Колко съм глупав. Трябваше да търся и в националните новинарски архиви.

Двамата дълго се ровиха в интернет и базите данни на определени вестници и прочетоха всичко, което се появи според критерия на търсенето им. След три и половина часа Гарсия започна да чете статия отпреди двайсет години в местен вестник и по гърба му полазиха ледени тръпки.

— Робърт — извика той, подпря лакти на бюрото, преплете пръсти, присви очи и се вгледа в екрана. — Мисля, че открих нещо.

84.

Лос Анджелис беше Меката на водните нощни клубове и съществуването на местни барове като „Стая за алиби“ беше благословия. Заведението съществуваше от дните на задимени от цигари помещения и пиянски игри на билярд. Имаше само една зала със стар килим, редица местни жители, притиснали кореми до бара, билярдна маса с неопределени геометрични линии, джубокс, пълен с рок албуми, и най-хубавата атракция за кръчма на всички времена — евтин алкохол.

Уитни Майърс забеляза Ксавиер Нунес веднага щом влезе в бара. Той седеше до ниска дъбова маса до прозореца в лявата страна на заведението. На масата пред него имаше две бутилки бира и кошничка с царевични питки тортиля.

Нунес беше странен на вид индивид на трийсет и пет години, с обръсната глава, продълговато заострено лице, големи черни очи, големи уши, малък крив нос, сипаничава кожа и толкова тънки устни, че сякаш бяха нарисувани с маркер. На тениската му пишеше: „Кажи на циците си да престанат да ме зяпат.“

Нунес беше един от информаторите, на когото тя плащаше щедро, когато искаше да научи нещо. Работеше в Окръжната лаборатория по съдебна медицина в Лос Анджелис.

— Готина фланелка — подхвърли Уитни, когато се приближи до масата му. — Мацките сигурно падат в краката ти, щом я облечеш.

Той отпи от бирата си и я погледна. Накани се да коментира забележката й, но Уитни се усмихна и той направо се разтопи.

— Е, какво имаш за мен?

Нунес взе найлонова папка от стола до него.

— Трудно се сдобих с тях — каза със силен пуерторикански акцент.

Майърс седна срещу него.

— Затова ти плащам добре, Ксавиер. — Тя посегна към папката, но Нунес я дръпна.

— Да, изключително трудно е да се добереш до случаите със специални обстоятелства. Може би заслужавам повечко.

Този път в усмивката на Уитни нямаше и капка сърдечност.

— Не започвай пак, скъпи. Мога да бъда много мила, когато играеш по правилата. Знаеш, че ти плащам предостатъчно. Но ако искаш да играеш грубо, повярвай ми… — сложи ръка върху неговата и я стисна леко, но твърдо, — мога да бъда истинска кучка. Няма да искаш да си играеш с мен. Затова сигурен ли си, че настояваш?

Нещо в гласа и докосването й накара устата на Нунес да пресъхне.

— Хей, пошегувах се. Знам, че ми плащаш достатъчно. Имах предвид по-скоро… ти и аз… да вечеряме… някой път… може би…

Сърдечността се завърна в усмивката й.

— Привлекателен си, Ксавиер, и вече съм ти навита — излъга Майърс.

Той наклони глава на една страна.

— Бих се задоволил с безсмислен секс.

Тя най-после взе папката от него.

— А задоволява ли те онова, за което се споразумяхме? — попита Уитни.

— Да, разбира се.

Тя отвори папката. Първата снимка беше на лицето на Кели Дженсън. Конците на устните й още не бяха махнати. Уитни я гледа няколко секунди. Въпреки че Хънтър й го каза, снимките внесоха ново измерение на злото в престъплението.

Премина към следващия фотос и се вцепени. Снимката показваше другите шевове на тялото на Кели Дженсън. Робърт не беше споменал за тях. Трябваше да си поеме дълбоко дъх, за да продължи по-нататък. Следващата фотография беше на цялото тяло на Кели Дженсън. Уитни я разгледа внимателно.

— Къде са порезните рани? — промълви, но Ксавиер я чу.

— Рани? Няма.

— Казаха ми, че убиецът е използвал нож, за да убие жертвата.

— Да, но не я е срязал отвън.

Тя го погледна недоумяващо.

— Пъхнал го е в жената.

Кожата й настръхна.

— И не бях виждал такъв нож. Има го на снимка.

Уитни бързо прелисти снимките, докато я намери.

— Господи… Какво е това, за Бога?

Очевидно имаха работа с чудовище. Майърс трябваше да намери Катя. Незабавно.

85.

Хънтър вдигна глава от екрана на компютъра си. Гарсия беше вперил поглед в монитора си и бе сбърчил чело.

— Какво откри?

След още няколко секунди Карлос най-сетне погледна партньора си.

— Статия отпреди двайсет години.

— За какво?

— Семейно убийство и самоубийство. Съпруг разбрал, че жена му спи с друг, превъртял, убил другия мъж, десетгодишното си дете и съпругата си и накрая си пръснал черепа с ловната пушка.

Робърт се намръщи.

— Да, и…

— Оттук става интересно. Пише, че съпругът зашил части от тялото на жена си, преди да я убие.

Хънтър отвори широко очи.

— Но това е всичко. Не се споменава кои части.

— Застрелял ли е съпругата си?

— Също не пише и това е странното. Историята можеше да бъде много по-подробна, но статията е съвсем кратка.

— Къде се е случило това? — Робърт стана и се приближи до бюрото на партньора си.

— В Северна Калифорния, Хийлдсбърг в Сонома Каунти.

Хънтър взе компютърната мишка на Гарсия и превъртя репортажа надолу и нагоре. Състоеше се от петстотин думи. Карлос беше прав. Описваше се съвсем накратко какво се е случило. Нямаше конкретни детайли освен за замесените. Жертвите бяха Емили и Андрю Харпър — майка и син — и любовникът на Емили, Нейтън Гарднър. Съпругът Рей Харпър бе екзекутирал тримата и после се беше застрелял в спалнята. Имаше две снимки. По-голямата показваше двуетажна къща с бяла фасада и безупречна морава, опасана с жълта полицейска лента. На улицата бяха паркирани три патрулни коли. На другата страна се виждаше как двама полицаи изнасят черен чувал с труп от предната врата. Изглеждаха потресени.

— Това ли е единствената статия? — попита Робърт. — Няма ли продължение?

Карлос поклати глава.

— Не. Проверих. Нищо за случая „Харпър“ преди или след онази дата. И това не е за вярване.

Хънтър погледна вестника — „Хийлдсбърг Трибюн“. Прочете и името на репортера, отразил историята — Стивън Андерсън. След бързо търсене той откри адреса и телефонния номер на редакцията на вестника.

Телефонът звъня трийсет секунди, преди някой да вдигне. Гласът звучеше младежки. Каза, че не е чувал за репортер на име Стивън Андерсън, но все пак работи във вестника от шест месеца. Бил в програмата за стажанти на Университета в Сонома. Младежът попита колегите си и съобщи на Робърт, че според един от най-старите репортери господин Андерсън се е пенсионирал преди девет години и още живее в Хийлдсбург.

Хънтър затвори и се свърза с телефонния оператор в Сонома Сити. Името на Стивън Андерсън не фигурираше в указателя. След това позвъни в оперативния отдел и след пет минути имаше адрес и телефонен номер.

86.

Минаваше осем вечерта, когато Стивън Андерсън отговори на телефонното обаждане в кабинета в дома си в покрайнините на Хийлдсбърг. Хънтър се представи веднага.

— Полицията на Лос Анджелис? — Гласът на Андерсън прозвуча разтревожено. Беше дрезгав, по-скоро от дългогодишно пушене, отколкото от вроден чар. — Сигурен ли сте, че сте се свързали с онзи, който ви трябва, детектив?

— Сигурен съм — отвърна Робърт и направи знак на Гарсия да слуша разговора.

— За какво става дума?

— Репортаж, който сте написали преди двайсет години, се появи в едно от проучванията ни. За жалост статията е доста кратка. Питам се дали ще имате нещо против да ни кажете някои подробности за случилото се.

Дори по телефонната линия мълчанието, което последва, прозвуча неловко.

— Господин Андерсън, там ли сте?

— Наричайте ме Стивън. Да, тук съм. Преди двайсет години… Това трябва да е трагедията със семейство Харпър.

— Точно така.

Отново последва кратко мълчание.

— Казахте, че статията ми се е появила в полицейско проучване. Предполагам, че разследвате убийство.

— Да.

Хънтър чу изщракване на запалка.

— Открили сте зашита жертва, нали?

Този път детективът замълча. Андерсън схващаше бързо. Хънтър внимателно подбра следващите си думи:

— Може би има сходства между случая „Харпър“ и едно от текущите ни разследвания, но както споменах, статията ви не описва подробно случилото се.

— И тези сходства са зашиването на тялото на жертвата.

— Не съм казал такова нещо.

— Я стига, детектив. Бях репортер трийсет и пет години. Знам, че сходствата, за които говорите, не може да са само предизвикани от ревност убийство и самоубийство или че някой си е пръснал черепа с пушка. Вие сте ченге в Лос Анджелис — град, в който изпълзяват да си играят изроди. Вероятно всяка седмица се случват подобни престъпления. В моята статия единственият необичаен аспект в произшествието със семейство Харпър са шевовете.

Без съмнение Андерсън разсъждаваше бързо.

— Да, имаме случай, в който тялото на жертвата е зашито.

От другия край на линията отново настъпи мълчание.

— Спомняте ли си повече подробности? — настоя Хънтър. — Или причината статията ви да бъде толкова кратка и без продължение е била, че това е била всичката информация, която сте знаели за случая?

— Знаете ли нещо за Сонома Каунти, детектив?

— Най-големият винопроизводителен район в Калифорния.

— Правилно. — Андерсън се изкашля два пъти, за да прочисти гърлото си. — Вижте, Сонома отговаря на славата си на винопроизводителен район във всеки възможен аспект — не само че произвежда страхотно вино. Всеки месец има специални събития, които привличат тълпи — земеделски фестивали, празници, панаири, музикални фестивали, карнавали и други. Постоянно се случва нещо някъде в областта.

Робърт разбра накъде бие репортерът.

— Не можем да се сравняваме с Лос Анджелис или Лас Вегас, но имаме туристи. Публикуването на нещо ужасяващо като тази трагедия нямаше да бъде от полза за никого. И „Трибюн“ нямаше да продаде повече бройки от обикновено. — Възрастният човек се закашля отново, този път много по-силно. — Не видях местопрестъплението, но открих подробностите. Същия ден шефът на полицията Купър и кметът Тейлър дойдоха при мен. Говорихме дълго и решихме, че няма да бъде в интерес на града, ако вестникът превърне в сензация историята, и аз се съгласих да сведа информацията до минимум. Ето защо полицията, кметът и вестникът потулиха нещастието.

— Трябва да знаем подробностите, Стивън.

Последвалото мълчание беше съкрушително.

— Няма да нарушите обещанието си пред шефа на полицията и кмета — добави Хънтър. — Нищо от онова, което ще ми кажете, няма да се разчуе, но трябва да знам подробностите. Това може да спаси нечий човешки живот.

— Минаха двайсет години — каза Андерсън, след като продължително дръпна от цигарата си. — Откъде искате да започна?

87.

— Познавах добре семейство Харпър. Хийлдсбърг не е голям град дори сега. Тогава населението наброяваше девет хиляди души. Рей Харпър беше обущар, а жена му Емили беше учителка в началното училище. Бяха женени от повече от петнайсет години и предполагам, че като в повечето дългогодишни бракове нещата при тях вече не са били много розови.

Хънтър си водеше записки.

— Емили започна да спи с един неин колега, Нейтън Гарднър, а в такъв малък град това не е много умно, освен ако не се мислиш за невидим. — Андерсън отново дръпна от цигарата си. — Рей разбрал по време на зимната ваканция. Той беше спокоен човек. Не съм го виждал да се ядосва, дори да повишава тон. Обикновен човек, набожен, тих и добър. И затова извършеното от него беше толкова нехарактерно.

Гарсия се накани да попита нещо, но Робърт вдигна ръка и му направи знак да мълчи. Не искаше да притиска Андерсън.

— В онзи ден обаче Рей напълно изгубил контрол, сякаш е бил обсебен. Отишъл в апартамента на Нейтън и убил първо него. След това се върнал в дома си и убил детето и жена си, а после си пръснал черепа с двуцевка.

Репортерът се закашля и Хънтър зачака, защото отново чу изщракване на запалка.

— Как ги е убил?

— Точно затова искаха да говорят с мен шефът на полицията Купър и кметът Тейлър, за начина, по който Рей беше извършил убийствата. Тед Бънди е бойскаут в сравнение с него. Рей завързал Нейтън и отрязал… пениса му с касапски сатър. — Последва дълга пауза. — Не направил нищо повече. Оставил го да му изтече кръвта и да умре. Сигурно ще попитате защо Нейтън не е крещял, за да го чуе целият квартал. Причината е, че Рей зашил устата му с обущарска игла.

Карлос стрелна с поглед партньора си.

— От апартамента на Нейтън се върнал в дома си… — продължи Андерсън. — Убил детето си в пикапа си и после направил същото и със съпругата си Емили. Зашил и нейната уста.

Робърт престана да пише.

— Но всичко не свършва дотук.

Двамата детективи зачакаха.

— Рей взел члена на Нейтън, пъхнал го в жена си и я зашил отдолу.

Гарсия потрепери, но лицето на Хънтър остана безизразно. Сините му очи се втренчиха в празен лист в тефтерчето.

— Още не мога да повярвам какво е направил Рей. Той не беше човекът, когото познавахме. Не можеше да е същият. Както споменах, все едно беше обсебен. — Андерсън замълча и отново дръпна от цигарата. — След като зашил жена си, Рей седнал на пода пред нея и си пръснал черепа с пушката си.

— Сигурен ли сте, че фактите са точни? — попита Робърт. — Казахте, че не сте видели местопрестъплението.

Репортерът се засмя нервно.

— Да, сигурен съм. Не видях местопрестъплението, но видях снимки, които никога няма да забравя. Понякога още сънувам кошмари. И думите…

— Думи?

Отговор не последва.

— Стивън? — извика Хънтър. — Там ли сте? Какви думи?

— Рей оставил жена си завързана за леглото и зашита, но преди да се самоубие, написал с кръв нещо на стената.

— Какво? — не се сдържа Карлос.

— Написал: „Той е в теб.“

88.

След като разговаря с Андерсън, Хънтър се свърза с полицията в Хийлдсбърг и после отиде в кабинета на капитан Блейк. Завари я точно когато тя се готвеше да се прибере вкъщи.

— Утре сутринта трябва да отида в Хийлдсбърг — заяви той и затвори вратата. — Ще отсъствам един-два дни.

— Какво? — Барбара отмести очи от екрана на компютъра си. — Хийлдсбърг? Защо, по дяволите?

Робърт й разказа всичко, което беше научил. Тя изслуша историята с каменно лице. Щом Хънтър приключи, тя въздъхна, сякаш беше затаила дъх за няколко минути.

— Кога каза, че се е случило всичко това?

— Преди двайсет години.

Барбара учудено повдигна вежди.

— Нека отгатна. Тъй като случаят е по-стар от петнайсет години, досиетата не са в общата база-данни на калифорнийската полиция. Нищо не е дигитализирано, нали?

Робърт кимна.

— Търсих по датата, града и имената на жертвите, но няма нищо. Докладите трябва да са в писмена форма в архивите на местната полиция.

— Страхотно. И с какво друго разполагаме, освен статията във вестника и разказа на репортера?

— Току-що говорих по телефона със Суарес, шефа на полицията в Хийлдсбърг. Тогава не е бил там. Прехвърлили го от Феър Оукс преди девет години, година след като участъкът в Хийлдсбърг бил преместен на ново място, и дори не е чувал за случая „Харпър“.

Блейк изгледа Хънтър.

— Чакай малко. Защо ще ходиш в Хийлдсбърг? Материалите за убийства се съхраняват в Окръжната прокуратура на Сонома в…

— Санта Роза. Звъних и на тях. — Посочи часовника си. — Вече бяха затворили. Нямаше с кого да говоря. Но ако материалите не са в базата-данни на калифорнийската полиция, това означава, че или прокуратурата в Сонома ги няма, или че са струпани в някоя прашна стая и чакат да бъдат дигитализирани. Искам да видя снимките от местопрестъплението и докладите от аутопсиите, ако успея да ги открия, но досиетата на полицията и прокуратурата няма да помогнат много. Те ще описват случилото се с малко повече подробности от Стивън Андерсън. Това е семейно убийство и самоубийство, капитане. Случаят е заведен и приключен. Няма показания на свидетели, нито доклади от разследване, ако изобщо е имало такова. Не е имало какво да разследват. Жена спи с чужд мъж, съпругът ревнува, губи контрол… и любовникът и цялото семейство плаща най-високата цена. Случаят е приключен. Имаме много такива произшествия в страната.

Капитан Блейк се облегна назад.

— И ти искаш да говориш с някого, който свързан със случая?

Робърт кимна.

— Тогавашният шеф на полицията се е пенсионирал преди седем години, но още живее в Хийлдсбърг. Някъде близо до езерото Сонома. Не искам да говорим по телефона.

Барбара видя, че в очите му блесна нещо.

— Казвай, Робърт. Какво си наумил? Смяташ, че убиецът е от Хийлдсбърг?

Той най-после седна на единия стол пред бюрото.

— Мислиш, че убиецът е бил там и е видял местопрестъплението? — Тя се втренчи в него. — Травма?

— Да.

— Имаш предвид… травма от шок, причинен от видяното?

— Да. — Робърт прокара пръсти по лявото си рамо и напипа белега от куршум на трицепса си. — Сходствата между трагедията в Хийлдсбърг преди двайсет години и случващото се днес тук са твърде големи, за да бъдат случайно съвпадение.

Капитанът не каза нищо.

— Начинът, по който Рей Харпър е убил семейството си… и любовника на жена си… Дори опитни детективи от отдел „Убийства“ от голям град биха се затруднили с такова местопрестъпление, да не говорим за полицейски участък в малък град, чиято представа за тежко престъпление вероятно е неправилно пресичане.

Блейк започна да си играе с обицата си.

— Но ако полицаите от Хийлдсбърг са си свършили работата както трябва, тогава малцина са имали достъп до местопрестъплението, само следователи и съдебният лекар.

Хънтър кимна.

— Затова искам да говоря с тогавашния шеф на полицията и се надявам да намеря дневника на местопрестъплението. Трябва да разберем къде е всеки, който е имал достъп до него в онзи ден.

Барбара продължи да гледа Робърт, докато умът й търсеше отговори.

— Възможно ли е да възникне такава травма само като видиш местопрестъпление?

Хънтър се замисли.

— Зависи колко уязвим психически е човекът в момента. Но да, силно обезпокоителните снимки лесно може да отключат нещо в съзнанието.

— Но не всички убийци са като онзи в Хийлдсбърг. Жертвите тук не са завързвани. И думите, които той е написал, не са съвсем същите.

— Това не е необичайно, капитане. Травмата може да бъде като голяма картина, която пробягва пред очите ти. Не всеки си спомня точните детайли. Адаптацията е също и главна последица от престъпления, произлизащи от травма в миналото. Именно това прави той.

Блейк затвори очи и бавно поклати глава.

— Има и още нещо, капитане — добави Робърт и стана. — Емили Харпър, жената, която е била зашита и убита в Хийлдсбърг преди двайсет години, е била учителка.

— Да, знам, каза ми. Е, и?

Той спря пред вратата.

— Преподавала е изобразително изкуство и музика.

89.

Робърт се поколеба дали да не отиде с кола до Хийлдсбърг, но дори да нямаше никакво движение, щеше да му отнеме най-малко седем часа да измине седемстотинте километра дотам. Изключено беше да прекара петнайсет часа на пътя.

Ето защо се качи на самолета в шест и половина сутринта. Осем и десет Хънтър вече изкарваше взетия под наем крайслер себринг от сравнително празния двор на „Херц“. Макар да нямаше карта, нито вградена навигационна система, той стигна от летището до полицейското управление на Сентър Стрийт в Хийлдсбърг за не повече от петнайсет минути.

Началникът на полицията Суарес наближаваше шейсетте и беше едър и як мъж, вдъхващ респект, без дори да говори. Имаше вид на човек, прекарал твърде много време на една и съща работа. Както бе казал на Робърт по телефона, той не беше чувал за случая „Харпър“. Това бе станало единайсет години преди да го прехвърлят в Хийлдсбърг. Суарес обаче беше много усърден и любознателен човек и през нощта бе проучил каквото могъл.

— Един от първите хора, с които се запознах, когато ме преместиха тук, беше Том Дженкинс — започна той, след като покани Хънтър в кабинета си. — Желаете ли кафе? — Посочи алуминиевия термос на бюрото си.

Робърт поклати глава.

— Не, благодаря. Изпих едно на летището.

Началникът на полицията се засмя.

— И вероятно е имало вкуса на котешка пикня.

— Нещо такова.

— Трябва да опитате това кафе. — Суарес взе чаша от подноса върху металния шкаф до прозореца и я напълни. — Никой не прави по-хубаво кафе от моята Луиз. Тя има дарба. Нещо като семейна тайна. Как го пиете?

Хънтър трябваше да признае, че дори от разстояние кафето ухаеше невероятно приятно.

— Чисто.

— Вече ми харесвате. Точно така трябва да се пие кафето. — Той му подаде чашата.

— Говорехте за Тед Дженкинс — подсети го Робърт и отпи глътка. — Охо! — Очите му се отвориха широко.

— Хубаво е, нали? — усмихна се Суарес. — Ще помоля Луиз да ви направи един термос, преди да тръгнете.

— Благодаря.

— И така, Тед Дженкинс. Той е редакторът на „Хийлдсбърг Трибюн“. Навремето беше само репортер. Снощи изпихме по едно питие с него, след като говорих с вас по телефона. Дженкинс помни какво се е случило. Ужасяваща история, в която измамен Съпруг превърта и убива жена си, детето си и любовника на съпругата си и после си пръсва черепа с пушка. Това е голяма сензация за градче като Хийлдсбърг, но за лосанджелиско ченге?… — Той се наведе напред, сложи ръце на бюрото си и преплете пръсти. — Една от причините да ме направят шеф на полицията е, че съм много любопитен, детектив. А вашето телефонно обаждане вчера сериозно разпали любопитството ми. — Отпи глътка кафе. — Проверих ви. Побъбрих си с капитана ви сутринта.

Робърт не каза нищо.

Суарес взе очилата си за четене и се вгледа в тефтерчето на бюрото си.

— Полицията на Лос Анджелис, специална секция „Убийства“. Специалността ви са престъпления, извършени с изключително насилие. Това е нещо, което ние тук виждаме само във филмите. — Погледна Хънтър над очилата си. — Капитанът ви ми каза, че вие сте най-добрият. И това накара старият ми мозък да се замисли. Всеки знае, че Лос Анджелис е смахнат град, детектив. Банди, наркотици, стрелба от автомобили, серийни и масови убийци, хаотични стрелби и още по-лоши неща. Защо случай на убийство, станал преди двайсет години в малък град като Хийлдсбърг, ще интересува специалната секция „Убийства“ в Лос Анджелис?

Хънтър отпи от кафето си.

— Ето защо снощи слязох в стаята с архивите да потърся материалите по случая. Оказа се, че всичко по-старо от десет години, е натрупано на купчина в ненадписани кашони във вмирисана и пълна с паяжини стая. С един полицай търсихме близо пет часа, докато ги намерим. — Суарес почука с пръст по стара хартиена папка, сложена до компютъра му.

Робърт се премести на ръба на стола.

— Представете си изненадата ми, когато видях снимките и прочетох докладите за онова, което се е случило в действителност. — Подаде папката на детектива.

Робърт я отвори и първата снимка, която съзря, накара сърцето му да се свие.

90.

Жената беше на трийсетина години. От снимката беше трудно да се определи възрастта й, защото лицето й беше подуто и изранено, но въпреки това Хънтър видя, че е била много хубава.

На лявата страна на челото, окото и скулата й имаше голяма рана. Дългата до раменете й черна коса беше мокра и залепнала за лицето й. Големите й светлокафяви очи, които сигурно бяха омайвали много мъже, бяха широко отворени и в тях беше застинал ужас. Също като на Лора, Кели и Джесика устните й бяха зашити стегнато с дебел черен конец, но шевовете бяха добре изпипани, за разлика от онези на жертвите в Лос Анджелис. Между дупчиците от иглата се беше процедила кръв, която бе потекла по брадичката и шията й. Очевидно е била жива, когато извършителят я беше зашил. Между устните и в ъгълчетата на устата й се беше насъбрала кафеникава течност — повърнато. Беше й се догадило, но съдържанието на стомаха й не бе намерило излаз.

Вторият фотос показваше в едър план думите, написани на стената — ТОЙ Е В ТЕБ. Рей Харпър ги беше написал с кръв. На третата снимка се виждаха шевовете на тялото й. Слабините и вътрешната страна на бедрата й бяха изцапани с кръв, процедила се през раните от иглата. Китките и глезените й бяха завързани за леглото, което беше повдигнато в горния край и подпряно на стената, така че жертвата да бъде изправена и да гледа към стаята.

Робърт разгледа следващата фотография — тяло на мъж, което лежеше на пода пред леглото и мъртвата жена. Главата и по-голямата част от врата липсваха. Двуцевната пушка беше паднала върху торса му и отчасти в огромна локва кръв. Ръцете му бяха на приклада. Съдейки по пораженията на главата, Хънтър разбра, че човекът е изстрелял едновременно и двата патрона и че е сложил дулата под брадичката си.

Прелисти набързо останалите снимки и прочете докладите от разследването и аутопсиите. Стигна до последната страница в папката и най-после намери онова, което търсеше — дневника на местопрестъплението. Дотам бяха имали пряк достъп осем души — окръжният съдебен лекар, криминалист-следовател, шерифът и двамата му заместници, шефът на полицията Купър и двама полицаи от Хийлдсбърг.

— Полицаите Перес и Кимбъл още ли работят? — попита.

Суарес почеса тънкия белег под брадичката си.

— Перес се пенсионира преди четири години. Живее на моята улица. Синът му е пожарникар. Кимбъл почина преди няколко години. Ракът на панкреаса спечели битката.

— Съжалявам. — Робърт отново насочи вниманието си към дневника. — Познавате ли заместниците на шерифа, Питър Едмъндс и Джоузеф Хейл?

Суарес кимна.

— Разбира се, но те вече не са заместници на шерифа. Питър Едмъндс е капитан в Оперативния отдел, а Джоузеф Хейл е помощник-шериф в отдел „Прилагане на законодателството по спорни въпроси“. Двамата живеят в Санта Роза. Прекрасни хора.

Хънтър потърка очи. Съдебният лекар, криминалистът следовател, шерифът и Купър вече бяха на повече от шейсет и пет години. Не беше невъзможно, но имаше много малка вероятност някой от тях да е станал сериен убиец на стари години. Всички, присъствали на местопрестъплението, бяха споменати, освен ако някой не беше вписан. Но в такъв случай нямаше как да разбере кой друг е видял местопрестъплението. Той инстинктивно запрелиства докладите и снимките и изведнъж се намръщи. Нещо привлече погледа му. Върна се на фотосите и внимателно се вгледа в тях. Щом стигна до последния, отново прегледа всички материали.

— Това ли е всичко по случая или в архивите има още някоя папка?

— Това е всичко — отвърна Суарес. — Няма друго.

— Сигурен ли сте?

Шефът на полицията повдигна вежди.

— Да, сигурен съм. Вече ви казах, че пет часа търсихме тази папка. Преровихме всички кутии и, повярвайте, не бяха малко. Защо питате?

Хънтър затвори папката на коленете си.

— Защото липсва нещо.

91.

Пътуването до дома на Купър, бившия началник на полицията в Хийлдсбърг, отне на Робърт по-малко от петнайсет минути.

Той слезе от колата и докато затваряше вратата, на верандата на къщата излезе жена — на шейсет и пет години, слаба, но не и мършава. Носеше семпла синя рокля и престилка с джоб. Имаше продълговато лице и прошарена права коса, дълга до раменете.

— Добро утро — усмихна се тя. Гласът й беше малко дрезгав, сякаш бе настинала. — Вие сигурно сте детективът от Лос Анджелис, за когото Том спомена.

— Сините й очи се спряха на лицето на Хънтър. Бяха нежни като гласа й.

— Да, госпожо — отвърна той и се приближи до нея. Показа документите си и тя ги прегледа внимателно като опитен професионалист.

— Казвам се Мери. — Жената протегна ръка. — Съпругата на Том.

— Приятно ми е да се запознаем, госпожо.

Те си стиснаха ръцете и Хънтър се изненада колко много сила е събрана в малката й ръка.

— Том лови риба на езерото. — Тя поклати глава в знак на шеговито неодобрение. — Все лови риба — засмя се жената. — Е, поне си намира работа, иначе ще кове нещо в къщата по цял ден.

Робърт се усмихна учтиво.

— Тръгнете по онази пътека и ще стигнете до малък хълм. — Тя посочи тясна просека, която водеше навътре в гората вдясно от къщата. — Не може да не го видите. — Мери набързо огледа небето. — Имате ли чадър в колата?

— Боя се, че нямам.

Тя му се усмихна мило.

— Почакайте малко. — Тя се върна в къщата и след няколко секунди се появи отново, носейки служебен полицейски дъждобран. — Скоро ще завали и по-добре вземете това или може да настинете. — Мери му даде дъждобрана. — Том има достатъчно кафе и кекс, за да изхрани и двама ви за ден и половина.

Хънтър й благодари още веднъж и тръгна по пътеката, която зави наляво и надясно няколко пъти, като ставаше все по-стръмна, колкото по-навътре навлизаше в гората, и накрая го заведе на уединено място край езерото Сонома. Стигна до площадка от пръст и камъни в края на пътеката и спря. Там нямаше никого. Водите на езерото бяха спокойни, дори неподвижни. Отстъпи назад и се заслуша. Нещо не беше наред.

Изведнъж се завъртя и извади пистолета си.

— Хей, спокойно. — Мъжът, който стоеше на метър и половина от него с вдигнати ръце, наближаваше седемдесетте и беше висок и строен. Над ушите му падаха кичурчета бяла коса. Носеше очила с черни рамки, а белите му като памук мустаци изглеждаха твърде гъсти за слабото лице и тънките му устни. Въпреки възрастта си той имаше такъв вид, сякаш би се справил с всякакви схватки. — Чухте ли ме да идвам зад вас? — с властен тон попита той.

— Нещо такова — отвърна Хънтър, като продължаваше да го държи на прицел.

— По дяволите, или аз губя способностите си, или вие имате фантастичен слух. И страшно бързо извадихте пистолета. — Той изчака няколко секунди. — Аз съм Том Купър. А вие сигурно сте детектив Робърт Хънтър от отдел „Обири и убийства“ в Лос Анджелис. Може ли да сваля ръце?

— Да. Съжалявам. — Хънтър дръпна предпазителя и прибра пистолета в кобура.

— Но не стъпвате много леко. Чух ви, че идвате още на половината на пътеката.

Робърт погледна изкаляните му ботуши.

— Съжалявам. Старите навици умират трудно. — Купър му подаде ръка и той я стисна. — Настанил съм се ей-там. — Посочи друга пътека, която се виеше между дърветата вляво. Робърт тръгна след него и скоро се озова на разчистено място, където бяха наредени рибарско столче и малка плетена кошница с храна. — Вземете си кафе и кекс, ако искате. Рибар ли сте?

— Опитах веднъж, когато бях малък. — Хънтър поклати глава, докато си наливаше кафе от единия от двата големи термоса. — Не ме биваше.

— Никой не го бива, ако лови риба само веднъж. Аз го правя от години и пак има какво да науча. — Взе тънка въдица, извади два живи черни пясъчни червея от кутията и наниза слузестите им тела на кукичката. — Предпочитам живата стръв.

— По-хубава е за рибата — съгласи се Робърт. — И тъй като хвърляте уловените риби обратно в езерото, те може да се почерпят с нещо вкусно в замяна за надупчените им от кукичката уста. — Хънтър отпи от кафето и кимна. Беше хубаво като онова в полицейския участък.

Купър го изгледа с любопитство.

— Нямам живарник, нито съдове, в които да занеса улова вкъщи. Наблюдателен сте, но нямаше да сте детектив, ако не бяхте. — Той хвърли въдицата в езерото. — Е, знам, че не сте били толкова път, за да научите нещо за риболова или да си побъбрите. По телефона ми казахте, че искате да говорите с мен за случая „Харпър“.

— Спомняте ли си го добре?

Купър се втренчи в Робърт.

— Такова местопрестъпление не се забравя, детектив. Не ме интересува колко сте опитен. Знам, че първо сте минали през управлението, защото Суарес ми се обади. Видели сте снимките. Може ли някой да ги забрави?

Хънтър не отговори.

— Не ми казахте много по телефона, но предполагам, че не е необходимо. Единствената причина отдел „Убийства“ в Лос Анджелис да се интересува от случай отпреди двайсет години в малък град е, защото разследвате нещо много сходно със случилото се тук.

Робърт се вгледа в отражението си във водата.

— Ако съм прав, сходството е много по-голямо, отколкото си мислите.

92.

Купър пъхна въдицата си в халката до столчето си и се обърна към Хънтър.

— Когато тръгнах от Лос Анджелис сутринта, главната ми грижа беше да намеря дневника от местопрестъплението по случая „Харпър“. Там има само осем имена. — Робърт извади тефтерчето от джоба на якето си. — Вие, двама полицаи, Кимбъл и Перес, тогавашният шериф на Сонома Каунти Хъдсън и двамата му заместници Едмъндс и Хейл, съдебният лекар доктор Бенет и следователят криминалист Густаво Ортис. Така ли беше?

Възрастният човек дори не се замисли и кимна.

— Спомняте ли си някой друг да е видял местопрестъплението? Някой, който не е вписан в дневника?

Купър поклати глава категорично.

— Никой друг не го е виждал, поне след като ние отидохме там. — Отново си наля кафе. — Къщата на семейство Харпър беше само на една пряка от стария полицейски участък. Тито, тогавашният им съсед, се обади и каза, че чул изстрел. Той все още е много добър ловец. И щом Тито каза, че е чул изстрел, ние знаехме, че не може да е грешка. Аз бях в участъка, когато той се обади, и за по-малко от минута пристигнах на местопрестъплението. Бях там пръв. — Той замълча и отмести поглед встрани. — Не бях виждал такова нещо. Нито дори в учебните материали. И да ви кажа право, надявам се никога повече да не видя.

Небето заплашително помръкваше и вятърът се усили.

Минута след като стигнах до дома на Харпър, дойдоха Кимбъл и Перес. Веднага разбрах, че ще трябва да повикам шерифа. Въпреки ограничения ни опит с убийствата, всички знаехме протокола. Незабавно изолирахме къщата. Никой, освен нас тримата нямаше достъп до местопрестъплението.

— И после пристигнаха шерифът и съдебният лекар.

— Точно така. Както казахте, доктор Бенет, който сега е пенсионер, доведе със себе си следователя криминалист Густаво Ортис. Сега той е главен съдебномедицински следовател на Санта Клара Каунти. А с шерифа Хъдсън бяха двамата му заместници Едмъндс и Хейл.

— Да, шерифът Суарес ми каза. Сега Едмъндс е капитан, а Хейл — помощник-шериф. И двамата живеят в Санта Роза.

Купър кимна.

— Никой друг не е влизал в къщата, нито е виждал местопрестъплението. Сигурен съм, защото стоях там, докато правиха снимките и изнесоха труповете.

Започна да вали, но никой от двамата не помръдна.

— Семейство Харпър са имали син, нали? — попита Хънтър. — Андрю.

— Да.

— Прегледах всички материали по случая в участъка, но никъде не видях снимка на трупа му, нито доклад от аутопсия или информация какво се е случило с него. Все едно всички данни за момчето са изчезнали.

Купър го погледна така, че кожата на Робърт настръхна.

— Данните за него не са изчезнали. Няма такива, защото трупът му не беше намерен.

93.

— Какво? — Хънтър избърса дъждовните капки от очите си и се втренчи в Купър. — Не е бил намерен? Тогава откъде знаете, че е убит?

Купър въздъхна дълбоко. Очилата му бяха облени от дъжда и Робърт едва виждаше очите му.

— Истината е, че не знаехме, но това сочеха доказателствата.

— Какви доказателства?

Купър най-после сложи найлоновата качулка на дъждобрана на главата си и се подслони под голямо дърво на няколко крачки от тях. Хънтър го последва.

— Трагедията със семейство Харпър се случи в неделя — обясни Купър. — Всяка неделя, без да пропуска нито веднъж от шест години до онзи ден, Рей водеше сина си да ловят риба, понякога в езерото Сонома, друг път в Рио Нидо или Руската река. До всичките трябва да се отиде с кола. Ходих с тях няколко пъти. Рей беше страхотен рибар и синът му също беше започнал да става много добър. Тито, съседът, който ни съобщи за изстрела, видял, че Рей и момчето му товарят пикапа два часа, преди да чуе изстрела. Собственикът на бензиностанцията няколко преки по-нататък от къщата им също потвърди, че е видял детето на предната седалка на пикапа на Рей, докато той влязъл в магазина да купи сладолед. Андрю не се върнал вкъщи с баща си. Криминалистите откриха ризата и обувките му в пикапа. По тях имаше кръв, както и по таблото от вътрешната страна на пасажерската врата. От лабораторията потвърдиха, че кръвта е на Андрю.

— Нямаше ли разследване за изчезването на детето?

— Имаше, но не открихме друго, освен това, което ви казах. Не знаехме къде Рей е закарал сина си — езерото Сонома, Рио Нидо или Руската река. Хийлдсбърг е обграден от гори и реки. Може би Рей беше убил сина и го бе заровил някъде в гората или го беше оставил на вълците. Или беше закачил тежест на тялото на детето и го бе хвърлил в езерото или някоя река. Намирането на трупа, без да знаем къде е ходил в онзи ден, беше невъзможна задача. Опитахме се, но не го открихме. — Купър свали очилата си и потърка основата на носа си. — Рей беше добър човек, но страдаше от депресия. Мисля, че беше разбрал за връзката на Емили няколко дни по-рано, защото беше обмислил деянието си. Не беше типично убийство от загуба на контрол, въпреки че изглеждаше така заради касапницата. Решихме, че Рей е разбрал, че Емили се среща с любовника си, когато мисли, че е безопасно, и затова е изкарал сина си от къщата, убил е първо него и е изхвърлил трупа някъде. След това е отишъл в апартамента на Нейтън Гарднър, осакатил го е и го е оставил да му изтече кръвта, но не и преди да зашие устата му. А накрая се е върнал в дома си, разправил се е с жена си и е довършил налудничавия си пъклен план. — Купър млъкна и погледна Хънтър в очите. — А аз не се съмнявам, че според плана на Рей никой не е трябвало да остане жив. Абсолютно никой.

94.

Гарсия стоеше срещу неоправеното легло в стаята и гледаше бъркотията от дрехи и вещи на пода.

Марк Стратън, приятелят на Джесика Блек, беше прекъснал предварителното турне и се бе върнал в Лос Анджелис рано сутринта. Карлос го беше придружил до моргата, за да разпознае трупа на Джесика.

Колкото и да е силен някой физически и психически, защитните му сили го напускат, когато види любимия си човек да лежи гол върху студена метална маса в морга. Въпреки че конците бяха извадени, лицето на Джесика беше застинало в изражение на ужас и болка. Не беше необходимо Марк да пита дали е страдала.

Коленете му се огънаха, след като стоя в помещението само няколко секунди, но Гарсия успя да го хване, преди да се свлече на пода.

Хънтър беше казал на Марк по телефона, че Джесика вероятно е отвлечена от апартамента им. Обясни, че е много важно полицаите и екипът криминалисти да го огледат колкото е възможно по-скоро, и го предупреди да не пипа нищо. Ала не стана точно така.

Откакто бе разговарял с Хънтър по телефона късно вчера, Марк не беше престанал да трепери. Непрекъснато звънеше на домашния и мобилния телефон на Джесика и оставяше съобщение след съобщение. Не можеше да разсъждава трезво. Чувствата надделяха и той превъртя. От гняв и отчаяние изпочупи всичко в хотелската си стая.

Без да знаят какво се е случило, останалите от групата трябваше да разбият вратата и да го укротят. Мениджърът на турнето организира нещата и му уреди билет за самолета до Лос Анджелис. Дотогава Марк вече беше мъртвопиян и на летището не му позволиха да се качи на самолета.

— Правила на авиацията — обясни младата жена на гишето на авиолинията. — Той е прекалено пиян, за да лети. Съжалявам.

Това беше последният полет за деня до Лос Анджелис. Наложи се да наемат частен самолет, за да го върнат в града.

След като таксито го остави пред жилището му, Марк, все още полупиян, препъвайки се, нахлу в апартамента. И в този момент беше изгубена всяка надежда нещата да се запазят непокътнати. Той не спря да вика името на Джесика часове наред, обикаляше стаите и включваше и изключваше лампите, сякаш тя можеше да се появи изведнъж като по магия. Отвори гардероба и започна да тършува в дрехите й. Изсипа чекмеджета и шкафове. Легна на леглото, прегърна възглавницата й и плака, докато сълзите му пресъхнаха.

Сега Седеше кротко в кухнята. Очите му бяха кървясали и подпухнали.

Гарсия взе снимка в рамка от пода на спалнята. Джесика и Марк на почивка на слънчево място. Изглеждаха щастливи и влюбени.

Той я остави на тоалетката, обърна се отново към неоправеното легло и се замисли какво да направи. Не можеха да запечатат апартамента, защото официално не беше местопрестъпление. Шансовете да помоли да изпратят екип криминалисти, преди да бъде потвърдено, че Джесика е отвлечена от тук, бяха нищожни, а шансовете да намерят някакви улики на компрометираното и разхвърляно място бяха равни на нула.

Карлос излезе от стаята, тръгна по дългия коридор и влезе в хола. На стилна стъклена маса между дивана и монтирания на стената телевизор имаше няколко музикални списания. Джесика беше на корицата на най-горното. От любопитство Гарсия го разгърна и потърси статията. Беше интервю на две страници, в което тя разказваше, че е преуспяла музикантка и за живота си в общи линии, но подзаглавието привлече вниманието му — „За любовта“. Карлос плъзна очи по текста, но спря само след няколко реда. По гърба му полазиха ледени тръпки, сякаш внезапно го беше блъснал полярен вятър. Той прочете редовете отново, за да е сигурен.

— Не може да бъде, по дяволите! — Грабна списанието и хукна към кабинета си.

95.

Хънтър излезе от дома на Том Купър край езерото Сонома точно преди обяд, но още не беше готов да се върне в Лос Анджелис. В главата му се въртяха объркани мисли и трябваше да ги подреди, преди да продължи по-нататък. Спомни си, че мина покрай градската библиотека по пътя за дома на Купър, и реши да започне оттам.

Сградата беше едноетажна и не можеше да се сравни дори с някои гимназиални библиотеки в Лос Анджелис. Спря на паркинга, вдигна яката на якето си и побягна към входа. Все още валеше.

Жената на информационното гише отмести поглед от екрана на компютъра и му се усмихна съчувствено.

— Предполагам, че сте забравили чадъра си.

Той изтръска водата от косата и ръкавите си и също се усмихна.

— Не очаквах небето да се излее върху мен.

— Пролетен дъжд. Типично за това място. Скоро ще премине. — Тя отново му се усмихна и му предложи няколко хартиени кърпички.

— Благодаря. — Той ги взе и избърса челото и ръцете си.

— Между другото, аз съм Ронда.

Двамата се ръкуваха.

— Аз съм Робърт.

Ронда беше на около двайсет и пет години с къса, щръкнала, боядисана в черно коса. Лицето й беше призрачно-бледо и гримът й — почти готически.

— Е, какво те води в библиотеката в Хийлдсбърг? — попита тя и го погледна с черните си очи.

— Проучване.

— Проучване? За винарските изби?

— Не. — Робърт се замисли за миг. — Търся стар училищен годишник.

— Годишник? Стар приятел, а? От кое училище?

— Колко училища има в Хийлдсбърг?

Ронда се засмя.

— Изглежда не знаеш много за проучването си.

Той се съгласи с усмивка.

— Истината е, че се опитвам да намеря снимка на дете, което е живяло тук преди много години.

— Дете? — Лицето й стана загрижено и тя отстъпи назад от гишето.

— Не, виж, аз съм ченге от Лос Анджелис. — Робърт извади значката си. — Нещо, случило се тук преди двайсет години, изведнъж събуди интереса ни. Опитвам се да намеря информация, това е всичко. Някоя снимка би помогнала.

Ронда се вгледа в значката и после в лицето му.

— Преди двайсет години ли?

— Да.

Тя се поколеба.

— Сигурно говориш за случилото се със семейство Харпър. И щом търсиш снимка на дете, тогава питаш за Андрю Харпър.

— Познаваше ли го?

Ронда се поколеба.

— Донякъде. Бях само на пет, когато се случи. Но той идваше у дома от време на време.

— Така ли? Защо?

— Живеехме на една улица. Андрю беше приятел на брат ми.

— Брат ти още ли живее там?

— Да. Счетоводител е и има фирма в града. Вероятно си минал покрай офиса му, когато си идвал насам.

— Може ли да поговоря с него?

Тя се поколеба отново.

— Каквато и информация да ми даде, може да помогне много — настоя детективът.

Ронда се втренчи в него.

— Не виждам защо не. — Погледна часовника си. — Виж какво. Обедната ми почивка наближава. Ще те заведа и ще те запозная с него.

96.

Ронда поздрави госпожа Колинс, секретарката на брат й, и посочи към вратата на кабинета му.

— Има ли някой при него?

Госпожа Колинс се усмихна любезно и поклати глава.

— Мисля, че той се готви да излезе да обядва, миличка. Влизай.

Ронда почука два пъти и бутна вратата, преди да дочака отговор.

Рики беше пълна противоположност на сестра си — висок, с грижливо подстригана коса и телосложение на спортист. Носеше консервативен светлосив костюм, светлосиня риза и вратовръзка на сини и червени райета. Запознанството им беше бързо и без излишни формалности и усмивката на Рики помръкна, когато Ронда му каза защо е довела Хънтър да говори с него.

— Съжалявам, но не знам как бих могъл да ви помогна. — Мъжът изглеждаше малко нервен. — Бях на десет, когато нещастието се случи, и дори не бяхме тук, спомняш ли си? — отправи въпроса към сестра си, която кимна. — Беше през коледната ваканция и ние бяхме отишли на гости на баба в Напа. Научихме какво е станало едва когато се върнахме.

— Разбирам, но не искам да ми разказвате за произшествието. Ясно ми е, че не знаете нищо за него. Ще ми помогнете обаче, ако ми кажете нещо повече за Андрю. Ронда ми спомена, че сте били приятели.

Рики погледна укорително сестра си и сетне повдигна рамене.

— Може би. Той… нямаше много приятели.

— Защо?

— Беше много тих и срамежлив. Предпочиташе да прекарва времето си с комикси, отколкото с хора.

— Но сте били заедно. Играли сте.

— Да, понякога, но невинаги. Той беше… различен.

Робърт присви очи.

— В какъв смисъл?

Рики погледна часовника си, приближи се до вратата на кабинета и подаде глава навън.

— Госпожо Колинс, ако някой се обади, кажете му, че съм отишъл да обядвам. — Затвори и предложи: — Моля, седнете.

Хънтър се настани на единия от двата стола пред бюрото. Ронда предпочете да се облегне на рамката на прозореца.

— Андрю беше… тъжен през повечето време — каза Рики и седна зад бюрото си.

— Казвал ли ви е защо?

— Родителите му непрекъснато се караха и това го разстройваше. Той беше много близък с майка си.

— И не толкова близък с баща си?

— Беше близък и с него, но повече говореше за майка си.

Мобилният телефон на Робърт започна да вибрира в джоба му. Той дискретно погледна екранчето. Обаждаше се Уитни Майърс. Пъхна телефона обратно в джоба си, без да отговори. По-късно щеше да й позвъни.

— Децата винаги говорят за майките си — обади се Ронда.

— Не — поклати глава брат й. — Не и по начина, по който говореше Андрю. Той говореше за нея така, сякаш тя беше богиня и не можеше да направи нищо лошо.

— Идеализираше ли я?

— Да. Издигаше я на пиедестал. И когато тя беше тъжна, и Андрю беше много тъжен. — Рики започна да си играе с един кламер. — Знам, че понякога е виждал майка си да плаче и това го е измъчвало. — Рики нервно се усмихна. — Той я наблюдаваше често… по странен начин.

Ронда наклони глава на една страна.

— Какво означава това?

Очите на брат й се стрелнаха от нея към Хънтър, чието лице беше безизразно.

— Андрю ми каза за тайното си място. Знам, че той прекарваше много време там.

Робърт знаеше, че тайното или специалното място не е нещо необичайно за децата, особено за такива като Андрю — тъжни, тихи и с малко приятели — онези, които хулиганчетата обичат да закачат. Това беше уединено място, където те се измъкваха от всичко и от всеки, който ги разстройваше. Място, където се чувстваха в безопасност. Но ако детето започнеше все по-често да се усамотява там, това означаваше, че изпитва все по-голяма потребност от изолация — от всеки и от всичко. И последиците можеха да са сериозни.

— Това не е толкова лошо — отбеляза Ронда. — Аз и приятелите ми също имахме тайно място, когато бяхме малки.

— Но не е било като тайното място на Андрю — възрази Рики. — Поне се надявам, че не е било такова. Един ден той ме заведе там. Накара ме да обещая, че няма да кажа на никого.

— И? — подкани го сестра му.

Хънтър зачака.

Рики отмести поглед встрани.

— Бях забравил за онова място. — Той погледна Робърт. — Беше уединена част на тавана в дома му. Таванът беше пълен с кашони с боклуци и стари мебели. Много неща бяха натрупани като преграда, която разделяше тавана на две. Ако се качиш по стълбите в къщата, виждаш само едната част. Другата беше напълно скрита от бариерата от непотребни вещи. Дори не можеше да стигнеш до нея, ако не разместиш нещата. А те бяха много.

— И това ли беше тайното място на Андрю? — попита Ронда.

— Да.

— Но ти каза, че никой не можел да стигне дотам.

— Не и през къщата — поясни Рики. — Андрю се катереше по решетката с увивните растения по външната стена и се вмъкваше през кръгло прозорче на покрива.

— Покрива?

— Да. Беше много добър. Катереше се като Спайдърмен.

— Какво толкова му беше странното на тайното му място на тавана? — попита Ронда.

— Намираше се точно над спалнята на родителите му. Андрю каза, че когато те са там, чува всичко.

— Боже мой! — Сестра му направи гримаса. — Мислиш, че Андрю ги е слушал, докато се любят?

— Нещо повече. Спомняш си къщата им, нали?

Тя кимна.

Рики се обърна към детектива:

— Беше старомодна дървена къща с висок таван. Андрю беше изстъргал пролуки на различни места между дъските на пода. Знам, защото ми ги показа. През дупките виждал цялата спалня и шпионирал родителите си.

— Не. — Ронда отвори широко очи. — Това е отвратително. Извратено хлапе. — Тя потрепери.

— Но най-много се уплаших, когато в ъгъла видях памук и парцали, изцапани с кръв — продължи той.

— Кръв? — едновременно попитаха Робърт и Ронда.

Рики кимна.

— Попитах го и Андрю ми каза, че кръвта е текла от носа му.

Хънтър се намръщи.

— Когато беше по-малък, Андрю се разболя много тежко от грип и това увреди капилярите в носа му. Знам, че е истина, защото му се случи няколко пъти в училище. Започнеше ли да киха или ако издухаше носа си малко по-силно, потичаше му кръв.

Робърт долови смущението на Рики.

— Но вие не повярвахте, че окървавеният памук и парцалите са изцапани с кръв от носа му, нали?

Рики погледна сестра си и после кламера, който въртеше в ръцете си. Беше го изкривил. Вдигна го и го показа на Хънтър.

— Видях кламери до памука на пода. И по тях имаше кръв. Може би е бъркал в носа си с кламери, кой знае? Андрю беше по-странен от повечето деца. Нямах представа какво прави там, но мястото беше страшно. Казах му, че трябва да се прибирам, и се махнах оттам, колкото можах по-бързо.

Робърт се досети за какво са били памукът, парцалите и кламерите. Андрю се беше самонаранявал. Беше замествал една болка с друга, опитвайки се да овладее страданията си. Не бе могъл да контролира емоционалната си болка, която преживява всеки път, когато родителите му се карат, и за да се дистанцира от мъката, той си беше създал своя болка, като се самонаранява. Така е можел спокойно да гледа как кърви, откъснат от страданието и потиснатия си гняв. Можел е да контролира тази болка по отношение дълбочината на раната и колко кърви.

Рики потърка лицето си.

— Вижте, знам, че Андрю беше малко странен, но повечето десетгодишни деца са такива по един или друг начин. — Погледна сестра си. — Някои си остават такива.

Ронда му показа среден пръст.

— Но Андрю беше добро дете — добави той. — И ако питате мен, баща му постъпи като страхливец. Андрю нямаше шанс. Той не заслужаваше да умре.

Тримата се умълчаха.

За Хънтър парчетата от пъзела започваха да се подреждат.

97.

Стаята, в която се намираше, беше осветена само от свещи — дванайсет. Пламъците им потрепваха в несинхронен танц и сенките им подскачаха по стените. Той вдигна глава и погледна отражението на голото си тяло в огледалото — босите крака върху студения бетонен под, мускулите, широките рамене, атлетичното телосложение и леденостудените очи. Втренчи се в лицето си и внимателно го анализира, а после изви тяло наляво и надясно, оглеждайки гърба си.

Приближи се до масата в ъгъла, взе единия от многобройните предплатени мобилни телефони и набра номер, който знаеше наизуст.

Телефонът иззвъня два пъти и сетне отговори спокоен, но твърд глас.

— Имаш ли информацията, за която те помолих? — попита той и впери очи в работния тезгях пред себе си.

— Да. Не беше проблем.

Той се заслуша внимателно.

Информацията беше по-скоро изненадваща, отколкото обезпокоителна, но лицето му не показа признаци на тревога. Той затвори и прокара дясната си ръка по голямата, изцапана със засъхнала кръв игла и конеца, които беше оставил на работния тезгях.

Трябваше да промени начина на действията си и да се приспособи, но не обичаше промените. Всяко отклоняване от добре обмислените планове означаваше увеличаване на риска, но той вече не беше сигурен дали това има някакво значение.

Погледна часовника си. Знаеше точно къде ще бъде тя след няколко часа. Получи информацията толкова лесно, че се разсмя.

Отново се обърна към огледалото и се втренчи в очите си.

Време беше да го направи пак.

98.

— По дяволите!

Тя погледна часовника на колата, изруга тихо и зави по улицата, където беше домът й край езерото Толука, в югоизточната част на долината Сан Фернандо. Нямаше съмнение, че щеше да закъснее, а мразеше да закъснява. Благотворителната галавечеря за набиране на средства трябваше да започне след седемдесет и пет минути, а само пътуването дотам щеше да й отнеме най-малко половин час. Имаше четирийсет и пет минути да се изкъпе, да направи косата си, да се гримира и да се облече. За жена като нея, която се гордее с външния си вид, това беше почти невъзможно.

Секретарката й беше напомнила много преди това, както я беше помолила, но катастрофа на магистрала „Холивуд“ я задържа трийсет и пет минути, а на светско събитие, където щяха да присъстват кметът на Лос Анджелис, губернаторът на Калифорния и много знаменитости, закъснението не беше най-добрият план за действие.

За да спести време, тя реши да прибере косата си на кок. Освен това знаеше коя рокля и кои обувки да си сложи.

Живееше в голяма двуетажна къща на задънена улица досами езерото Толука. Съзнаваше, че къщата е прекалено голяма за сам човек, но се влюби в нея, докато си търсеше жилище.

Тя паркира колата си „Додж Чалънджър“ на павираната алея пред къщата и неволно погледна часовника на таблото за пореден път.

— Мамка му!

Толкова много се притесняваше, че ще закъснее, че не забеляза микробуса, спрял на улицата близо до дома й.

Тя слезе от колата и зарови в чантата си за ключа, докато вървеше към вратата. Щом стигна до верандата, чу шумолене откъм подкастрените храсти в малкия преден двор. Спря и се намръщи. След няколко секунди се разнесе същият шум. Звучеше като драскане.

— О, не, не ми казвай, че имам плъхове — промълви.

Изведнъж чу скимтене и през храстите провря глава малко бяло кученце. Изглеждаше уплашено и гладно.

— Боже мой. — Тя се наведе, остави чантата си на пода и протегна ръка. — Ела, мъниче. Не се плаши. — Кученцето пристъпи напред и подуши ръката й. — Горкото. Обзалагам се, че си гладно. — Погали го по главата и прокара ръка по бялата козина на гърба му. Кученцето трепереше. — Искаш ли мляко?

Тя не го чу, докато се промъкваше към нея. Беше приклекнала и за него беше лесно да я надвие. Силните му ръце я блъснаха към храстите, откъдето беше дошло бялото кученце, и в същото време притиснаха влажна кърпа до устата й. Тя се опита да реагира, пусна кученцето и отчаяно протегна ръце назад да хване нападателя, но беше късно. И двамата го знаеха.

След секунди пред очите й падна мрак.

99.

Гарсия се върна на бюрото си в кабинета в Паркър Сентър и включи компютъра. Трябваше да потърси в интернет онлайн издания на списания за изкуство.

Два часа по-късно го заболя главата да се взира в екрана, а още не беше намерил онова, което търсеше. Погледът му се върна на музикалното списание, което беше взел от апартамента на Джесика Блек, и му хрумна идея. Замисли се за няколко секунди, а после грабна якето си и пак изскочи навън.

Той не беше така добре запознат като Хънтър с централната градска библиотека в Лос Анджелис, но знаеше, че пазят микрофилми и база-данни с всички списания, които имат. Само се надяваше отделът им за изкуство да е богат, както твърдеше партньорът му.

Намери свободно място, седна и започна да преглежда статиите. Търсеше нещо за Лора Мичъл или Кели Дженсън, особено интервюта.

След два и половина часа откри първото — интервю с Кели Дженсън за списание „Изкуството днес“. Докато четеше редовете, които го интересуваха, той почувства, че във вените му запулсира приток на кръв.

— Шантава работа, по дяволите — измърмори Карлос и натисна клавиша на принтера. Взе разпечатката и се върна на мястото си. Следващата му цел беше Лора Мичъл.

Час по-късно той стигна до края на списъка с интервютата на Лора Мичъл, но в тях нямаше нищо от онова, което му трябваше.

— Мамка му! — тихо изруга. Очите му се умориха и насълзиха. Нуждаеше се от почивка, чаша кафе и адвил.

Изведнъж му хрумна нещо налудничаво и Гарсия се замисли за възможностите.

— Какво пък, по дяволите? — промърмори и реши, че си струва да опита.

Нямаше да намери по-богата колекция от списания за изкуството и статии за Лора Мичъл от сбирката, която бяха открили в тъмната стая в апартамента на Джеймс Смит. Той беше събрал всичко публикувано за нея. Смит още беше в ареста и апартаментът му беше запечатан от полицията като част от текущо разследване.

Карлос застана на прага на слабо осветеното помещение с колажите и се втренчи в натрупаните навсякъде списания и вестници.

— Да му се не види! Това ще ми отнеме цяла вечност.

В действителност обаче му отне само два часа и три купчини списания и журнали. Последното интервю на Лора Мичъл беше за списание „Съвременни художници“ отпреди единайсет месеца. Статията беше малка — хиляда и петстотин думи.

Гарсия едва не се задави, като я прочете.

— Мамка му!

Косите му се изправиха. Знаеше, че не съществува подобно случайно съвпадение.

Докато забързано излизаше от библиотеката, мобилният телефон иззвъня в джоба му. Преди да отговори, Карлос погледна екранчето.

— Робърт, тъкмо щях да ти се обаждам. Няма да повярваш какво открих…

— Карлос, слушай — нетърпеливо го прекъсна Хънтър. — Мисля, че знам кого търсим.

— Какво? Наистина ли? Кого?

— Не се съмнявам, че той е променил името си, но истинското му име е Андрю Харпър. Искам незабавно да се свържеш с оперативния отдел и следователския екип. Трябва ни всичко, което можем да намерим за него.

Гарсия спря, намръщи се и се замисли.

— Почакай — спомни си той. — Не се ли казваше така хлапето, за което Стивън Андерсън ни каза по телефона? Баща му го е убил.

— Да, той е и не знам как се е отървал, но мисля, че не е бил убит в онзи ден.

— Какво?

— Смятам, че е оцелял и е бил в къщата, когато се е случило нещастието.

— Сериозно?

— Ще ти разкажа всичко, когато се върна в Лос Анджелис. В момента съм на летището. Ще пристигна след два часа. Но мисля, че момчето се е крило в къщата.

— Не думай.

— Гледал е как баща му насилва тялото на майка му, как я зашива, как написва с кръв послание на стената и после я убива, а накрая си пръска черепа…

Карлос онемя от почуда.

— Мисля, че хлапето е видяло всичко и сега повтаря историята.

100.

На небето се събираха облаци, когато Андрю Харпър зави по междущатската магистрала 170 и се отправи на север. От задната седалка на големия кафяв автомобил комби пред него му се усмихна и му махна деветгодишно дете, което държеше фунийка сладолед. Не му трябваха напомняния, за да се пренесе назад в онзи ден, защото бяха навсякъде, където погледнеше, но при вида на хлапето със сладоледа Андрю потрепери като кон, който отпъжда мухи от гърба си. За миг се върна в пикапа на баща си в онова неделно утро. Баща му измина две пресечки от дома им и спря пред бензиностанцията.

— Имам изненада за теб — каза Рей Харпър и се обърна към малкия Андрю, който седеше на предната седалка до него. Усмихваше се, но очите го издадоха.

— Но първо ще ти купя сладолед.

Андрю отвори широко очи.

— Сладолед? Мама не ми дава да ям сладолед. Откакто настинах и се разболях, не трябва да ям сладолед.

— Знам, но ти обичаш сладолед, нали?

Момчето кимна нетърпеливо.

— Една топка няма да ти навреди. Днес е специален ден и може да хапнеш сладолед. Какъв искаш?

Андрю се замисли.

— Шоколадов — щастливо отговори.

След няколко минути Рей се върна с две фунийки. Андрю се нахвърли върху сладоледа, сякаш щеше да се изпари, ако не го изяде веднага. Излапа го за по-малко от минута и започна да ближе пръстите си.

Рей току-що бе приключил със сладоледа си, когато Андрю кихна силно и от носа му потече кръв. Не успя да закрие носа си навреме и изпръска с кръв всичко наоколо — таблото, предното стъкло, вратата и най-много ризата си. Последвалото кървене беше краткотрайно, но обилно, и кръвта покапа по панталоните и обувките му. Рей веднага протегна ръце към сина си, наведе назад главата му и избърса кръвта около носа и устата му с краищата на ризата му. Кръвотечението спря след две минути.

— Е — намръщи се Рей и на лицето му се изписа съжаление. — Може би идеята не беше добра.

Андрю се усмихна, погледна окървавената си риза и потрепери.

— Всичко е наред. — Баща му го погали по главата.

— Казах, че имам изненада за теб, спомняш ли си? Той бръкна под седалката и извади от палтото си кутия, опакована като подарък. — Това е за теб.

Очите на момчето блеснаха.

— Но днес нямам рожден ден и не е Коледа, татко.

— Давам ти подаръка преди Коледа. Ти го заслужаваш, синко. — Лицето на Рей стана тъжно. — Хайде, отвори го. Знам, че ще ти хареса.

Андрю бързо разкъса хартията. Обичаше подаръците, въпреки че не получаваше много. Усмихна се. Най-отгоре имаше нова тениска с картинка на Улверин, любимият му герой от комикса „Х-Мен чудо“.

— Страхотно! — извика той.

— Хайде, виж следващия — подкани го баща му.

Андрю разбра какво е още преди да отвори кутията — нови маратонки също с картинки на Улверин и Х-Мен. Той погледна баща си изумено.

— Но, татко, тези неща са много скъпи. — Той знаеше, че напоследък семейството му няма пари.

Очите на Рей се замъглиха.

— Ти заслужаваш много повече, синко. Съжалявам, че не мога да ти дам всичко, което заслужаваш. — Целуна Андрю по челото. — Защо не облечеш новите неща? Така ще се отървеш от мръсната риза.

Андрю се поколеба.

Рей знаеше колко срамежлив е синът му.

— Ще отида да взема две безалкохолни, а ти се преоблечи, а?

Андрю изчака баща му да влезе отново в бензиностанцията, бързо съблече окървавената си риза и я хвърли на задната седалка. Белегът на гърдите му от снощи изпъкваше сред другите на тялото му, защото беше зачервен и го сърбеше. Той го потърка с връхчетата на пръстите си. Беше се научил да не чеше раните си с нокти, защото ги разкървавяваше. Когато Рей се върна в пикапа с хартиен плик и две бутилки „Планинска роса“, любимото безалкохолно на Андрю, той вече беше с новата риза и маратонки.

— Стоят ти страхотно, синко — каза баща му и му даде едното шише.

Андрю се усмихна.

— Но ще трябва да събуя маратонките, татко, защото ще се изкалят, когато отидем на езерото.

Рей се промени. Цялото му същество се изпълни с тъга и скръб.

— Трябва да ти кажа нещо, синко. Днес няма да ходим за риба.

Лицето на Андрю също се натъжи.

— Но, татко, мама каза, че ако хвана голяма риба днес, вече няма да се карате. Тя обеща.

Очите на баща му се насълзиха.

— Няма да се караме, миличък. Никога повече. — Той сложи ръка на врата на сина си. — Не и след днес.

Очите на Андрю заблестяха от щастие.

— Наистина ли? Обещаваш ли, татко?

— Обещавам, но искам да направиш нещо за мен.

— Добре.

— Днес трябва да свърша нещо много важно и затова не можем да отидем за риба.

— Но днес е неделя, татко. Ти не работиш в неделя.

— Не е работа, но нещо много важно. Веднъж ми каза, че имаш тайно място, нали?

На лицето на Андрю се изписа безпокойство.

— Имаш ли го още?

Момчето кимна боязливо.

— Да, но не мога да ти кажа къде е, татко. Това е тайна.

— Добре. Не ми казвай къде е. — Рей извади нещо изпод седалката. — Искам да отидеш на твоето тайно място и да стоиш там цял ден. Играй си с тези. — Той му показа три двайсетсантиметрови фигурки — Улверин, Професор Х и Циклопа.

— Еха! — Андрю не можеше да повярва на очите си. Ставаше все по-хубаво.

— Какво ще кажеш? Харесваш ли подаръците си?

— Да, татко. Много ти благодаря. — Той протегна ръце към играчките.

— Няма защо, синко, но ще го направиш ли за мен? Ще отидеш ли на твоето тайно място? Стой там до вечерта и си играй с новите играчки.

Андрю бавно отмести поглед от фигурките и се съсредоточи върху притесненото лице на баща си.

— Няма да се караш с мама, нали?

Рей леко поклати глава и прошепна:

— Никога повече.

— Обещаваш ли?

— Обещавам, синко.

Андрю се усмихна оживено.

— Добре тогава.

— Не излизай преди вечерта, чу ли?

— Няма, татко. Обещавам.

— Вземи. — Рей му подаде книжния плик. — Това са шоколадови десерти „Бътър фингърс“. Знам, че са ти любимите. Има и „Прингълс“, сандвич със сирене и шунка и още две бутилки безалкохолно.

Андрю взе плика и надникна вътре.

— Не изяждай всичко наведнъж, защото ще ти стане лошо.

— Няма.

— Добре. Наблизо ли е тайното ти място? Можеш ли да отидеш пеша дотам?

— Да, татко, мога. Не е далеч.

Рей прегърна сина си отново, този път по-дълго.

— Обичам те, Андрю. Винаги ще те обичам, каквото и да се случи. Моля те, не го забравяй.

— И аз те обичам, татко. — Докато баща му се бореше със сълзите, Андрю отвори вратата на пикапа и тръгна по пътя с новите си риза, маратонки и играчки. Баща му беше обещал никога повече да не се кара с майка му. Това беше най-щастливият ден в живота му.

101.

Андрю включи радиото. Надяваше се, че музиката ще му помогне да прогони спомените, но вече беше късно. Мислите му препускаха трескаво в съзнанието и продължаваха да изплуват спомени и образи.

Спомняше си, че само за няколко минути се върна у дома, след като остави баща си на бензиностанцията. Пъхна фигурките в джоба на якето си, прескочи оградата и зачака в храстите, водещи към задния двор. Искаше да се увери, че майка му не е там. И без това беше твърде студено за нея да седи на двора. Андрю се втурна към стената и започна да се катери по решетката с увивните растения, както правеше всеки ден, само че този път внимаваше повече от обикновено, за да не изцапа новите си маратонки. Провря се през кръглото прозорче на покрива и се вмъкна в тайното си място.

Както винаги първо събу маратонките си и нахлузи дебели вълнени чорапи. Дъските на пода на тавана бяха стабилни и той отдавна знаеше къде скърцат, но пак трябваше да бъде предпазлив, когато стъпва там. Беше се научил да ходи на пръсти и да приплъзва крака на пода и това му позволяваше да се придвижва безшумно.

Сложи трите фигурки върху щайгата в ъгъла, погледна ги и се усмихна. Погледът му се отмести към пакета с памук и кутийката с кламери на пода до щайгата. Почувства как в тялото му се разлива някаква топлина, нещо, което не беше изпитвал отдавна. Изведнъж изплези език подигравателно на памука и кламерите. Вече нямаше да му трябват. Баща му беше обещал, че повече няма да се кара с майка му. А баща му винаги изпълняваше обещанията си. Пак щяха да бъдат щастливо семейство като преди. И това означаваше, че Андрю вече няма да си причинява болка.

Той се настани в любимия си ъгъл и взе няколко комикса. Беше ги чел всичките, но това нямаше значение.

Седя там и прелиства списанията може би два часа, когато чу шум в стаята на родителите си. Остави комиксите и погледна през една от многото дупки, които беше направил в пода. Майка му току-що беше влязла в спалнята. Беше се увила в пухкава жълта хавлия. Косата й беше мокра и сресана назад. Андрю отмести поглед от дупката миг преди майка му да махне хавлията. Беше я виждал гола, но тогава стана грешка. Тя стоеше на място, откъдето не се виждаше нищо и когато най-после се появи, беше гола. Андрю знаеше, че не трябва да гледа майка си или баща си голи. Беше ги виждал да се крият под завивките и да издават странни звуци. Децата в училище го наричаха „чукане“, но доколкото виждаше, нито единият от родителите му, изглежда, не се забавляваше особено много.

Андрю продължи да разглежда комиксите, съзнавайки, че сега трябва да пази абсолютна тишина, но после чу, че вратата на спалнята на родителите му се трясна с огромна сила. Надзърна през пролуката и дъхът му се смрази. До затворената врата стоеше баща му, но лицето му беше неузнаваемо и изпълнено с такъв гняв, че Андрю се уплаши. Ръцете, раменете и ризата на баща му бяха облени в кръв. Майка му стоеше гола и вцепенена пред съпруга си.

— Господи! Какво се е случило? Къде е Андрю? — попита тя. В гласа й се прокрадна паника.

— Не се притеснявай за Андрю, лъжлива курво — изкрещя Рей с такъв яростен глас, че стаята се разтресе.

— Интересувай се от шибания си любовник.

Емили се поколеба.

— Вече няма да се чукаш с него. — Рей извади от джоба си нещо, което приличаше на окървавено парче месо.

Емили извика задавено:

— Мили Боже! Какво си направил? Какво си направил, за Бога? — Ужасена, тя сложи ръка на отворената си уста.

— Погрижих се онова жалко същество Нейтън да не разбие друго семейство. — Рей се ухили сатанински. — И да не може да отрони нито дума, когато се срещне със създателя си. Може да се каже, че устните му са запечатани. — Той пристъпи към Емили.

Тя се дръпна назад и се опита да закрие с ръце голото си тяло.

— Защо трябваше да го правиш, Емили? Защо унищожи семейството ни? Защо измени на любовта ми? Защо ме караш да правя всичките тези неща сега? — От устата му хвърчаха пръски слюнка. Той пъхна окървавеното парче месо в джоба си. — Спомняш ли си какво си говорехме? — Рей не изчака отговор. — „Ти си онзи, когото търсих цял живот. Ти си моята сродна душа. Никога няма да се разделим, защото ти си човекът, с когото искам да прекарам остатъка от живота си.“ Спомняш ли си?

Мълчание.

— Отговори!

Гласът на баща му беше толкова силен и изпълнен с гняв, че Андрю се подмокри.

— Д-да… — Майка му започна да плаче и да трепери толкова силно, че едва не се задуши.

— Но аз не бях онзи, когото си търсила. Излъга ме, измамна кучко! Накара ме да вярвам, че съм свещен… специален… вечен. Но не беше така, нали? Аз не ти бях достатъчен.

Устните на Емили не помръдваха.

— Той ли беше? Нейтън ли беше всичко за теб? — Рей се приближи още и Емили опря гръб в стената. Нямаше къде да отиде. — Обичаше ли го?

Тя не отговори.

— Обичаше ли го? — Рей се промени, сякаш надделя друг човек. Някой неизмеримо зъл.

Емили беше онемяла от страх. Несъзнателно и без да разсъждава, тя леко кимна.

И това беше всичко, от което гневът на Рей се нуждаеше, за да избухне.

— Ако това означава за теб истинската любов, тогава трябва да го имаш. Трябва да е в теб завинаги. Ти и той, заедно в едно — вечно. — Той тръгна към нея толкова бързо и целенасочено, че и цяла армия войници не би го спряла. Удари я с юмрук в слепоочието и Емили се строполи в безсъзнание на пода.

Андрю се вкамени. Беше твърде уплашен да реагира. Гласът му беше изчезнал, а очите му бяха загубили способността си да мигат. Умът му беше твърде млад и наивен, за да се справи с всички образи. Но той не помръдна. И не откъсна поглед от пролуката.

През следващия един час Андрю наблюдава как чудовището в баща му изплува на повърхността.

Рей завлече Емили на леглото и я завърза. Взе дълъг, дебел черен конец и игла и старателно заши устата й. Извади странното парче окървавено месо от джоба си, разтвори краката на Емили, пъхна го в нея и я заши. След това написа нещо на стената с кръвта си. Буквите бяха големи и Андрю ги прочете — ТОЙ Е В ТЕБ.

После Рей повдигна единия край на леглото, така че да изправи жена си, и го бутна до отсрещната стена.

От очите на Андрю потекоха сълзи.

Баща му извади двуцевката си от кутията върху гардероба, седна пред Емили, кръстоса крака, сложи пушката на коленете си и зачака.

Не се наложи да чака дълго. След няколко минути Емили отвори очи. Опита се да изпищи, но шевовете не й позволиха. Невярващите й очи се втренчиха в лицето на съпруга й.

Той й се усмихна.

— Това ли искаше, Емили? — Тонът му се беше променил и бе станал спокоен и разбиращ, сякаш изведнъж беше намерил вечен покой в душата си. — Ти си виновна за всичко. Дано да гориш в ада. — Рей наклони глава назад и сложи двете дула на пушката под брадичката си. Пръстът му обви спусъка.

Емили се сви в предчувствие на онова, което щеше да се случи, осъзнавайки какво е направил Рей. Той се беше побъркал напълно. Тя беше сигурна, че съпругът й е убил сина им и любовника й. Съдържанието на стомаха й се изстреля към зашитата й уста. Емили изпадна в паника и започна да се дави. До белите й дробове не стигаше кислород.

Рей си пое дълбоко дъх и натисна спусъка. И в онази последна част от секундата, точно преди да се освободят ударниците на пушката, той ги видя, скрити между дъските на тавана. Видя ги, защото светлината се отрази в тях и те мигнаха.

Рей видя ужасените очи на сина си, които гледаха право в него.

102.

Тя се свести, но не отвори очи. Знаеше, че не е била в безсъзнание дълго — най-много десет-петнайсет минути. Когато притиснаха влажната кърпа до носа и устата й пред вратата на дома й, тя веднага разпозна характерната миризма — етер. Освен това осъзна, че както е приклекнала и изненадващо нападната в гръб от по-силен от нея противник, съпротивата би била безсмислена.

Инстинктът й се задейства мигновено. Веднага щом разбра, че нападателят използва анестетик, за да я зашемети, тя знаеше каква реакция се очаква от нея. Включи се в играта, затаи дъх, колкото можа по-дълго, и се престори, че се бори. Несъмнено щеше да изпадне в безсъзнание от еднократното вдишване на етера, но нямаше да е за дълго. Ако съумееше да се държи убедително, че се мъчи да отблъсне нападателя и се задъхва, той щеше да повярва, че е вдишала достатъчно етер, за да бъде в безсъзнание дълго.

И успя.

Нападателят задържа кърпата до носа й не повече от двайсет и пет секунди и после реши, че вече е упоена.

Капитан Блейк остана абсолютно неподвижна и безмълвна. Чу бръмченето на двигателя на колата и усети, че подът под нея често вибрира и се тресе. Леко отвори очи, за да добие по-добра представа къде се намира. Нямаше съмнение, че лежи в тъмното задно отделение на движещ се микробус. Ръцете й бяха завързани зад гърба, но краката й бяха свободни. Това можеше да й даде шанс. Пистолетът, мобилният й телефон и чантата естествено ги нямаше.

Съзнаваше, че засега не може да направи нищо друго, освен да чака.

Умееше да преценява времето и когато спряха, пресметна, че са пътували около час. Микробусът се движеше с умерена скорост през повечето време и това означаваше, че бяха успели да избегнат повечето задръствания, с които беше известен Лос Анджелис. Където и да я водеше, тя беше сигурна, че мястото е извън града.

Барбара чу, че вратата на шофьора се отвори и после се затвори. Той идваше за нея. Време беше за шоу.

Тя бързо се плъзна към задната врата. Щеше да има само една възможност. Притисна колене до гърдите си и зачака. Елементът на изненадата беше на нейна страна. Чу, че вратите се отключват, и се подготви.

Вратите се отвориха и Блейк ритна с всичка сила. Краката й се стовариха върху гърдите на нападателя. За пръв път през живота си съжали, че не ходи на работа с обувки с високи токчета.

Както предполагаше, ритникът изненада похитителя и изкара въздуха от белите му дробове. Той падна по гръб на земята.

Барбара се хвърли напред и се изтласка до ръба на задното отделение на микробуса. Краката й трепереха от страх и от притока на адреналин и не беше сигурна дали ще може да стане. Докато се мъчеше да скочи навън, бързо огледа околността. Бусът беше спрял пред голяма стара сграда, но наоколо нямаше нищо друго, освен дива пустош, избуяла растителност и тесният път, по който очевидно бяха дошли.

Погледът й се спря на земята и в гърлото й се надигна страх. Похитителят не беше там.

— По дяволите!

Обзе я паника и тя хукна по пътя, но не беше с подходящи обувки, а и ръцете й бяха завързани зад гърба. Измина само няколко крачки, като залиташе непохватно, и после някой я хвана за краката с изумителна сила и прецизност. Дори не го чу, че идва зад нея.

Барбара падна на земята с рамото напред. Зрението й се замъгли и видя само неясна фигура, която се надвеси над нея.

— Е, хитра кучко, искаш да играем грубо, а? — Гласът му беше спокоен, но много заплашителен.

Пръстите му се свиха в юмрук.

— Време е за болка, курво.

103.

Уитни Майърс погледна часовника си, преди да отговори на третото позвъняване на мобилния си телефон.

— Уитни, имам информация за теб — каза Лейтън Морис с обичайния си развълнуван глас. Той беше друг от контактите й в лосанджелиската полиция и й се обаждаше от време на време, когато й трябваше информация.

— Слушам.

— Детективът, когото ме накара да държа под око, Робърт Хънтър…

— Да, какво за него?

— Рано сутринта се качи на самолет.

— Самолет? За къде?

— Хийлдсбърг в Сонома Каунти.

— Сонома Каунти? Защо, по дяволите?

— Не знам, но със сигурност е свързано със случая, който разследва в момента. Всичко е много потайно.

— Заминал е сутринта, така ли?

— Да, и току-що си запази билет за връщане за днес следобед. — Последва кратко мълчание. — Всъщност ще се качи съвсем скоро.

Майърс отново погледна часовника си.

— На международното летище ли ще кацне?

— Позна.

— Знаеш ли номера на полета?

— Да.

— Изпрати ми го на мобилния телефон.

Тя прекъсна разговора и зачака.

104.

Нямаше забавяне и самолетът на Хънтър се приземи навреме. Той нямаше багаж и мина през изхода само няколко минути след кацането. Гарсия вече беше там и го чакаше с папка под мишницата.

— На автомат ли си паркирал? — попита Робърт.

Карлос направи физиономия.

— Да не си полудял? Тук съм по официална работа. Имаме привилегии.

Приятелят му се усмихна.

— Добре. Да си вземем кафе и ще ти разкажа всичко, което научих. Има ли нещо ново от оперативния отдел или следователския екип?

— Засега абсолютно нищо. Преди малко им се обадих.

Те намериха изолирана маса в дъното на „Старбъкс“ в терминал едно. Робърт започна да разказва на партньора си какво е открил за семейство Харпър — за тайното място на Андрю на тавана, за пролуките и за самонараняването. Добави, че е сигурен, че Андрю е оцелял и е станал свидетел на всичко случило се в онзи ден, защото момчето е изчезнало.

— Щом баща му е бил толкова жесток, как е оцелял Андрю?

— Не знам какво точно е станало в онзи ден. Никой, освен Андрю не знае. Но той е жив. И насъбралото се напрежение в главата му се е взривило.

— Имаш предвид, че нещо го е задействало?

Хънтър кимна.

— И няма никакви негови снимки?

— Не можах да намеря. Градът и училището са малки. Навремето в училищния годишник са били само гимназистите. Андрю е бил в пети клас, когато се е случило нещастието. — Робърт потърка белега на врата си. — Изглежда, се оказахме прави, че убиецът използва проекция и рационализация, съчетани със силна любов към човека, на когото му напомнят жертвите.

— Майка му. Тя е човекът, когото най-много е обичал на онази възраст. Човекът, когото никога не би наранил, каквото и да направи.

— Да.

— Едипов комплекс?

— Не мисля, че е бил влюбен в майка си по романтичен начин, но Андрю е бил много срамежливо дете и е имал малко приятели. Родителите му са били всичко за него. Бил е убеден, че те не могат да направят нищо лошо.

— Възможно ли е чувствата му да са се изродили в комбинация от синовна и романтична любов, примесена в едно?

Той се замисли за хипотезата.

— Възможно е. Защо?

— Добре, сега е мой ред. Нека ти покажа какво открих. — Гарсия отвори папката, която носеше, и извади музикалното списание, което беше намерил в апартамента на Джесика Блек. Той разказа набързо какво се беше случило с Марк Стратън, как не е могъл да се контролира и как е съсипал евентуални улики на място на вероятно похищение. — Случайно попаднах на списанието, докато бях в апартамента им. Има интервю с Джесика Блек. В единия откъс репортерът я пита за любовта.

— Е, и?

— Пита я какво означава за нея истинската любов.

— Карлос бутна списанието към Робърт и посочи няколко маркирани реда. — Ето какво отговаря тя.

Хънтър плъзна очи по редовете и се вцепени. Той ги прочете още веднъж.

— „За мен истинската любов е нещо неконтролируемо, същински огън, който гори ярко в теб и поглъща всичко наоколо.“

— Огън, който гори ярко в теб? — Гарсия поклати глава. — На мен не ми прозвуча като случайно съвпадение. Затова се върнах в кабинета и потърсих в интернет, но… не намерих нищо. И после си спомних, че ти си ми казвал колко хубав архив от списания има в градската библиотека, и отидох в центъра на града.

— И?

— Намерих това. — Карлос извади от папката копие на разпечатката, която беше направил в библиотеката, и го бутна към партньора си. — Интервю с Кели Дженсън за списание „Изкуството днес“. Пак въпрос за истинската любов. — Той посочи няколко маркирани реда. — Прочети отговора й.

„Любовта наранява. Трябва да призная, че не ми провървя много в това отношение. Последното ми преживяване беше много болезнено за мен. Накара ме да осъзная, че любовта е нещо като безумен нож, който се таи в теб и всеки момент може да щракне и да се отвори. И тогава наранява. Разрязва всичко в теб. Кара те да кървиш. И не можеш да направиш нищо.“

— По дяволите! — промълви Робърт и прокара пръсти през косата си.

— Не можах да намеря подобни статии за Лора Мичъл и ми хрумна налудничавата идея да отида пак в апартамента на Джеймс Смит.

— Там е най-богатата колекция от списания и статии за Лора.

— Именно — съгласи се Гарсия. — Отне ми няколко часа, но открих това. — Той даде на Хънтър брой на „Съвременни художници“.

В интервюто пак имаше въпрос за любовта. Робърт прочете маркираните редове — „Истинската любов е невероятно нещо, което не можеш да контролираш. Нещо, което експлодира в теб като бомба, когато най-малко очакваш, и те изгаря напълно.“

— Той им дава любов — отбеляза Карлос. — Не неговата любов, а онова, което те смятат за истинска любов според интервютата, които е прочел.

Хънтър кимна мълчаливо. В съзнанието му се въртяха различни мисли. Не разбираше какво е любов.

— Не съм изненадан. За Андрю истинската любов е била онова, което родителите му са имали, но в онази вечер е станал свидетел как се разбива на милиони парчета и оттогава се опитва да ги сглоби.

— Добре, но защо сега? — попита Гарсия. — Щом се е случило преди двайсет години, защо действа чак сега?

— Травмите невинаги се проявяват веднага, Карлос — обясни Робърт. — Много травми, от които хората страдат на един или друг етап от живота си, никога не се проявяват в действия. Повечето пъти травматизираният човек не знае какво ги подклажда. Внезапно избухва в главите им и те не могат да се контролират. В случая с Андрю това може да е станало, когато е видял снимка на Лора, Кели или Джесика в списание или вестник.

— Защото те не само са приличали физически на майка му, но и са били на същата възраст, когато тя е умряла, и са били хора на изкуството.

— Точно така. — Мобилният телефон на Хънтър започна да звъни. На екранчето пишеше „непознат номер“. Той го доближи до ухото си. — Детектив Хънтър.

— Здравей, детектив. Хареса ли ти родният ми град?

Робърт стрелна партньора си с изненадан поглед.

— Андрю?

105.

Гарсия отвори широко очи от изумление. Помисли си, че не е чул добре, но реакцията на партньора му не оставяше никакви съмнения.

— Андрю Харпър? — със спокоен глас повтори Робърт.

Другият мъж се засмя.

— Никой не ме е наричал Андрю от двайсет години. — Тонът му беше спокоен, а гласът — приглушен шепот. Хънтър си спомни шепнещия глас от записа, който Майърс бе направила от телефонния секретар на Катя Кудрова.

— Липсва ли ти да те наричат с истинското ти име?

Последва мълчание.

— Знам, че си бил там, Андрю. Знам, че си видял какво се е случило в онзи ден в дома ти. Но защо си избягал? Къде си отишъл? Защо не си позволил да ти помогнат?

— Да ми помогнат? — изсмя се той.

— Никой не може да се справи сам с онова, което си преживял. Нуждаел си се от помощ тогава. Нуждаеш се от помощ и сега.

— Да се справят? Как може някой да се справи, когато пред очите му баща му се преобразява в чудовище? Баща, който само преди няколко часа ми даде най-хубавите подаръци, които съм получавал? Баща, който ми обеща, че всичко ще бъде наред и че вече няма да има кавги. Баща, който каза, че обича майка ми и мен повече от всичко друго на света. Що за любов е това?

Робърт нямаше отговор на тези въпроси.

— Проучих те. Ти си психолог, нали? Мислиш ли, че щеше да ми помогнеш да се справя?

— Щях да направя всичко възможно.

— Глупости.

— Не са. Не трябва да прекарваме живота си сами. Всички се нуждаем от помощ от време на време, колкото и силни и корави да си мислим, че сме. Човек не може да се справи сам с някои житейски ситуации, особено когато е на десет.

Мълчание.

— Андрю?

— Престани да ме наричаш Андрю. Нямаш право да го правиш. Никой няма право. Андрю умря онази нощ преди двайсет години.

— Добре. Как да те наричам?

— Не е нужно да ме наричаш с някакво име. Но тъй като ти беше толкова любезен да прецакаш всичко и да се разровиш в нещо, в което нямаш право, и аз имам изненада за теб. Предполагам, че телефонът ти приема видеозаписи, нали?

Хънтър се намръщи.

— Изпращам ти кратък видеозапис, който направих преди малко. Надявам се, че ще ти хареса.

Линията прекъсна.

— Какво стана? — попита Гарсия.

Робърт поклати глава.

— Изпраща ми някакъв видеозапис.

— Видеозапис? На какво?

Телефонът на Хънтър изпиука, сигнализирайки, че получава съобщение.

— Ей сега ще разберем.

106.

Робърт натисна бутона за приемане на съобщението. Карлос се приближи до него. Очите им се впериха в малката чертичка на екранчето на мобилния телефон, която бавно се изпълваше. Времето сякаш спря.

Телефонът най-после изпиука отново. Изтеглянето на файла беше завършило.

Хънтър натисна „да“, за да видят записа.

Образът беше зърнест и с лошо качество. Записът очевидно беше направен с камерата на евтин телефон, но нямаше съмнение кого виждат.

— Какво? — Гарсия се приближи още.

На стол в средата на стая седеше завързана жена. Главата й беше клюмнала на гърдите и черната й коса закриваше лицето й, но не беше необходимо да видят чертите й, за да я познаят.

— Полудявам ли? — попита Карлос с широко отворени очи и пребледня.

Робърт нищо не каза.

— Как е успял да хване капитан Блейк? — Очите на Гарсия бяха приковани в екранчето.

Партньорът му мълчеше.

Видеозаписът продължи.

Барбара бавно вдигна глава и Робърт почувства, че нещо стегна сърцето му. От носа и устата й течеше кръв и лявото й око беше подуто и затворено. Не изглеждаше упоена, но очевидно изпитваше силна болка. Картината се съсредоточи върху лицето й за няколко секунди и сетне потъмня.

— Това е безумие — заяви Карлос. Не го свърташе на едно място.

Телефонът на Хънтър иззвъня отново и той отговори веднага.

— В случай че се питаш — каза шепнещият глас, — тя още е жива. Много внимавай какъв ще бъде следващият ти ход, защото животът й зависи от това. Откажи се.

Линията прекъсна.

— Какво каза? — попита Гарсия.

Робърт му предаде думите на похитителя.

— По дяволите! Каква бъркотия. Защо е отвлякъл капитана? И защо ни изпраща видеозапис? Това напълно противоречи на метода му на действие. Не го е правил с никоя от предишните жертви.

— Защото капитан Блейк не е като предишните жертви, Карлос. Тя не му напомня за майка му. Той не я е отвлякъл поради тази причина. Капитан Блейк е залог… разменна монета.

— Какво?

— Той каза: „Много внимавай какъв ще бъде следващият ти ход, защото животът й зависи от това. Откажи се.“ Използва я като гаранция.

— Защо?

— Защото се доближаваме до него, а той не го е очаквал. Знаем кой е… или поне кой е бил. Ясно му е, че е въпрос на часове да го хванем.

Гарсия прехапа устни.

— Изпада в паника.

— Да. Затова изпрати видеозаписа. А когато се паникьоса и се отклони от първоначалния си план, извършителят допуска грешки.

— Нямаме време да го чакаме да сбърка, Робърт. Той държи капитана.

— Той вече сгреши.

— Как?

Хънтър посочи телефона си.

— Изпрати ни видео. Трябва ни достъп до интернет.

— Интернет? — намръщи се Карлос. — Можем ли да го проследим?

— Едва ли. Той не е глупав.

— Тогава защо ни трябва интернет?

Робърт се огледа и видя мъж на трийсет и няколко години, който седеше до маса в ъгъла и пишеше нещо на лаптопа си.

— Извинявайте, онлайн ли сте?

Мъжът вдигна глава и погледна Хънтър и после Гарсия, който беше застанал зад партньора си.

— Да — предпазливо кимна той.

— Компютърът ви ни трябва — заяви Робърт, седна и придърпа лаптопа към себе си.

Човекът се накани да каже нещо, но Карлос сложи ръка на рамото му и му показа значката си.

— Лосанджелиска полиция, отдел „Убийства“. Важно е.

Мъжът вдигна ръце в знак, че отстъпва, и стана.

— Ще бъда ей-там. — Той посочи ъгъла. — Ползвайте лаптопа ми колкото искате.

— Защо изведнъж ти притрябва интернет? — попита Гарсия и се настани до Хънтър.

— Дай ми секунда. — Той търсеше нещо в Гугъл. Зареди се някаква уебстраница и той я прочете бързо.

— Мамка му. — Хънтър взе телефона си, изгледа отново видеозаписа и сбърчи чело. — По дяволите!

След това потърси нещо друго в Гугъл. Зареди се нова страница и той я прегледа.

— Да му се не види. — Погледна часовника си и стана. — Да вървим.

— Къде?

— В Санта Кларита.

— Какво? Защо?

— Там държат капитана.

107.

Те се движеха бързо, подпомагани от фаровете и сирената на колата на Гарсия. Излязоха на магистрала 405 и Карлос подкара със сто и трийсет километра в час.

— Как разбра къде държат капитана? — попита той. Хънтър пусна отново видеозаписа и го показа на партньора си.

— Тя ми го каза.

— Какво?

— Обърни внимание на устните й.

Гарсия отмести поглед от пътя само за секунда, но забеляза, че устните на Блейк се движат леко.

— Да ме вземат мътните.

— Капитанът знае, че има само една причина Андрю да заснема видеото, и това е, че ние ще го гледаме.

— И по-точно ти — уточни Карлос. — Какво каза?

— Хоспис „Сейнт Майкъл“.

— Какво?

— Затова ми трябваше интернет. Отначало ми се стори, че каза болница[4] „Сейнт Майкъл“, но няма такава и никога не е имало. Затова изгледах видеото още веднъж и осъзнах, че тя казва хоспис, а не болница. Хосписът „Сейнт Майкъл“ в Санта Кларита е затворил преди девет години, след като пожар е унищожил по-голямата част от сградата. — Робърт въведе адреса в джипиес навигационната система на колата на Гарсия.

— Ето го.

— Мамка му. Нагоре към хълмовете. Напълно изолиран.

Хънтър кимна.

— Щом подозираме, че държат капитана там, защо отиваме без екип на специалните части?

— Защото Андрю каза, че животът на капитана зависи от действията ни. Той някак наблюдава какво правим.

— Как?

— Не знам, Карлос, но той ми се обади само няколко минути след като самолетът ми кацна. Откъде е знаел, че сутринта съм ходил в Хийлдсбърг, по дяволите?

Гарсия нямаше отговор на този въпрос.

— Екипите на специалните части са страхотни, но се набиват на очи. Ако надуши, че може би знаем къде е, Андрю ще убие капитан Блейк много по-бързо, отколкото ние или екипите ще стигнат до него. И тогава играта ще свърши.

— Какво ще правим?

— Каквото ни хрумне. Може да успеем да го изненадаме. Той не знае, че сме разбрали къде е. Елементът на изненада е на наша страна. Ако действаме правилно, може да сложим край на всичко — сега.

Карлос настъпи газта.

Робърт запрелиства списанията и разпечатките, които партньорът му беше взел. Започна да чете интервюто с Джесика Блек отначало, когато изведнъж спря и се намръщи, а сетне взе следващото списание, където беше публикувано интервюто с Лора Мичъл.

— Не може да бъде.

— Какво? — попита Гарсия.

— Чакай. — Хънтър грабна разпечатката с интервюто с Кели Дженсън. — Били сме слепи, по дяволите.

— За Бога, какво откри, Робърт?

— Знаеш ли, че и трите списания са собственост на една и съща корпорация?

— Не. — Карлос повдигна рамене.

— Така е.

— И какво от това?

— Видя ли името на репортера, който е взел интервютата?

— Не. — Гарсия изглеждаше притеснен.

— Един и същ е.

— Не.

Хънтър вдигна едното списание и посочи името на репортера.

108.

Робърт вече говореше по телефона с отдел „Специални операции“. Каза им да изпратят екипи в дома и на работното място на репортера. Ако го забележеха, трябваше веднага да го спрат и арестуват. Обявиха за издирване и колата му.

Стигнаха до Санта Кларита, потеглиха нагоре към хълмовете и завиха надясно по малък тесен път, който продължаваше петстотин метра и водеше към входа на стария хоспис „Сейнт Майкъл“.

— По-добре да слезем и да вървим пеша — предложи Хънтър, когато бяха на двеста метра от входа. — Не искам да го предупредим, че идваме.

Гарсия кимна и намери скрито място зад няколко високи дървета, където да оставят колата.

Двамата бързо извървяха остатъка от пътя през високата растителност и намериха укритие на седемдесет и пет метра от порутения хоспис.

Сградата беше двуетажна и заемаше площ от триста квадратни метра. По-голямата част от фасадата беше разрушена, покривът беше хлътнал върху последния етаж и навсякъде имаше следи, че преди време там се е разразил голям пожар. На някои места зееха дупки. Навсякъде бяха разпръснати отломки.

— Сигурен ли си, че е тук? — попита Карлос. — Струва ми се, че няма никого.

Робърт посочи към земята пред главния вход, където се виждаха пресни следи от автомобилни гуми.

— Някой е тук отскоро.

Следите заобикаляха сградата и водеха отзад — единственото място, където стените изглеждаха непокътнати. Детективите наблюдаваха от разстояние известно време, търсейки камери или признаци на живот, но не забелязаха нищо.

— Да се приближим — каза Робърт.

Следите от гуми свършваха до голямо стълбище и рампа за инвалидни колички, които водеха към подземния етаж на хосписа. На стъпалата имаше няколко отпечатъка, които влизаха и излизаха. Бяха на един и същ човек.

— Каквото и да става тук, там долу е. — Карлос кимна към стълбите.

Хънтър извади пистолета си.

— Има само един начин да разберем. Готов ли си?

Гарсия също взе оръжието си.

— Не, но да действаме.

За тяхна изненада двойните въртящи се врати в края на стълбището не бяха заключени. Двамата детективи ги бутнаха и влязоха.

Първата стая беше фоайе със старомодна рецепция. До стената вляво беше монтирано очукано полукръгло гише. Навсякъде бяха разхвърляни счупени мебели, покрити с прах, и стари дрипи. Зад рецепцията имаше други въртящи се врати.

— Тази работа никак не ми харесва — прошепна Карлос. — Тук нещо не е наред.

Робърт се огледа бавно. Пак не видя камери за наблюдение или някакъв друг вид охранителни мерки срещу неканени гости. Той кимна на Гарсия и двамата внимателно се приближиха към двойните врати.

Хънтър натисна дръжките. Не бяха заключени. Двамата детективи минаха през тях и се озоваха в широк коридор, дълъг десет метра. Една-единствена слаба крушка хвърляше малко светлина в мрака. От мястото, където стояха, видяха само една врата на половината разстояние до дъното на коридора.

— Не вярвам във вибрации, аури или други такива щуротии, но тук определено има нещо зловещо — рече Карлос. — Чувствам го в душата си.

Те продължиха да се промъкват крадешком и стигнаха до самотната врата вляво, която също не беше заключена.

Открехнаха я и влязоха в стая с размери седем на седем метра и обзаведена като дърводелска работилница — голяма чертожна маса, огромен тезгях, два стари метални шкафа, лавици на стените и множество инструменти, окачени на стените и разпръснати из помещението.

Детективите застанаха неподвижно и огледаха всичко. Приближиха се до чертожната маса и се вцепениха.

— Мамка му — промълви Карлос, когато видя чертежите и снимките на масата. Те показваха само едно нещо — предмет, който вече бяха виждали. Ветрилообразният нож, изваден от тялото на Кели Дженсън.

Робърт разпозна и нещата в малката кутия на тезгяха — самоактивиращите се механизми. Бяха три, готови да бъдат използвани. До тях намери друга кутия с две алуминиеви тръбички. Не беше необходимо да ги разглеждат отблизо, за да разберат какво представляват — прототипи на сигналната ракета, поставена в тялото на Джесика Блек. Той си помисли, че това е творческа камера на ужасите, фабрика на смъртта.

— Виж това — каза Гарсия, който гледаше другите рисунки на масата. — Чертежи на бомбата в Лора Мичъл.

Последва неловко мълчание.

Карлос огледа стаята още веднъж.

— Той може да направи всякакъв уред за мъчения и инструмент на смъртта.

Робърт също оглеждаше отново помещението — тавана, ъглите, стратегическите места… но пак не видя устройства за наблюдение.

— Ето! — Гарсия откъсна лист, залепен за стената.

— Какво намери?

— Прилича на план на подземния етаж.

Хънтър се приближи до него и се загледа в чертежа. Коридорът, в който се намираха, водеше към друг. Имаше четири коридора, всеки с по две стаи. Нямаше изход от другата страна. Единственият изход беше да се върнат обратно, откъдето бяха дошли, и да се качат по стълбите, по които бяха слезли.

Карлос почувства, че кръвта му се смразява.

— Осем стаи. Той може да държи тук осем жертви едновременно.

Робърт кимна.

— Така изглежда.

— Извратено копеле.

Хънтър се обърна. Беше забелязал нещо, окачено на стената, но не го беше взел. Голям метален ключодържател с няколко ключа.

— Бас ловя, че ключовете са за вратите.

— Да проверим — предложи Робърт.

Двамата излязоха от работилницата и бързо и тихо тръгнаха по обиколния коридор. Озоваха се точно в центъра на сградата. Коридорът беше дълъг осемнайсет–двайсет метра. Също като в предишния и там имаше една слаба крушка в метална решетка на стената.

— Какво искаш да направим? — попита Гарсия. — Да се разделим ли или да вървим заедно?

— Нека си дадем по-голям шанс и да се движим заедно. Така ще се прикриваме един друг.

— Добър избор. Накъде?

Хънтър посочи надясно.

Двамата пак запристъпваха безшумно и бързо стигнаха до първата стая в дъното на коридора. Дървената врата беше дебела и солидна. В долната й част имаше отвор за подаване на храна. Робърт започна да изпробва ключовете във връзката и намери ключа за вратата.

Кимна на Карлос, който отвърна със същото. И двамата бяха готови.

Детективите затаиха дъх, когато Хънтър допря гръб до стената вдясно от вратата и я отвори с едно бързо движение. Гарсия мигновено влезе вътре, протегнал напред двете си ръце и хванал пистолета си. Робърт го последва след секунда.

Стаята беше тъмна, но тънката струя светлина, която проникваше от коридора отвън, им помогна да видят обстановката. Помещението беше малко, може би метър на два. Имаше метално легло, избутано до едната стена, и кофа вдясно от леглото, нищо друго. Стените бяха от червени тухли, а подът беше бетонен. Приличаше на средновековна тъмница и ако страхът имаше мирис, стаята беше напоена с него. Вътре нямаше никого.

Карлос изпусна затаения си дъх и потрепери.

— Какво място. Дори въображението на Стивън Кинг не би родило тази адска дупка.

Робърт затвори безшумно вратата и двамата продължиха по-нататък. Коридорът зави наляво. Стигнаха до първата врата и той пак започна да изпробва ключовете. Стаята беше същата като първата и също тънеше в пълен мрак. И там нямаше никого.

Гарсия се изнерви.

Стигнаха до следващата врата и процедурата започна отново. Когато Робърт бутна вратата и влязоха вътре с насочени оръжия, те чуха слаб и уплашен вик.

110.

Двамата детективи спряха на прага. Пистолетите им държаха на прицел онзи или онова, което беше издало звука, но не стреляха. Тъй като беше тъмно, на Хънтър му бяха нужни няколко секунди да я забележи. Беше се свила на кълбо в ъгъла, притиснала колене до гърдите си. Ръцете й бяха увити около краката толкова силно, че кръвта се беше оттеглила от тях. Очите й бяха широко отворени и втренчени във вратата и двамата новодошли. Видът й можеше да бъде описан само с една дума — страх.

Робърт я позна веднага — Катя Кудрова.

Той прибра пистолета си в кобура и бързо вдигна ръце в знак, че не е опасен.

— Ние сме полицаи от Лос Анджелис — обясни с най-спокойния глас, на който беше способен. — Търсим те от известно време, Катя.

Тя избухна в сълзи и тялото й се разтресе. Робърт бавно се приближи до нея.

— Няма страшно. Тук сме.

Очите й все още бяха широко отворени и го гледаха така, сякаш Хънтър беше илюзия. Дишането й беше учестено. Той се притесни, че Катя е твърде стъписана да говори.

— Можеш ли да говориш? — попита я. — Боли ли те някъде?

Тя си пое дълбоко дъх през носа и кимна.

— Да… да, мога да говоря. Не ме боли никъде.

Робърт коленичи пред нея и я прегърна. Катя се вкопчи в него и се разрида, като хълцаше пронизително. Той имаше чувството, че поглъща страха й през кожата си.

Гарсия стоеше до вратата, стиснал пистолета си, и непрекъснато оглеждаше коридора навън.

Катя погледна Робърт в очите.

— Благодаря.

— Има ли и други тук?

— Така мисля, но не видях никого. Не съм излизала от тази стая. Лампите винаги са угасени. Но съм сигурна, че чух нещо онзи ден. Искам да кажа някого. Друга жена.

— Ти си първата, която намерихме. Трябва да потърсим другите.

Тя се вкопчи в него още по-силно.

— Не… не ме оставяй.

— Няма да те оставя. Ще дойдеш с нас. Можеш ли да вървиш?

Катя въздъхна и кимна.

Хънтър й помогна да стане. Тя беше много по-слаба, отколкото на снимките, които беше виждал.

— Кога се храни за последен път?

Катя повдигна леко рамене.

— Не знам. В храната и водата има упойващи вещества.

— Замаяна ли си?

Тя кимна бързо няколко пъти.

— Малко, но мога да вървя.

Робърт погледна въпросително партньора си.

— Няма никого. Да тръгваме.

Хънтър премести Катя между себе си и Карлос и отново извади пистолета си. Тръгнаха предпазливо към вратата.

Изведнъж лампите угаснаха и настана абсолютен мрак.

Тримата се вцепениха. Катя изплака и този път страхът в гласа й вледени въздуха:

— Господи, той е тук!

— Всичко ще бъде наред, Катя. — Робърт я прегърна и усети, че тя трепери. — Тук сме с теб.

— Не, вие не разбирате. Нищо няма да бъде наред.

— Какво искаш да кажеш? — прошепна Гарсия.

— Той е като дух. Движи се като дух. Не го чуваш, когато идва за теб. — Жената се разрида и започна да заеква. — И те вижда… но ти не го виждаш. — Задъха се. — Той вижда в тъмното.

111.

Хънтър притисна Катя до себе си.

— Катя, всичко ще се оправи. Ще те измъкнем оттук.

— Не… — В гласа й прозвуча отчаяние. — Вие не ме слушате. Не можете да се скриете от него. Няма къде да отидем. Той ще ни намери навсякъде. Няма да излезем живи оттук. Той може би стои зад нас в момента и ние не знаем. Освен ако той не иска да разберем.

По гърба на Карлос полазиха ледени тръпки, когато чу това, и той машинално протегна напред лявата си ръка като слепец, но не докосна нищо друго, освен въздух.

— Не го виждах — продължи Катя, — но усещах присъствието му много пъти в стаята при мен. Не отронваше нито дума и не издаваше звук, но аз знаех, че е там и ме наблюдава. Не го чух да влиза или да излиза. Движи се като дух.

— Не е умна идея тримата да вървим заедно на сляпо — отбеляза Робърт. — Няма да можем да се прикриваме взаимно.

— Какво искаш да направим? — попита Гарсия.

— Катя, остани в стаята.

— Какво?

— Проверих всеки сантиметър от това място. Той няма устройства за наблюдение. Няма камери, нито микрофони, нищо. Може и да знае, че сме тук, но няма как да бъде сигурен дали сме намерили теб или някой друг. Ако стоиш в стаята, както правиш от деня, в който си била пленена, той няма причина да ти се ядосва.

— Не… не. Предпочитам да умра, отколкото да стоя там само дори секунда повече. Не знаете какво преживях. Не мога да стоя тук. Моля ви, не ме оставяйте тук с него. Не можете да ме оставите сама.

— Слушай, Катя, ако и тримата излезем от стаята заедно сега и ако този тип наистина вижда в тъмното и се движи безшумно, както ти твърдиш, нямаме шанс.

— Не… не мога да остана тук сама. Моля ви, не ме карайте да стоя тук сама. Предпочитам да умра.

— Аз ще остана с теб — каза Карлос. — Робърт е прав. Няма да можем да се прикриваме един друг, ако излезем заедно. Той може лесно да ни убие един по един и няма да усетим. Аз ще остана тук при теб. Както каза Робърт, той не знае в коя стая сме. Знае само, че ти си тук сама, както преди няколко минути. Ще остана. Той няма как да разбере, че съм с теб. Ако вратата се отвори и човекът не се представи, ще му пръсна черепа. — Той зареди пистолета си и тя подскочи.

— Добра идея — съгласи се Хънтър.

— Защо не останеш и ти? — помоли го Катя. — Нека да го чакаме тук и да се борим заедно с него. Така имаме по-голям шанс.

— Защото той може да не дойде направо тук — обясни Робърт. — Със сигурност знаем, че държи в плен още една жертва. Трябва да я намеря, преди да стигне до нея. Не мога да стоя тук и да чакам. Животът й зависи от мен.

— Робърт е прав, Катя — обади се Гарсия.

— Не можем да губим повече време. Имай ми доверие, Катя. Ще се върна за теб.

Карлос прегърна Катя и бавно я заведе обратно в стаята.

— Желая ти успех — каза той на партньора си, който затвори вратата и си пое дълбоко дъх.

„Идеята вече не ми харесва — помисли си Робърт. — Да обикалям из тъмни като в рог коридори и да се бия слепешката с убиец. Къде ми е умът, по дяволите?“

Той знаеше, че между него и края на коридора има шест-седем метра. Нямаше други врати. Тръгна предпазливо, но бързо. Коридорът отново зави наляво. Робърт застана неподвижно и се заслуша.

Не чу нищо, освен абсолютна тишина.

Хънтър беше добър в разпознаването на звуците. Въпреки че Катя му беше казала, че Андрю вижда в тъмното и се движи като дух, той не вярваше, че някой може да е толкова безшумен.

Оказа се, че греши.

112.

Андрю стоеше само на няколко метра от Хънтър и го наблюдаваше. Дишането му беше толкова тихо и спокойно, че дори човек, застанал на сантиметри от него, нямаше да го забележи. Той беше чул целия разговор преди няколко минути и знаеше, че Гарсия е останал в стаята с Катя. Ала по-късно щеше да се справи с тях. Устните му се разтеглиха в доволна усмивка. Виждаше безпокойството, изписано на лицето на Хънтър, и долавяше напрежението в движенията му. Трябваше да признае, че детективът е смел. Съзнателно влизаше в схватка, която не можеше да спечели.

Хънтър отново тръгна към него. Лявата му ръка непрекъснато докосваше вътрешната стена на коридора, докато търсеше следващата врата.

Успя да направи само пет крачки.

Първият удар беше по ръката му, която държеше пистолета, и толкова силен и точен, че прекърши китката му. Хънтър така и не чу нищо и не усети чуждо присъствие. Катя беше права. Андрю виждаше в тъмното. Нямаше как иначе да нанесе такъв прецизен удар.

Пистолетът изхвърча от ръката на Робърт и изтрака на земята някъде пред него. Той инстинктивно се дръпна назад и зае бойна поза, но как може да се биеш, когато не виждаш и не чуваш противника?

Андрю някак бе успял да го заобиколи, защото следващият удар беше нанесен отзад, в кръста му. Робърт полетя напред и почувства мъчителна болка в гърба.

— Решил си да не се вслушаш в съвета ми — с твърд и уверен глас каза Андрю. — Лош ход, детектив.

Робърт се обърна по посока на гласа и слепешката замахна на височината на гърдите, но разсече само въздуха.

— Отново грешка. — Този път гласът се чу вляво от Хънтър, само на няколко сантиметра.

Как беше възможно този човек да се движи толкова бързо и безшумно?

Робърт изви тяло и заби лакът, колкото можа по-бързо и силно, но Андрю пак се отмести.

Следващият удар уцели детектива в корема. Беше силен и попадна точно в целта. Робърт се преви на две и усети тръпчив вкус в устата си. Нямаше време да реагира. Веднага последва друг удар — в лявата страна на лицето му. Устната му се разцепи и горчивият вкус в устата му се замени с металическия, стипчив вкус на кръв.

Хънтър замахна отново — отчаян опит на човек, който знае, че е загубил войната. Не можеше дори да се отбранява, а само да чака поредния удар. А атаката връхлетя под формата на нисък ритник в коляното. В крака на Робърт се разпространи болка и гравитацията го притегли към земята. Гърбът и главата му се удариха силно в стената зад него. Андрю не само че беше невидим и безшумен, но и умееше да се бие.

— Въпросът е дали да те пребия до смърт… или да използвам пистолета ти и да сложа край на всичко с куршум в главата ти — каза Андрю.

— Андрю, не е необходимо да го правиш. — Гласът на Хънтър беше натежал, пораженски и задавен от кръв.

— Казах ти да не ме наричаш Андрю.

— Добре. Брайън ли искаш да те наричам? Брайън Коулман?

Последва мълчание и за пръв път Робърт усети, че другият се колебае.

— Това е новата самоличност, която си избрал, нали? Брайън Коулман? Директор на продукция в телевизия „Изкуство и развлечения“. Разговаряхме преди няколко дни.

— Брей. — Андрю изръкопляска. — Славата ти е заслужена. Разбрал си нещо, което никой друг не можа.

— Самоличността ти вече не е тайна. Каквото и да се случи тук тази вечер, полицията знае кой си. Не можеш вечно да стоиш на тъмно. — Хънтър млъкна, пое си дълбоко дъх и почувства, че белите му дробове изгарят от болка. — Нуждаеш се от помощ, Брайън. Преди двайсет години сам си успял някак да се справиш с нещо, което друг не би понесъл.

— Нищо не знаеш, детектив. Нямаш представа какво съм преживял. — Андрю отново се беше придвижил и сега гласът му се чуваше вдясно от Робърт. — Три дни се крих на тавана и се мъчех да реша какво да направя. Не исках да остана в Хийлдсбърг и да ме приберат в сиропиталище. Не исках да ме съжаляват. Изчаках нощта и избягах. Лесно се скрих отзад в един камион на бензиностанцията.

Хънтър си спомни, че къщата на семейство Харпър се намираше на по-малко от осемстотин метра от магистрала 101.

— Ще се изненадаш, ако разбереш колко лесно може да оцелее едно дете по улиците на голям град като Лос Анджелис. Но фактът, че бях далеч от Хийлдсбърг, не помогна. Двайсет години виждам същите образи и сцени всеки път, когато затворя очи.

Робърт изкашля кръв.

— Ти не си виновен за случилото се в дома ти преди двайсет години, Брайън. Не може да се обвиняваш за онова, което е направил баща ти.

— Баща ми обичаше майка ми. Той даде живота си за нея.

— Не е дал живота си за нея, а е отнел своя и нейния живот в момент на гняв.

— Защото тя му изневери! — изкрещя Андрю точно пред Хънтър, но твърде далеч, за да реагира. — Той я обичаше с всеки удар на сърцето си. Едва след години разбрах какво всъщност се случи. Но сега знам, че той отне нейния и своя живот от любов… чиста любов.

Робърт се оказа прав. Представата на Андрю за истинска любов беше напълно изкривена, но в момента спорът беше безсмислен. Той трябваше да го успокои и да не го ядосва повече.

— И все пак не си виновен — повтори.

— Млъкни! Ти не знаеш какво се случи. Не знаеш какво накара баща ми да обезумее. Но ще ти кажа, че… бях аз. Аз му казах. Аз бях виновен за всичко.

113.

Робърт долови терзанието и болката в гласа на Андрю. Болка, която извираше дълбоко от душата му. Нещо, което беше таил в себе си много години.

— Как мислиш, че разбра баща ми за господин Гарднър и майка ми?

Детективът не се беше замислял за това, но не трябваше да разсъждава дълго, за да се досети.

— Един ден ги видях заедно. В стаята на родителите ми. В леглото на родителите ми. Знаех, че онова, което правят, не е правилно. — Гласът на Андрю потрепери от отчаяние. Споменът още беше жив в паметта му. — Не знаех какво да направя. Някак чувствах, че постъпката на майка ми ще разруши брака й с баща ми. Не исках това да се случи. Исках отново да бъдат щастливи… заедно. — Той се поколеба за миг.

— И си казал на баща си — прошепна Робърт.

— Седмица преди да се случи. Казах му, че съм видял Нейтън Гарднър да излиза от дома ни, нищо повече. — Болката в гласа му се засили. — Не очаквах, че баща ми е способен на… — Гласът му заглъхна.

— И пак не си виновен. — Както сам каза, не си очаквал, че баща ти ще реагира така. Намерението ти е било да спасиш брака на родителите си и да ги задържиш заедно. Не си виновен за реакцията му.

За миг настъпи мълчание.

— Знаеш ли какво си спомням най-добре за майка си? — Андрю отново се беше преместил. — Тя ми каза, че когато стана на нейните години, ще си намеря някоя като нея — красива… талантлива… и ще се влюбя в нея. Чаках този рожден ден от двайсет години, деня, в който най-после ще започна да избирам моята идеална партньорка.

Робърт изведнъж разбра всичко. Предположенията им бяха правилни. Жените, които Андрю Харпър беше отвлякъл, символизираха комбинация от синовна и романтична любов. Той искаше да бъде влюбен в тях, но те трябваше да приличат на майка му. Емили му беше казала, че когато Андрю стане на трийсет, възрастта, на която тя беше умряла, ще си намери идеалната партньорка, някоя като нея. Хънтър беше проверил свидетелството за раждане на Андрю. Рожденият му ден беше на двайсет и втори февруари — два дни преди да бъде отвлечена Кели Дженсън, първата жертва. Андрю беше търсил жертвите си известно време, но подсъзнанието му беше забранило да действа, докато не навърши трийсет. В крехкото му съзнание думите на майка му бяха правило, което не можеше да наруши. Той беше чакал този рожден ден много дълго. И не беше губил време, когато бе дошъл. Жестоко травматизираното съзнание на Андрю беше изопачило думите на майка му.

— И ти си ги намерил — каза Робърт. — Жени, които приличат на майка ти. Талантливи като нея…

— Никоя не може да бъде талантлива като майка ми. — Гневът на Андрю се завърна.

— Извинявай — поправи се Хънтър. — Намерил си кандидатки за любовта ти… и си ги взел от домовете им… ателиетата… колите… но не си могъл да се влюбиш в тях, нали?

Мълчание.

— Отвлякъл си ги и си ги държал в плен. Наблюдавал си ги мълчаливо всеки ден, както си правил с майка си. Но колкото по-дълго си ги гледал, толкова повече те са ти напомняли за нея, нали? Затова не си ги докоснал сексуално, нито по някакъв друг начин. Не си бил в състояние да ги нараниш. Но за жалост споменът за майка ти е върнал и нещо друго. — Робърт избърса кръвта от устата си. — Напомнил ти е за измяната на майка ти. Измяната й към твоята обич. И накрая, вместо да се влюбиш, ти си ги намразил. Заради тази измяна. Намразил си ги поради същата причина, заради която си ги отвлякъл. Защото са ти напомняли за майка ти.

Андрю не отговори.

— И също като баща си ти си позволил гневът да те завладее и когато това е станало, си се пренесъл назад във времето в онзи ден и онова, което си видял той да прави на майка ти.

Андрю мълчеше, но детективът долови безпокойството му.

— Намерихме интервютата, Андрю. Прочетохме въпросите, които си им задавал за истинската любов.

— Дадох им онова, което винаги са искали.

— Не. Ти си изопачил думите им. Както си изопачил и думите на майка си. Тя наистина е искала да намериш любов, но не по този начин. Нуждаеш се от помощ, Андрю.

— Престани да ме наричаш Андрю! — Викът отекна в подземния етаж. — Мислиш, че ме познаваш? Мислиш, че знаеш за живота и болката ми? Нищо не знаеш. Но ако обичаш болката, ще ти я дам.

От удара в лицето устата на Робърт се напълни с кръв. Той се свлече на земята. Трябваха му няколко секунди, за да възвърне хладнокръвието си.

— А сега имам изненада за теб, детектив…

Настъпи неловко мълчание, последвано от звука на влачене на нещо тежко.

— Събуди се, кучко.

Хънтър чу леки шамари, сякаш Андрю пляскаше някого по бузите, опитвайки се да го свести.

— Събуди се — повтори Андрю.

Женски глас измънка нещо неразбираемо и Робърт затаи дъх.

— Хайде, събуди се.

Тя отново промърмори нещо.

Съдейки по звуците, които жената издаваше, той разбра, че устата й е запушена и изпитва силна болка.

— Капитане? — извика той и се хвърли напред.

Андрю се изсмя.

— Къде си мислиш, че отиваш? — Той заби тока на ботуша си в гърдите на Робърт и отново го запрати към стената.

Жената започна да стене като обезумяла, но кърпата на устата й беше завързана много стегнато.

— Капитане? — отчаяно повтори Хънтър.

— Мисля, че е време всички да се сбогувате — каза Андрю. — Писна ми от тази история.

— Ммммм!

— Андрю, не го прави. — Робърт отново се помъчи да пристъпи напред, но пак беше ритнат към стената. Той се закашля няколко пъти, преди да нормализира дишането си. — Тя няма нищо общо с това. Аз наруших правилата ти, Андрю, а не тя. Ако ще наказваш някого, накажи мен.

— О, колко благородно, детектив — презрително възкликна Андрю. — Всички ченгета сте еднакви. Всичките искате да бъдете герои. Никога не знаете кога да се откажете и да се предадете, дори когато е очевидно, че не можете да победите. И това ви прави предсказуеми. Затова познай какво, детектив?

Последвалото мълчание изпълни със страх въздуха.

— Този път няма да спасиш света.

— Моля те, Андрю, недей! — Хънтър долови решителността и гнева в гласа на Андрю и разбра, че времето му изтича. Той се хвърли напред с всичката сила, която му беше останала, но Андрю и Барбара отново се бяха преместили. — Капитане? — попита Робърт, но чу само задавеното й предсмъртно стенание. Секунда по-късно той усети струя топла кръв, която обля лицето и гърдите му. — Не… не… Капитане?

Мълчание.

— Капитане?

— Съжалявам, детектив — каза Андрю и си пое дъх — дълбоко и доволно. — Мисля, че тя вече не те чува.

Мирисът на кръв отрови въздуха.

— Защо, Андрю? Защо трябваше да го направиш? — Той се разтрепери от гняв.

— Не тъгувай, детектив. Няма причина тя да ти липсва… защото скоро ще отидеш при нея. — Убиецът се изсмя отново. — Не е ли позорно едно ченге да бъде убито със собствения му пистолет?

Робърт чу звук от зареждане на полуавтоматичен пистолет.

Андрю вдигна оръжието на Хънтър в мрака и го насочи право към главата му. Детективът разбра, че всичко свърши. Нямаше какво повече да направи или да каже.

Той си пое дълбоко дъх и въпреки че беше тъмно, не затвори очи и предизвикателно се втренчи напред.

Оглушителният изстрел, който се разнесе миг по-късно, изпълни коридора с противна миризма на изгоряло.

114.

В коридора блесна ярка светлина като от светлинна граната и озари всичко. Андрю нададе рев, сякаш го наръгаха с кама в сърцето, но болката беше в очите му, сякаш беше заслепен от яркостта на светлината, усилена хиляди пъти от прибора му за нощно виждане.

Той инстинктивно протегна ръце към очилата и ги вдигна от очите си, но пораженията вече бяха нанесени. Мъчеше се да се справят със светлинния взрив, който беше получил право в ретината. Чувстваше се зашеметен и объркан.

Хънтър осъзна какво се е случило само за част от секундата. С периферното си зрение забеляза, че Гарсия стои на завоя на коридора. На пода пред него имаше запалена сигнална ракета — една от прототипите, които беше видял във „фабриката“ на Андрю.

Беше се досетил, че единственият начин, по който някой може да вижда в тъмното, е като използва усилващо светлината устройство като прибор за нощно виждане. И много добре знаеше как са устроени. Той чу, че Робърт и Андрю се разправят. Не можеше да стои в стаичката и да чака. Знаеше, че партньорът му е страхотен в ръкопашния бой, но няма шанс срещу противник, когото не вижда. Сети се за работилницата и сигналните ракети. Прецени, че дори в мрака няма да се изгуби в коридорите, направени да обикалят в квадратна схема. Трябваше му само секунда ярка светлина, но за Андрю това щеше да бъде като бомба, избухнала в очите му.

Това беше шансът, от който Хънтър се нуждаеше. Без да мисли и за част от секундата, той се хвърли към Андрю. Карлос направи същото. Двамата се блъснаха в Андрю едновременно и го запратиха към стената. Той удари главата си с невероятна сила. Ролите се размениха. Андрю беше заслепен от експлозията на светлина и напълно дезориентиран от силния удар по главата. Също като Хънтър по-рано той замахна в отчаян опит да се защити. Но как можеш да се защитиш от противник, когото не виждаш?

Гарсия веднага заби юмрук с всичка сила в слънчевия му сплит. Робърт го последва с удар в челюстта. Главата на Андрю отхвръкна назад и отново се блъсна в стената, като изпука глухо.

Той изгуби съзнание.

Последното, което детективите видяха, преди сигналната ракета да угасне, беше безжизненото тяло на Уитни Майърс, което лежеше на земята в локви от собствената й кръв. Гърлото й беше прерязано по цялата дължина на врата.

115.

Трийсет и шест часа по-късно,

Университетска болница,

Лос Анджелис

Хънтър почука два пъти и бутна вратата. Капитан Барбара Блейк беше изправена на многосекционно легло. Облегалката за гърба беше наклонена на четирийсет и пет градуса. Лицето й беше измито от засъхналата кръв, но пак беше насинено и изранено. Лявото й око, устните и носът й бяха подути. Изглеждаше изтощена, но гласът й беше изпълнен с енергия. Здравото й око се отмести към вратата и се отвори широко от изненада, като видя какво са донесли двамата детективи.

— Цветя и бонбони? — недоверчиво попита тя. — Нещо сте се размекнали. Не ми трябват мекушави детективи в отдела.

Робърт влезе в болничната стая и сложи цветята на шкафчето до леглото й. Гарсия също остави бонбоните.

— Заповядай, капитане — рече Хънтър. Устната му беше сцепена и подута, а очите му бяха изгубили обичайния си блясък.

— Съжалявам за Уитни Майърс — рече тя след неловко мълчание.

Робърт не каза нищо, но тъгата в очите му се засили. Знаеше, че всеотдайността и решителността на Майърс са я довели до хватката на убиеца, а той не направи нищо, за да я спаси. Чувстваше се виновен, че не отговори на обаждането й, когато беше в Хийлдсбърг, и не й звънна после.

— Как се е добрал до нея Андрю Харпър?

— Тя е била на летището в деня, когато се върнах от Хийлдсбърг — отвърна Хънтър. — Андрю също е бил там. Видял я е, след като ми се обади, проследил я е и я отвлякъл, докато се е качвала в колата си.

— Как е разбрал коя е?

— Вероятно е започнал да ме следи, след като с Карлос говорихме с него в кабинета му. Същата вечер с Уитни се срещнахме в ресторант в Болдуин Хилс. Не му е отнело дълго да свърже нещата.

— А защо е била на летището?

— Защото е разбрала, че не й казвам всичко. Тя имаше информатори навсякъде, дори в Паркър Сентър.

Барбара не изглеждаше изненадана.

— Чрез тях е разбрала, че съм надушил нещо. Предположила е, че знам кой е похитителят; И ако аз не бях готов да споделя информация, тя щеше да го открие и сама. Майърс беше много добър детектив. — Робърт отмести поглед встрани. — И много добър човек.

— Решила е да те проследи?

— Да, според партньора й това е била първоначалната идея.

В стаята отново настъпи мълчание.

— А другата жена? — попита капитанът. — Жертвата на отвличане.

— Катя Кудрова, концертмайстор на Лосанджелиската филхармония. Тя е жената, която Уитни е била наета да намери.

— Как е тя?

— Ужасена и малко обезводнена и недохранена, но Андрю Харпър не я е докоснал. Не е наранена физически, а психически… Нуждае се от помощ.

— Той каза ли нещо?

Хънтър поклати глава.

— Психиатрите постигат напредък малко по малко, но процесът ще бъде дълъг. Съзнанието му е пълна бъркотия. Оказахме се прави. Отвличал е жени, които са му напомняли за майка му, но сгрешихме в предположението си, че рано или късно те са правели нещо, което е разбивало илюзиите и го е карало да осъзнае, че те не са такива, каквито иска да бъдат.

— Тъкмо обратното — поде Гарсия. — Те са му напомняли за нея твърде много и приликата е събуждала потискано двайсет години чувство, което той дори не е подозирал, че таи… И не е било любов.

— А омраза — предположи Блейк.

— Гняв — поправи я Робърт. — Неистов гняв. Подсъзнателно той е обвинявал майка си, че е изневерила на баща му и е разбила семейството му. Използвал е знанията, които е научил от интервютата и въпросите за истинската любов, за да имитира случилото се в онзи ден в дома му. И да наказва майка си отново и отново.

— Защо баща му не го е убил?

Хънтър обясни, че Рей Харпър никога не е възнамерявал да убие сина си.

— Андрю е видял всичко от тавана и после се е крил там три дни. Избягал от дома си и се скрил отзад в един камион на бензиностанцията. Камионът пътувал за Лос Анджелис.

— Той е бил тук през цялото време?

Карлос кимна.

— Спал в гетата в Южен Лос Анджелис и лъскал обувки в Западен Холивуд, за да изкара някой долар. На четиринайсет успял да си намери работа в магазин за часовници и ключове в Саут Гейт. Собствениците били бездетно семейство на шейсет и няколко години — Тед и Луиз Коулман. Там научил всичко за часовниковите спусъчни механизми, прецизната техника, изработването на сложни устройства и разбиването на ключалки. Станал експерт. Там възприел и новото си име и самоличност.

— Копеле! — изруга Барбара и взе чашата с вода от шкафчето до леглото й.

— На деветнайсет започнал работа в списание „Съвременни художници“ като момче за всичко — продължи Гарсия. — Списанието е на корпорация ДТП. Те притежават и списание „Изкуството днес“ и няколко други, както и телевизия „Изкуство и развлечения“. Бил много интелигентен и се издигнал бързо.

— Чудесно място, откъдето да търси художнички или музикантки, които да приличат на майка му — отбеляза Хънтър.

— А ето я и изненадата — намеси се пак Карлос. — Андрю е собственикът на хосписа „Сейнт Майкъл“.

— Собственик? — Тя погледна единия, а после другия детектив.

Гарсия кимна.

— Купил го преди година, осем години след като бил разрушен от пожар. — Той повдигна рамене. — Останките от сградата рухвали. Никой не я искал, най-малко предишните собственици. Взел я само за две хиляди долара. Хосписът е твърде далеч от града и не го посещават тийнейджъри, наркомани и скитници. Идеално изолирано място. Никой не ходи там. Малцина знаят, че дори съществува.

— Не разбирам защо не е убивал жертвите в хосписа? Защо ги е отнасял на друго място? — попита капитанът.

— Защото въпреки всичко те пак са му напомняли за майка му — отговори Робърт — и въпреки гнева му към измяната й обичта му към нея е била безспорна.

— И затова е изобретил спусъчните механизми — добави Карлос. — За да не бъде там, когато те умират. Отдалечаване от реалността.

— Именно — потвърди Хънтър.

— Дори да ги беше убивал там, Андрю пак е трябвало да се отърве от труповете — обясни Робърт. — Да влезе в стаята, да ги изнесе и изхвърли. Съзнанието му не е можело да понесе чувството да види мъртва жена, която прилича на майка му.

— Най-лесният начин да избегне това е бил да ги остави на съдбата им на друго място — заключи Гарсия.

Капитан Блейк внимателно докосна подутите си устни.

— Психиатрите ще прекарат вълнуващ ден с него.

— По-скоро летен лагер — отбеляза Карлос. — С това травмирано съзнание Андрю е мечта за психолозите, специалисти по престъпно поведение.

Барбара погледна Хънтър, който кимна.

— И след като уби шест души, това чудовище вероятно ще бъде изпратено в психиатрична клиника, вместо да получи смъртна присъда — поклати глава тя. — Както винаги, ние си скъсваме задниците да хванем смахнатите психопати, а проклетите адвокати и съдът ги пускат на свобода.

— Андрю няма да бъде на свобода — заяви той.

— Знаеш какво искам да кажа, Робърт. — Блейк млъкна и погледна цветята, които Хънтър й беше донесъл. Устните й започнаха да се разтеглят в усмивка, но тя я сдържа.

— Как разбра къде си? — попита Робърт.

Капитан Блейк обясни как е била отвлечена, как се е престорила, че е вдишала голямо количество етер, и за опита си да избяга, когато са стигнали до хосписа.

— Хукнах по пътя и видях старата табела на хосписа. Провървя ми, че Андрю реши да изпрати видеозапис. Опасявах се, че не съм раздвижила устни достатъчно добре, за да разбереш какво казвам. Мислех, че той ще забележи, и се престорих, че съм дезориентирана и мълвя несвързано.

— Добре си го измислила — призна Хънтър.

— Това спаси живота ми.

Гарсия се усмихна.

— Защо се усмихваш? — погледна го гневно Блейк.

— Току-що осъзнах, че за пръв път след голямо и трудно разследване, аз не съм онзи с размазаната физиономия.

— О, това лесно може да се уреди — отвърна тя и го погледна сърдито.

— Не, харесвам си физиономията такава, каквато е — продължи да се усмихва той.

Всички се умълчаха за минута.

— Благодаря — рече капитанът и погледна Робърт.

Той кимна към партньора си.

— Карлос спаси всички ни, когато му хрумна идеята за сигналната ракета.

— Е, все някой трябваше да измисли нещо — скромно отвърна Гарсия.

На вратата се почука и в стаята подаде глава медицинска сестра.

— Е, достатъчно за днес. Трябва да оставите госпожица Блейк да си почива — заяви тя, като гледаше Хънтър.

— Да си почивам? — изсмя се капитанът. — Скъпа, ако си мислиш, че ще прекарам още една нощ тук, ти си тази, която се нуждае от лекар.

— Докторът каза, че трябва да прекарате най-малко още двайсет и четири часа тук за наблюдение — отговори сестрата.

— Имам ли вид на жена, която се нуждае от наблюдение?

Робърт вдигна ръце и погледна Гарсия.

— И без това трябва да тръгваме. Ще ви оставим двете да решите спора.

— Няма какво да спорим — отсече Барбара. — Няма да стоя още една нощ тук. Точка по въпроса. — Тя стрелна с убийствен поглед сестрата.

Хънтър спря на прага и прошепна в ухото на сестрата:

— Предлагам да я упоите.

— Не се тревожи, захарче. Вече ме предупредиха за нея. — Сестрата потупа джоба на престилката си и намигна на Робърт. — Имам спринцовка с нейното име. — Тя погледна в лицето му. — Искаш ли да прегледам раните и охлузванията ти, сладурче? Може би се нуждаеш от няколко шева.

Двамата детективи се спогледаха.

— Не, благодаря — поклати глава Хънтър.

— Сигурен ли си? Много съм добра с иглата и конеца.

— Абсолютно — едновременно отговориха Робърт и Карлос.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6440

Издание:

Крис Картър. Хищникът

Английска. Първо издание

ИК „Ера“, София, 2011

Редактор: Лилия Анастасова

ISBN: 978-954-389-141-2

1

Какво става, „Пет-нула“? — (исп.) — Б.пр.

2

Какво търсите тук, прасета? — (исп.) — Б.пр.

3

Не сме полицаи (исп.) — Б.пр.

4

Hospital — болница (англ.) — Б.пр.

Content

Крис Картър
Хищникът

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

108.

110.

111.

112.

113.

114.

115.

Информация за текста

1