Василь Шкляр

Маруся

Частина перша

Буде нам з тобою що згадати

Після довгих збавлених ночей.

Вивчив я далекий звук гармати

І тривожний блиск твоїх очей.

Пісня

Квітень 1937-го

Того весняного дня, коли вдарив грім на голі дерева — так ніби десь на Дівич-горі впало гарматне стрільно, — у селі Горбулів сталася дивовижа. Заговорила німа Явдоха Соколовська. Сімнадцять літ ніхто не чув од неї ні слова, Явдосі відібрало мову ще у двадцятому після того, як зарубали її чоловіка, горбулівського дяка Тимофія Соколовського. Старий вояка (мав уже шістдесят вісім років) серед ночі навідався з лісу додому, а перед ранком двоє невідомих головорізів удерлися до хати й один із них сокирою зарубав чоловіка на очах у Явдохи.

Тимофія Соколовського поховали біля двопрестольної Покровсько-Миколаївської церкви, в якій він служив дяком, а його дружина Явдоха навіть на похороні не зронила ні слова. Вона оніміла. І тепер, через стільки літ, виходило так, що стара тільки вдавала із себе німу, гордуючи людьми та світом. Із односельців її рідко хто бачив зблизька, Явдоха нікуди не ходила далі за своє подвір’я, — худа, висока, зодягнута в усе чорне, вона цілими днями сиділа на призьбі, рівно тримаючи спину й голову. Дивно було, що її не згорбили літа, не зігнуло горе, сиділа стара поважно й гордовито, наче у спині мала сталеву вісь.

На початку квітня Явдоха раптом злягла й уже не вставала з ліжка, коло неї ходила дочка Ганя, яка аж здригнулася, коли раптом почула:

— Буду вмирати я, доню.

Від несподіванки Гані й самій потягло язика, вона довго дивилася на матір і не знала, як їй бути. Чи радіти, що матінка заговорила, чи журитися через те, що вона надумала вмирати.

— Поклич ксьондза, — сказала Явдоха. — Сповідатися буду.

— Ксьондза, мамо, давно немає в селі.

— Як то немає?

— Забрали його.

— А костьол є?

— Є. Тільки там тепер клуб.

— Який клуб? — не зрозуміла Явдоха. — Там же цвинтар.

— Цвинтар є, — сказала Ганна. — А в костьолі зробили клуб.

Явдоха заплющила очі, потім спитала:

— А церква є?

— І церкву давно закрили. Там тепер колгоспна комора. Православний батюшка Терентій ще потайки хрестить дітей, а до сповіді… то вже давно ніхто не ходить.

— Поклич мені батюшку, — попросила Явдоха.

Отець Терентій у свої шістдесят із гаком був ще легкий на ногу й не забарився. Уже в хаті він дістав із цератової торбини хрест, підрясник, єпитрахиль, святі дари для причастя, а насамкінець зодягнув нарукавники. Показавши Ганні очима на двері, отець Терентій підсунув до ліжка низенького стільчика й сів біля сповідальниці.

Явдоха й на смертному одрі лежала випростана й рівно тримала голову на подушці, дивлячись крізь стелю у небеса.

— Отче, — зашелестіла вона сухими губами. — Я католичка ось уже вісімдесят літ. Уроджена Ядвіга Квасніцька. Чи можу я висповідатися перед православним священиком?

— Бог один, — сказав отець Терентій.

— І я так думаю. Бог один, — повторила Явдоха. — Та я його, отче, чимось прогнівила. Грішниця я велика. У дев’ятнадцятому загинули троє моїх синів. Олекса, Дмитро й Василь.

— Знаю, — кивнув отець Терентій і нижче схилився до Явдохи, щоб краще чути. — Вони були отаманами.

— Коли не стало Олекси, мого найменшенького Лесика, на його місце став Дмитро. Митю теж убили, і тоді його замінив Василь. А коли вбили Василя, за отамана стала Сашуня… Четвертий, найстарший мій син Степан був, як і ви, отче, православним священиком. Він не міг воювати, і тоді козаки обрали Сашуню.

— Так, я знаю, — знов кивнув отець Терентій. — Немає Соколовських, сказали вони, то нехай Соколовська отаманує. Вона назвала себе Марусею.

— Марусею… Була ще дівчам. Мала шістнадцять рочків. І теж пропала восени того року. Одні казали, що її замучили большевики, другі шептали, начебто вбили свої. Бачили її могилу.

— Та й не одну, а три, — сказав отець Терентій.

— Ну от, і ви те знаєте, отче. А я хочу спитати вас: якщо бачили три могили однієї людини, то чи не означає це, що та людина може бути живою?

— Бог знає.

— Я, отче, мати. І ніхто так не хоче знати правду, як я. Тому й ворожила на Сашуню як могла. Сама ворожила. Знаю, що це недобре, а стриму не мала. Бо все показує, що доня моя жива. І на карти кидала, і віск виливала, й на зерно приворожувала, і на хліб, сіль та печину маятника пускала, а смерті не видно.

— То є гріх — віщунством займатися, — сказав отець Терентій.

— Знаю, — погодилася Явдоха. — Грішниця я. Розгнівалася на Бога за те, що так рано забрав моїх дітей.

— Не Бог їх забрав. Богові клопіт про душу людську, а не тіло.

— Каюся, отче. Та я хотіла знати правду…

— Усе, що є тайним, видимим стане, — мовив отець Терентій. — Як прийде час.

— Жива вона, — сказала Явдоха. — Синочків моїх… то вже й кісточки зотліли, а Сашуня… жива.

Вересень 1964-го

Євген Васильович Соколовський сторожував колгоспний садок, коли прибігла дочка Ліза й сказала, що приїхали якісь чужі люди на чорній машині й кличуть його додому.

— Кличуть — то треба йти, — зітхнув Євген Васильович. — А ти побудь тут в апашнику[1]. Я туди й назад.

— Ні, тату, я піду з вами, — сказала Ліза так гостро, аж йому пробіг холодок у грудях. Донька стала зовсім дорослою після того, як померла бабуся Надя. Перед тим стареньку забрали в тюрму, і, хоч тримали її там недовго, повернулась додому такою, що страшно було дивитися. Жила вона через дорогу від них у хатині, зробленій із повітки, але Лізі ніде не було так добре, як у бабуні Наді. Найдужче вона любила розчісувати їй волосся, бо тоді бабуня розповідала такі історії, від яких перехоплювало дух. «Скажу тобі, Лізко, по секрету, — однаково починала вона чи не кожну бувальщину, а далі справді говорила таке, чого Ліза не чула більш ні від кого. — А знаєш, що ти й не Лізою мала бути, — казала бабуня Надя. — Спершу дали тобі інакше ім’я, а записали отак… Але ти будеш щасливою. Скажу тобі по секрету, що ми, Соколовські, люди маєтні, нам належить неабиякий скарб, і ти, Лізко, будеш такою панією, що нікому й не снилося», — загадково всміхалася бабуня Надя, перебираючи коштовне намисто на шиї. Були то коралі зі срібними дукачами, але Ліза здогадувалася, що коштовність намиста не в коралях і сріблі, а в чомусь такому, про що вона дізнається згодом. Через два роки, сказала бабуня Надя, як виповниться тобі шістнадцять, матимеш це намисто у подарунок від… мене. Потім пригорнула Лізу й прошепотіла: «Сашуня… Викапана Сашуня».

Повернулася баба Надя з тюрми такою, що не впізнати, — мовчазна, зіщулена, обстрижена наголо (там її воші обсіли), поцяткована зеленкою голова зробилася манюньою, мов у якого звіряти. Ліза спершу подумала, що вже ніколи їй не чесати бабусиного волосся, а потім помітила, що на шиї у неї немає намиста з коралями й дукачами. Бабуня Надя дивилася на світ погаслими очима, але ще вловила той Лізин погляд (що немає намиста), бо раптом тихо заплакала.

Ідучи за бабусиною труною, Ліза вже знала, що в Гурбулеві ховають дружину отамана Соколовського.

А тепер його син Євген Соколовський, низько припадаючи на ногу та опираючись на костур (покалічили в Магадані), спроквола човгав на свій куток Лапаївку, де біля їхніх воріт стояла чорна цибата «Волга».

Чужих було двоє. Розмовляли з тією показною чемністю, як це вміють тільки вони. Більше розпитував той, що назвався Іваном Івановичем, а другий розглядав старі фотографії на стіні.

— Ми не маємо до вас ніяких претензій, Євгене Васильовичу. Навпаки, вважаємо, що як інвалід ви могли б перейти на кращу роботу. Наприклад, комірником…

Колись вони теж обіцяли йому золоті гори. Тоді, як підлітком переховувався у гробниці на польському цвинтарі біля костелу. Гробниця була йому хатою, там він спав між двома холодними домовинами. Вистежили, впіймали й запропонували поїхати до Москви. Ти ж хочеш побачити Москву? Там тебе вивчать, дадуть роботу, житимеш у теплій квартирі, а не на цвинтарі, як бандит.

— Я не бандит, — сказав він. І потім ще не раз повторював ці слова: — Я не бандит.

Замість Москви його завезли на Північ, здали до дитячого притулку й почекали, поки стане повнолітнім, аби за всією суворістю закону посадити за колючий дріт.

І тепер, дивлячись у відразливо чемне лице опера, Євген Соколовський спитав:

— Чого вам треба? Я не бандит, — у його очах майнула якась чудна посмішка.

— Ніхто не каже, що ви бандит, Євгене Васильовичу. Зі сталінщиною покінчено, тепер інші часи, діти за батьків не відповідають. Але ви отримали листа з Інюрколегії. Хтось цікавиться вами за кордоном і, видно, хоче допомогти вам матеріально. Хто б то міг бути, Євгене Васильовичу?

— Вам про це краще знати, — сказав він. — Хіба ви того листа не читали?

— Я — ні, — похитав головою Іван Іванович.

— І я не читав.

— Їздили по листа аж у Черняхів — і не читали?

— А навіщо? — чудно всміхнувся Соколовський. — Навіщо, скажіть мені, зайвий клопіт на голову?

— Ну, цікаво ж.

— А ви не знаєте, що буває з цікавими?

— Тоді покажіть мені того листа, — попросив Іван Іванович.

— Нема його.

— Як то нема?

— Я його вкинув у піч. Спалив одразу, як приніс додому. Щоб не спокушатися.

— Дивний ви чоловік, Євгене Васильовичу.

— Спалили — то ваше право, — раптом озвався той, що розглядав фотографії на стінах. — А чи не збереглося у вас часом карточки вашої тітоньки… Олександри?

— Ні, — сказав Євген Васильович. — Не збереглося. Сам би хотів побачити, що то за дівчина така була. Минуло стільки літ, а досі не можуть її забути.

— Знаменита була ваша тітонька, що тут казати, — погодився Іван Іванович. — А якогось письма її рукою теж не лишилося? Ну, може, шкільного зошита чи хоч записочки.

— Звідки? — стенув плечима Євген Васильович, і та непрохана посмішка, яка навідала його знічев’я, тепер заворушилась у грудях тривожною радістю. Виходить, і вони підозрюють, що Маруся могла залишитись живою. Якщо шукають її фотографії, зразки почерку, то, мабуть же, не для музею? А може, вони не тільки підозрюють, а й знають щось достеменно?

Була, була одна світлина у Євгена Васильовича, яку він нікому не міг передати, якби навіть хотів. Був ще дитиною, дворічним малям, а зачепилося в пам’яті так, що й тепер час від часу засвічується. Батька рідного не міг пригадати, а її мовби й зараз бачив і чув на відстані подиху. Ось вона підхопила його на руки й посадила поперед себе на коня. Кінь той був чи білий, чи срібний, більше нічого не пам’ятає Євген Соколовський, тільки ще чує з тієї далини одним-однісіньке слово: «Нарцис!»

Грудень 1988-го

Ліза Євгенівна Соколовська з’їла всі нерви, поки вибігала собі закордонного паспорта, і ще невідомо, чим би все закінчилося, якби в ОВІРі не зіштовхнулася з давнім знайомим. Вона його спершу не впізнала, чоловік озвався першим і чемно запросив її до свого кабінету, чемно посадив біля столу, і саме ця показна чемність підказала Лізі Євгенівні, з ким вона має справу, а вже потім вона здогадалася (не впізнала, а здогадалася), що перед нею Іван Іванович.

— Як поживаєте, Лізо Євгенівно? — спитав так привітно, аж лоскітно, що вона мимоволі всміхнулася, бо її відповідь не цікавила Івана Івановича. — Учителюєте у своєму Горбулеві? Ну, так… Соколовські майже всі були вчителями. А до нас ви з якого питання? — знов поцікавився тим, що знав не згірше за неї, однак Іван Іванович був еталоном чемності. Коли почув про її клопіт, щиро обурився, сказав, що це якесь неподобство, адже тепер не брежнєвські часи, ми це владнаємо швидко, але, якщо не секрет, Лізо Євгенівно, то куди зібралися їхати, що вам знадобився закордонний паспорт?

— До Польщі, — сказала вона. — Туди, куди тепер їдуть усі.

Усміхнулась, подякувала й уже підвелася, аж він раптом спитав:

— А ви часом не чули таку баєчку? Начебто Маруся спокійно дожила свого віку в Польщі. Мала там гарний будинок…

— Не чула, — відповіла Ліза Євгенівна. — Більше говорили про Канаду.

— Так, говорили багато. І про Канаду, і про Румунію… А тепер ниточка потяглася й до Польщі.

— Ви ще згадайте про десять возів золота, яке Маруся закопала в Чортовому лісі, — вже веселіше всміхнулася Ліза Євгенівна й рушила до дверей, аж він зупинив її знову.

— А хочете почути про свою бабусю не байку?

Вона обернулася.

— Якщо ви завели мову про золото, то я вам відкрию одну таємницю. У лісі, недалеко від села Вереси, знайшли Марусину землянку. Ну, не тепер, давніше, але все свідчило про те, що земляночка належала саме їй. — Іван Іванович зробив паузу, приглядаючись, яке враження справили його слова. — Там була скриня з жіночим одягом і прикрасами. Ну, всякі намиста, коралі, сережки, персні, вишивані сорочки, дзеркало… Словом, суто дівоча земляночка. Але особливого скарбу там не знайшли, хоча про Марусині схованки досі ходять легенди.

— У мене таке враження, — сказала Ліза Євгенівна, — наче ви вже пишаєтеся тим, що є земляком Марусі. Хіба ні? — її усмішка була ясною і теплою.

Запитання застало його зненацька, Іван Іванович трішки змінився з лиця, але теж усміхнувся.

— А знаєте, що там іще знайшли? — в його голосі почулася зловтіха, яку Іван Іванович не зміг приховати. Він знов зробив театральну паузу, мовби шукав підходящого слова, потім довірливо притишив голос. — Там знайшли вірші її полюбовника.

— Он як, — сказала Ліза Євгенівна. — Цікаво.

А собі подумала: «Вереси. Село Вереси. Може бути».

1919-й

16 липня 1919 року Галицька армія після тяжких боїв із поляками перейшла Збруч і з’єдналася з Дієвою армією Української Народної Республіки. Обидва війська опинилися на мізерному клаптику Великої України в так званому Кам’янець-Подільському мішку. Від заходу підпирали поляки, з півночі, сходу й півдня насідала московсько-більшовицька навала. Виснажені безнастанними боями, і галичани, і наддніпрянці були в катастрофічному стані — бракувало зброї, технічного виряду, амуніції, одягу, взуття, харчів, ліків… Однак злука двох армій — зустріч рідних братів, які досі не бачили одне одного, — додала і сили, і духу, і віри в перемогу. Об’єднана Українська армія прорвала Кам’янець-Подільський мішок і погнала червоних по всьому фронту, здобуваючи стратегічні міста й залізничні вузли — Проскурів, Жмеринку, Вінницю, Бердичів…

Штаб Головного Отамана Симона Петлюри виробив план походу більшими силами на Київ, а меншими — на Одесу, до Чорного моря. Задля цієї мети об’єднану армію було поділено на три групи. Центральну армійську групу — головну й ударну в поході на Київ — злютували два галицькі корпуси та Запорізький корпус Армії УНР під загальною командою галицького генерала Антона Кравса.

Серпневий наступ на Київ був швидким і успішним, особливо там, де шлях українському війську завчасно розчищали повстанські загони. Іноді повстанці тимчасово приєднувалися до частин регулярної армії, проте рідко знаходили спільну мову з її командирами.

1

Їхній курінь стояв за десять верст від Житомира в селі Вереси, коли через вістового надійшов наказ, що завтра, в неділю, вони повинні прийняти отамана Соколовського й погодити з ним спільні дії щодо подальшого наступу в напрямку Фастова. Мовляв, цей повстанський відділ береться забезпечити праве крило бригади, отже, саме з їхнім куренем триматиме найтісніший зв’язок.

Сотник Осип Станімір покликав поручника Мирона Гірняка на коротку нараду, і той побачив, що сотник знервований вкрай — так посмикував куценького правого вуса, що міг його зовсім вискубти.

— Що будемо робили?[2] — розгублено спитав він. — Мене шляк трафляє від цих партизанів. Придумайте що-небудь, пане поручнику.

— А що тут придумаєш? — стенув плечима Гірняк. — Наказ є наказ.

— Ви забули отамана Шуліку? — з докором подивився на нього сотник Станімір, наче це Гірняк видав таке розпорядження.

— Ну, ще б, — сказав Мирон. — Загін із самих полковників.

Їм добре запам’ятався той перший досвід «кооперації» з повстанцями. Коли готували удар на Жмеринку, тоді теж прийшла команда зв’язатися з отаманом Шулікою, який, було сказано, стоїть у сусідньому селі. Сотник Станімір, ідучи шукати отамана, взяв із собою поручника Гірняка, і вони швидко знайшли повстанців. Ті саме скупчилися біля цукроварні й вантажили мішки на підводи. Цукор був другою валютою після солі, тому ця ватага одразу видалася їм підозрілою. «Гей, хлопці! — гукнув сотник Станімір. — А де ваш отаман?» На що один кудлатий і чорний, як циган, чолов’яга сказав, що батькові-отаману нема коли з ними плескати язиком, бо він зараз воює з большевиками. «Он там за цукроварнею!» — махнув рукою «циган», щоб вони відчепилися, і в цей час по той бік цукроварні лунко застукотів скоростріл. Одна черга, друга, третя, але ніхто з повстанців не звернув на те ані найменшої уваги, ніякого тобі сполоху, вони й далі носили на зігнутих карках важезні мішки, і за тими мішками не видно було їхніх голів. Наче лантухи були їм замість довбешок.

Здивовані та спантеличені, Станімір з Гірняком, скрадаючись попід муром, вийшли на той бік цукроварні, звідки долинала стрілянина. Овва! Дебелий козарлюга в темно-червоному жупані примостився на розсосі старого ясена, ще на одній гілляці примоцував скоростріла й цілився десь у чисте поле, де не видно було ні живої душі, ні мішені.

Сотник Станімір підніс до очей далековид.

— Ніц не розумію, — сказав він. — Може, йому ті большевики ввижаються?

Вони підійшли ближче, Станімір почекав, поки отаман Шуліка випустить ще одну чергу, тоді голосно кашлянув. Знехотя озирнувшись, отаман подивився на візитерів, як пес на висівки, потім зліз-таки з ясена, і тепер уже вони дивилися на Шуліку такими очима, наче той спустився до них не з дерева, а зліз по драбині з неба. Вишневий жупан на Шуліці був пошитий із того гаптованого краму, яким обшивають сидіння у вагонах першої кляси і який батько-отаман чи його хлопці, вочевидь, здерли з дивану сальонки[3]. До цього жупана цілком пасували широчезні сині шаровари з таким низьким напуском на халяви, що з-під холош визирали лише задерті носаки чобіт, від чого здавалося, що батько-отаман не йде, а пливе по землі. На поясі в Шуліки красувалася коротка крива шабля-ятаган, а також маузер у дерев’яній кобурі, бомба й люлька. Та все це перевершували батькові вуса, схожі на добре витіпане конопляне прядиво, що двома пасмами звисало аж до грудей.

— Багатьох бусурманів поклали? — спитав Станімір.

— Звідси не видко, — поважно відповів Шуліка. — А пулімйот «шварцльоза»[4] хароший. Тіко тяга слабенька.

— Так, — погодився сотник. — Тяга слабенька, після доброї роботи тріскається. — І щоб не гаяти часу, відрекомендувався та повідомив про наказ корпусного штабу щодо спільного наступу з отаманом Шулікою.

Той прискаленим оком зміряв з ніг до голови сотника Станіміра, потім подивився на поручника Гірняка і з якоюсь дурнуватою радістю вигукнув:

— А я не піду!

— Як то — не підете?

— А так, не піду, і все! Бо ви австріяки!

Станімір з Гірняком перезирнулися: таке вони чули не вперше. Коли перейшли Збруч і, змучені, спраглі й голодні, маршували селами, люди, визираючи з-за тинів, називали їх австріяками, німцями й навіть англійцями. Ні до кого не можна було підступитися, кожне подвір’я являло собою окрему республіку, яку сторожував пес на довжелезному ланцюгу, а її президентом був сердитий і хитрий дядько в довгій російській шинелі. Незважаючи на літню спеку, тут чомусь усі чоловіки ходили в шинелях, киреях, довгих свитах чи навіть у кожушанках. Вони спідлоба дивилися на запорошених стрільців, що йшли та йшли нескінченною колоною, похилившись під вагою наплічників. Їхній одяг був сірий від куряви, запилюжені лиця заливав брудними патьоками піт. Услід за піхотою їхали гармаші, що сиділи на лафетах і тряслися на вибоїнах разом із гарматами, запряженими у дві пари коней. Колеса залишали на дорозі глибокі колії; товстелезні дула із чорними жерлами, темно-бурі сталеві щити, подзьобані кулями та осколками, наче віспою, не радували селян.

Над тинами звисали кетяги стиглих вишень, кожен стрілець тягнувся до них очима (Миронові здавалося, що всередині у нього все вигоріло), але ніхто не зірвав і ягідки. Вони, галичани, краще за тих дядьків у шинелях знали, що таке приватна власність. Вони були найдисциплінованішою армією у світі. Наймолодшою і найдисциплінованішою. Пройшовши сотні верст Великою Україною, вони не реквізували жодної крихти хліба, а коли настали жнива, пішли між боями по людях допомагати збирати врожай за п’ятий сніп. Були навіть жнивні сотні. Тоді всі й побачили, хто такі галичани, яка їхня мова й честь.

— Куди йдете? — часом питали їх люди.

І відповідь завжди була одна:

— Ідемо на Львів через Київ.

Усі, хто мав очі, побачили, а батько Шуліка таки зліз по драбині з неба, якщо назвав їх австріяками, і це був не жарт — почути таке від отамана, з яким разом іти до бою. Тут саме вчасно було послати Шуліку до дідька, але курінний Станімір мав наказ і до того ж він був найдисциплінованішим сотником найдисциплінованішої армії. Тому пояснив якомога стриманіше:

— Ми не австріяки, пане отамане. Ми галичани. Старшини Галицької армії.

— Знаю, — сказав Шуліка. — Але порядки у вас, як у тих австріяк. Після бою ви не дозволяєте ділити ясир.

— Який ясир?

— Ну, здобич, — не змигнувши оком, пояснив Шуліка. — Повинна ж козачня чимось поживитися після бою? Інакше який інтерес підставляти лоби під кулі?

Станімір не знав, що на те відповісти, його вже «шляк трафляв» од такої гутірки, та, опанувавши себе, він різко підвищив голос:

— Я прийшов до вас не торгуватися!

— А я вам нічого й не продаю, — сердито відповів Шуліка. — Ідіть звідки прийшли! Поки я добрий.

Була ще одна слушна нагода розвернутися й піти, однак коса вже наскочила на камінь. Сотник Станімір ураз виструнчився у військову поставу й суворим командирським голосом сказав, що відмова від виконання наказу карається за всіма законами воєнного часу, тому він, отаман Шуліка, постане перед польовим судом.

Шуліка напружився, переварюючи сотникову погрозу, а потім заревів на всю горлянку:

— Полковники, до мене!

В одну мить біля них опинилося кілька бойовиків із його ватаги, аж дивно було, як вони хутко покидали мішки й мовби проскочили крізь мур цукроварні. Курки зведені, револьвери відбезпечені, тільки наказуй, батьку.

Станімір із Гірняком теж потяглися до кобур, але тут Шуліка й собі прибрав військову позу, витягся, розправив плечі, розпушив вуса й сказав отаманським голосом:

— Панове полковники! Прийшов наказ од найвищого командування вдарити на большевиків разом з галичанами. Як ви, полковники, на це дивитеся?

— Як скажеш, батьку! — хором відповіли «полковники».

— А яка ваша воля? — спитав уже теплішим голосом Шуліка.

— Наших голів багато, а твоя, батьку, одна розумніша! — знов гуртом в один голос проказали «полковники». — Накажеш іти, то й підемо! Хіба нам що?

— На тому й порішили! — Шуліка вдоволено подивився на Станіміра. — Я виставляю дві сотні козаків. Коли виступаємо?

Загін Шуліки вчасно подовжив праве крило їхнього куреня, й вони пішли в наступ бравурно й злагоджено, хоча ворог ще здалеку привітав їх спершу гарматним, а потім щільним кулеметним вогнем. Галичани довший час не відстрілювалися, заощаджуючи набої, яких їм постійно бракувало, але без передиху просувалися вперед короткими та швидкими скоками. Зате праворуч од них стрілянина не вщухала ані на мить, повстанці Шуліки палили з усього, що тільки може стріляти, смалили з рушниць, револьверів, скорострілів, поручник Гірняк лишень дивувався, звідкіль у них стільки припасів, і, наслухаючи довжелезні кулеметні черги, думав, що тяга ніякого «шварцльозе» такого вогню не витримає. Безладна, але гучна й напориста пальба справляла враження і на ворога, бо невдовзі галичани перейшли покинуті червоними окопи, за якими була ще одна лінія оборони.

І раптом праворуч настала тиша. Там усе якось ураз заніміло, не чутно було ні стрілу, ні крику, ні звуку. Щоб довідатися, що це за партизанська хитрість, сотник Станімір послав туди стежу на чолі з поручником Гірняком, але той не знайшов від повстанців і сліду. Загін отамана Шуліки здимів, оголивши праве крило, і його довелося латати, розріджуючи впорядковані лави. На щастя, спротив червоних ослаб, і вранці галичани зайшли у Жмеринку, до якої з іншого боку вступила повстанська дивізія Юрка Тютюнника.

Найбільший рух був на залізничному двірці, де застрягло кілька червоних ешелонів з військовим майном та провізією. Сюди збіглося все живе й у дикому шарварку вирувало, горлало, сварилося, погрожувало, бо як тут загнуздаєш нерви, коли перед тобою повнісінькі вагони добра, де сіль, набої, взуття, одяг, сідла й навіть російські польові мапи, яких так бракувало галицьким старшинам. Біля ешелонів, куди вони підоспіли раніше, виставили охорону, а там, де порядкували повстанці, дійшло до сутичок, біля вагона з чобітьми та шкірою навіть зчинилася стрілянина.

— Назад! Розійдись!!! — пролунала команда, за якою теж гримнуло кілька револьверних пострілів.

Коли натовп розбігся, Мирон побачив, що на пероні лежить чоловік у темно-червоному жупані, щось підштовхнуло його ближче, і Мирон упізнав отамана Шуліку. Той лежав горілиць ще живий, мабуть, поцілили в спину, бо не видно було ні рани, ні крові, тільки передсмертна блідість уже залила його обличчя. Мирон нахилився над пораненим, і батько Шуліка його впізнав.

— Пробач, галичанин, — сказав він. — У нас скінчилися патрони.

Голова його впала набік, наче отаман Шуліка заснув.

2

Спершу вони побачили хмару куряви, яка швидко наближалася в їхній бік, а потім із тієї хмари вихопилося кільканадцять вершників. Це був добре виряджений почет отамана Соколовського, якого вони виглядали, і попереду, видно, їхав сам отаман — білий кінь, відкинувши голову набік, ішов такою легкою граційною риссю, що вершник то виринав, то наче тонув за його гривою. Щоправда, і верхівець той був невеличкий, — як на отамана, зовсім дрібний, — а те, що вони побачили ще через хвилю, ошелешило не тільки поручника Гірняка.

Була неділя, на царині біля Покровської церкви в селі Вереси зібралося чимало люду, своїх і чужих, якщо за чужих вважати стрільців-галичан, котрі теж поприходили на службу Божу (мали свого капелана, та принагідно тяглися до церкви). Після відправи вони розібрали кріси, складені в піраміду біля дзвіниці, але розходитися не поспішали, збиралися гуртами на царині, видивлялися дівчат, жартували й достоялися до того, що теж угледіли отаманський почет. А коли білий кінь з відливом тьмавого срібла став гопки, мовби вітаючи всіх красиво вигнутими передніми ногами, тоді не в одного стрільця тьохнуло серце. Хтось із бідовіших навіть присвиснув, у когось відчахнулася нижня щелепа, сотник Станімір потяг себе за короткого правого вуса, а поручник Гірняк тільки й подумав: «Ну, починається».

Та не кінь їх ошелешив, хоч було там чому дивуватися — срібний жеребець-араб мав лагідні блакитні очі, а дихав зміїним вогнем, роздуваючи рожеві оксамитові ніздрі, — однак приголомшив їх вершник на тому коні чи, певніше сказати, вершниця, бо то була дівчина із золотою косою, що спадала на ліве плече з-під козацької смушевої шапки. Зодягнута була як парубок — полотняні штани, шевронові чобітки з острогами, туга домоткана сорочина, підперезана шкіряним паском, на якому щільно сиділа кобура з револьвером. За плечима у дівчини був короткий австрійський карабін, ремінець якого навхрест оперізував її спереду якраз поміж тими пругкими пагорками, які теж видавали її стать. З маківки сивої шапки конусом звисав червоний шлик, і коли кінь, ще гарячий від бігу, крутнувся на місці, дрібно перебираючи стрункими ногами (чи, може, то вершниця навмисне так його розвернула), Мирон прочитав на шлику гасло, написане синім чорнилом: «СМЕРТЬ ВОРОГАМ УКРАЇНИ!»

— Здорові були, козаки! — голосно привіталася юнка, на що заскочені такою чуднотою стрільці загули врізнобій кожен по-своєму: «Здорова будь!», «Слава Ісу!», «З неділею!», а Петро Гультайчук навіть крикнув: «Гура!»

Упала коротка тиша. Від розігрітих на рисях коней терпко пахло потом і молодою травою — видно, недавно попаслися.

— Не треба «гура!» — сказала дівчина. — Бо так у бою ми переплутаємо вас із москалями. Як до того прийдеться, гукайте «слава!»

Решта вершників теж були на добрих конях, зодягнуті хто в чому — від світло-зеленого френча англійського крою до сірої свити, хто в папасі, хто простоволосий, але всі веселі й усміхнені, тільки зуби блищали на засмалених сонцем і нічними багаттями лицях. Віднині Мирон Гірняк завжди дивуватиметься їхній веселості — ці хлопці воюватимуть мовби завиграшки, весело йтимуть до бою і навіть умиратимуть весело.

Курінний Станімір повів очима по бравому товариству, шукаючи, хто з них отаман, але дівчина, вгадавши його намір, сказала:

— Я за отамана!

Тепер усі вони заново втупилися в неї, заново побачили це зовсім юне обличчя — вилицювате, з легким ластовинням на прямому носі, з повними вустами, над кутиком яких темніла родимка-мушка. Її синьо-сірі очі мали східну подобу через широкі, виразно окреслені вилиці.

Дівчина зіскочила з коня, і тепер було видно, що вона невеличкого зросту, зате дуже струнка — либонь, інстинктивно тяглася вгору, щоб здаватися вищою. Тут-таки спішився й вершник у блідо-зеленому френчі, перехопив у неї поводи, відступив з конем убік, і на його витягнутому обличчі застигла вся урочистість моменту.

Перекинувши карабін із-за спини на плече, дівчина стала перед сотником Станіміром.

— Мене звуть Маруся.

Вона трішки не вимовляла літеру «р» і від того здавалася майже підлітком.

— Добре є, — сказав Станімір. — А як звати вашого красеня?

— Василь Матіяш, — глянула вона на козака, що взяв у неї поводи. — Мій ад’ютант.

— Теж гарно. Тільки я питав про коня, — сказав Станімір.

Дехто реготнув, хтось пирснув у кулак, щоб не образити ад’ютанта, а один носатий вершник заіржав, як жеребець. Решта засміялися з носатого, і він, щоб ще більше привернути до себе увагу, дістав з кишені велику пожмакану хустину й так голосно висякався, що коні застригли вухами. Козаки загойдались у сідлах від сміху.

Срібний кінь з голубими очима й собі весело форкнув.

— Нарцис, — сказала Маруся. — Його звуть Нарцис.

Мирон Гірняк відчув, що в нього злегка паморочиться голова. Він почув, як шумує вітер у соснах. Вереси лежали впритул до лісу, і височезні сосни підступали майже до церкви. День був безвітряний, не гойдалася жодна гілочка, та Мирон добре чув шум у зеленому верховітті. Наче там тривожно дихала якась велика невидима істота.

Із церкви вийшов священик. Він подивився у їхній бік і, мабуть, упізнав Марусю, бо помахав їй рукою.

Осип Станімір знов повів очима по вершниках.

— А де ж отаман Соколовський?

— Нема його, — сказала Маруся.

— Як то нема? Я говоритиму тільки з ним.

— Це неможливо.

— Чому?

— Він загинув.

— Загинув?.. — перепитав Станімір. — Як?

Маруся не відповіла. Вона трохи помовчала, потім, дивлячись десь на верховіття сосон, сказала:

— Він був моїм братом. Тепер я за нього.

3

Василь Соколовський загинув одразу після того, як зустрівся з Головним Отаманом Симоном Петлюрою. Злий фатум завис над родиною. Смерть підстерігала братів Соколовських підступно, з-за рогу.

Так вийшло, що першим повстав наймолодший Лесик. Сталося це ще за німців і гетьмана, коли селами роз’їжджали каральні загони державної варти. Забирали в селян худобу, збіжжя, реманент, усе краще, що потрапляло під руку.

У Радомишльському повіті біснувався «дурний пан» — так селяни прозвали поміщика Вержбицького за те, що в голові у нього «відкрутилася гайка». Вержбицький, будучи помічником повітового старости Богданова, зібрав сотню грабіжників і, розгулюючи по селах, влаштовував екзекуції. Бив до крові тих, хто не знімав перед ним шапку. Дійшло до того, що в Потіївці він перепинив весільну ходу, коли молодий із боярами йшов до молодої, і нагаями примусив усіх танцювати для нього. «Ану-ка врежьтє гопака для дурного пана!» — наказав Вержбицький, уже й сам себе називаючи дурним паном. Лесика бісило, що вони цвенькали по-московському, а називали себе гайдамаками. «Кадюки[5] без’язикі», — плювався Лесик.

Його старші брати Василь і Дмитро, як статечні вчителі, пильнували Горбулівську гімназію, в якій директором була Дмитрова дружина Надя Круглецька. Соколовські, як тільки вдарила Лютнева революція, уже навесні зробили із земської школи українську гімназію, — таких тоді не було ні в Радомишлі, ні в Житомирі. Підпрягли до вчительства і свою молодшу сестру Сашуню, хоч та сама ще навчалася в Радомишльській гімназії, і Лесик часом возив її бричкою до містечка за тридцять п’ять верст. Сашуня взагалі була у них панією, їла тільки з ножем і виделкою, навіть свою улюблену ковмачку[6] спритно підгрібала ножиком на видельце. Вона й розмовляла грамотніше за всіх, повчала Лесика, хоч він був старший за неї на два роки, казати «він», а не «вин», «огірки» замість «гурки», «стеля», а не «столя», дарма що так по-тутешньому говорили всі горбулівці. Лесик не сердився, навпаки, пишався своєю сестричкою і, коли віз Сашуню бричкою до Радомишля, йому хотілося, щоб їх усі бачили. Атож, ви подивіться на цю панну в лисячій шубці, з-під якої стікає зелена шовкова сукня аж до блискучих черевичків. Ніжка у неї гарна, струнка, з високим підйомом, а на розчервонілому від холоду носику навіть не видно ластовиння, хоч воно їй теж до лиця. Ще немає шістнадцяти, а вже, вважай, учителька! Вони, Соколовські, всі тяглися до школи, тільки Лесик не надавався. У нього були свої плани.

Одного дня налетів на їхнє село «дурний пан» з кадюками: давай свиней, давай овес, давай хто що приховав. Хату дяка Тимофія Соколовського вони поминули, а на Лесика наскочили вже за селом, коли той повертався від італійця Ліви. Купець Ліва прибився до Горбулева з далекої Італії, купив тут землю, заклав каменярні й продавав горбулівський лабрадорит чи не всій Європі, а Лесикові того дня продав кінське сідло. Як побачив «дурний пан» Вержбицький те новеньке сідельце, аж затремтів: ти куди оце, ворохобнику, зібрався з кульбакою? Ану давай її сюди!

Лесик, звісно, уперся, набичився, але ж їх налетіла ціла зграя і всипали йому таких нагаїв, що Лесик тиждень відлежувався. Коли підвівся, розшукав Тимоша Олексієнка на прізвисько Корч і Родіона Тимошенка, які вже давно переховувалися від Вержбицького, бо, впіймавши двох його харцизяк, втопили у сліпчицькому кар’єрі. Тиміш Корч торік хрестив сина Лесикового брата Дмитра, тож вони швидко знайшли спільну мову. Лесик очолив партизанський загін, до якого потяглися всі, кому «дурний пан» залив сала за шкуру. Лесик усіх не приймав, лишень тих, хто мав коня та зброю, і так восени вісімнадцятого він уже мав «горбулівський полк» із трьохсот козаків. З Лесика став Олексою — отаманом Олексою Соколовським.

Коли наповратився іти на Радомишль, трішки подумав і перейменував свій полк на «курінь смерті». Якраз тоді гетьман Павло Скоропадський зрікся влади, німці почали збиратися додому. Вони сиділи тихо, як миші, коли Олекса з козаками зайшов у Радомишль. Оточивши на Торговиці каральний загін державної варти, в якому пригрілися шкуродери Вержбицького, горбулівці вибили все, що не встигло втекти. Тільки не знайшли там «дурного пана». Тоді «курінь смерті» підійшов на конях до папірні, де ташувалася німецька комендатура, й Олекса вдерся прямо до коменданта. Він вимагав видати Вержбицького.

Комендант Вібе через перекладача пояснив, що той накивав п’ятами і, ніби не довіряючи своєму тлумачеві, пробіг пальцями правої руки по долоні лівої — показав на мигах, як кивають п’ятами. Олекса йому повірив. І потім не міг собі пробачити, що не перекинув німецьку комендатуру догори дном — наступного дня він дізнався, що «дурний пан» схитрував точнісінько так, як і гетьман Скоропадський. Перевдягнувся жінкою і вдосвіта разом з німцями зробив так, як їхній комендант Вібе показував на долоні, — накивав п’ятами. Олекса вдовольнився тим, що пустив під лід кількох кадюків у річечку Черч. Пішов годувати раків й один із тих живоїдів, котрий разом із «дурним паном» підняв на Олексу нагайку.

Отаман «куреня смерті» повернувся до Горбулева на чудесному білому коні («прикупив» у козирного кадюка), у широкій кавказькій бурці, зодягнутій поверх черкески з нашитими на грудях газирями — гніздами для набоїв. На ньому вилискували високі кавалерійські чоботи, із сивої шапки звисав аж до пояса широкий червоний шлик, через якого большевики прозвуть отамана Кривавий Оселедець. Вивершувала цей парадний виряд довга гусарська шабля у білих піхвах, яка кінцем діставала до землі й котилася за отаманом на коліщатку.

Удома Олекса мав цікаву розмову із братом Дмитром.

— Ти зробив те, що годилося зробити мені, — сказав Дмитро. — Я все-таки прапорщик і вже понюхав пороху. Але знаєш, що мене здержало?

Олекса кліпав довгими білими віями (вони, Соколовські, всі були білобрисі) і намагався вгадати, до чого брат веде.

— Я не хотів іти проти гетьмана, — сказав Дмитро. — Хай ця влада була недолуга, але ми мали державу. Що буде далі, не знає ніхто. Хоча знов повернувся Петлюра. Він настановляє Директорію. Це, братику, наша влада. Тому я хотів тобі сказати, що ми маємо важніше завдання, ніж… — Дмитро на хвильку затнувся, але доказав. — Ніж ганятися за «дурним паном».

Це трохи вкололо Олексу, і він спитав із фуком:

— Чого ти хочеш від мене?

— Ти зробив добре діло, — примирливо сказав Дмитро. — Але в протигетьманському повстанні підняли голови й большевики. Далі вони потягнуть руку за Москвою. І це будуть наші найбільші вороги. Якщо ти готовий з ними боротися до кінця, то я з тобою. З мене шапка не впаде, коли для початку я очолю у твоєму курені кінну сотню.

— А далі? — спитав Олекса.

— А далі… — прапорщик Дмитро Соколовський подивився своєму безвусому братові в очі й сказав те, що потім повторюватиме ще не раз: — Будемо держати Україну.

Дмитро бачив далеко. Невдовзі в Радомишлі, Коростишеві, Брусилові заворушилися «єрусалимські козаки» зі своїми ревкомами й паркомами[7]. До них приєдналися деякі містечкові пролетарі, котрі теж не хотіли визнавати, як вони казали, петлюрівської влади. Були це люди вперті й лукаві, іноді задурманені большевицькою блекотою, іноді одержимі, але завжди ворожі до української самостійності. Завелася якась нова порода активістів на чолі з Мойсеєм Токарським, а біля них постійно крутилася і нова порода жінок — Соня Портной (саме так — не Портная, а Соня Портной), Роза Шейнблат, Клара Вера, Піпка Цімерман. Чого нова порода? Бо всі ці жіночки були схожі одна на одну — сухолиці, коротко стрижені, з міцно стиснутими губами. Здається, вони тільки й уміли сидіти на зборах та вчасно піднімати й опускати руки, ну, ще, може, могли б носити передачі в тюрму для своїх соратників. Тому дивним було, що до них приєднувалися і свої, як казав Дмитро, хохли-вилупки, котрі колотили в містечках робочим людом.

Дійшло до того, що в Коростишеві вони збольшевичили навіть загін вільних козаків, сформований переважно з місцевих каменотесів. Каменярні під час розрухи не працювали, злиденні й очамрілі від голоду робітники легко піддавалися на большевицьку пропаганду. Командири цих «козаків» Калістрат Гелевей та Іван Шуренок пішли на нечуване нахабство. Вони отримали у Фастові зброю від петлюрівського штабу, присягаючись, що підуть на фронт, а самі заховали в лісі біля Коростишева триста гвинтівок та двісті п’ятдесят тисяч набоїв і нікуди не збиралися йти. Більше того, Гелевей із Шуренком чекали слушного моменту, аби повернути цю зброю проти тих-таки буржуїв-петлюрівців. Щоб ще дужче вбитися в пір’я, вони наклали на місцевих євреїв контрибуцію в сумі двісті тисяч карбованців.

Розібратися з «вільними козаками» поїхав Олекса Соколовський. Третього січня (настав уже дев’ятнадцятий рік) горбулівський «курінь смерті» увійшов до Коростишева й оточив будівлю волосної управи. Смішно сказати, але на той час тут в одному приміщенні мирно сусідували комендатура Директорії і штаб большевицького ревкому. Коли охорону було роззброєно, Олекса — у чорній бурці, черкесці з газирями на грудях, у шапці з червоним шликом — зайшов до канцелярії, де вже збилися докупи й ревкомівці Калістрат Гелевей та Іван Шуренок, і петлюрівський комендант Пількевич.

Біла шаблюка на коліщатку вкотилася слідом за отаманом, потім зайшли його ад’ютант Петрусь Зозуля, члени штабу Тиміш Олексієнко на прізвисько Корч та Родіон Тимошенко. У кожного на рукаві була чорна пов’язка з білим черепом і двома костомахами.

— Що, козачки? — не вітаючись, звернувся Олекса до трьох незнайомих йому чоловіків. — Совдепію зібрались розводити?

Гелевей із Шуренком мовчали, а Пількевич, хапаючи ротом повітря, почав виправдовуватися, що ні, пане отамане, боронь Боже, нема в нас ніякої совдепії, і з його тремтячого голосу було видно, що цей безвольний чоловік опинився під чужою п’ятою.

— Хто тут Шуренок, а хто Гелевей? — не слухаючи його, спитав Олекса.

Ревкомівці назвалися.

— Обох під арешт! — сказав Олекса.

— За що? — в один голос спитали Шуренок із Гелевеєм.

— Ви знаєте. А будете придурюватися — для вас буде гірше.

— Може б, спершу побалакали? — боязко спитав комендант Пількевич.

— Сідайте з ними під арешт і там балакайте, — сказав Олекса.

— Ви затіваєте братовбивчу війну, — кинув через плече Гелевей, коли їх виводили з канцелярії.

Зачинили обох не в холодну, а в окрему кімнату, проте Гелевей і там охолов. Він почав благати вартових козаків, щоб його відвели до пана отамана, бо має сказати щось дуже важливе. Олекса дозволив. І тут Гелевей пустив нюні. Утерши сльозу, він сказав, що вдома у нього лишилася хвора мати, якій немає кому й води подати, що вона помре, якщо він не збігає хоч на хвилинку додому.

— Тікати мені немає куди, — сказав Калістрат. — А для більшої гарантії я вам, пане отамане, напишу розписку. Що я арештований і зобов’язуюся через годину повернутися.

— А що, — по-риб’ячому хапнув ротом повітря комендант Пількевич. — Хай напише розписку, я поручуся, що Гелевей свого слова додержить. Мати у нього справді на ладан дихає.

Олекса повірив.

Гелевей вийшов надвір і побачив, що горбулівські козаки осідлали коней, які належали його червоним партизанам, і витинають на них такі викрутаси, як циркові штукарі. Обеззброєні люди Гелевея тільки лупали очима, не розуміючи, що діється. Він спершу подався таки додому, нашвидку пообідав, а потім чкурнув до лісу. Перемерзнувши там дотемна, попросився до хати надійного товариша Петра Антоновича, який жив під лісом. Диво-дивне, але вночі прибився туди й Іван Шуренок. Він утік з-під арешту через вікно — хтось підсобив.

Гелевей із Шуренком сиділи в хаті, поки Петро Антонович ходив у містечко на вивідки. Казав, що їх, утікачів, шукають по всіх усюдах, Соколовський роз’їжджає зі своїм штабом по Коростишеву на білому коні, наклав на жидів контрибуцію в двісті тисяч: мовляв, ви платили совдепам, то й нам платіть. Боячись погрому, налякані жиди збирають гроші.

Пролилася і перша кров. Соколовці розстріляли Льоньку Бахтинського, одного з «козаків» Гелевея, за те, що той, колишній конокрад-кримінальник, хотів хапнути буланого жеребця в самого Тимоша Корча.

— Баба з воза, — сказав Гелевей. — Я б і сам його прикандичив.

Він загадав Петрові Антоновичу тихо скликати їхніх людей: нехай переказують нищечком один одному, щоб сьогодні опівночі зібралися на Кудрявці у хаті Йосипа Панфілка.

Видалася темна й морозна ніч. Зійшлося майже сотня озброєних людей. Гелевей знав, чим їх підігріти. Він сказав, що Соколовський на ранок готує погром і постраждають не тільки жиди. Петлюрівцям начхати на бідних каменотесів. Треба рятуватися.

До містечка рушили чотирма групами, одна з них пішла захопити телефонну станцію, що стояла на околиці. Коли там пролунали постріли, Олекса з ад’ютантом Зозулею та п’ятьма козаками поскакали розібратися, що сталося. Тим часом нападники швиденько повернулися до своїх, й Олекса застав на станції лише горбулівську варту. Ніхто не второпав, що воно стріляло. Хтось наче спросоння розважився та й пішов спати. Заспокоївши козаків, Олекса поїхав до штабу.

Білий кінь, ступивши одним копитом на міст через Тетерів, тривожно застриг вухами. У пітьмі блиснув вогонь рушничного випалу. Куля прошила чорну бурку, черкеску й розписку, яку Гелевей дав отаманові. Шуренок влучив у серце.

Олекса упав на міст. Його ад’ютант Зозуля кинувся до отамана, але не встиг навіть зіскочити з коня. Смертельний постріл зупинив Петруся Зозулю. Під зливою куль ще п’ять козаків змушені були галопувати куди очі бачать. Услід за ними, розтинаючи грудьми холодну темряву ночі, помчав білий кінь Олекси Соколовського.

Без отамана й решта горбулівців розгубилися, запанікували, кожен сам рятувався як міг. Дехто кинувся навтьоки через Тетерів, провалився на тонкому льоду й скупався разом з конем, дехто потрапив у полон, але ощасливлений перемогою Гелевей відпустив бранців додому. Пам’ятаючи про розписку та своє чесне слово, він навіть сказав полоненим, аби вони передали рідним Кривавого Оселедця, що ті можуть забрати тіло. Його ніхто не чіпатиме, воно, задубіле, лежатиме на морозі, поки не розтягне звірина, тож нехай приїжджають.

Поїхав по Олексу батько, горбулівський дяк Тимофій Соколовський, разом із дочкою Сашею. Вона сама напросилася, хоч і страшно було, але знала, що так татові буде легше. Возив колись її Лесик до Радомишля, тепер вона його повезе, тільки не бричкою, а на санях, запряжених парою тих-таки стаєнних коненят.

Олекса лежав під перилами мосту роздягнений до білизни, хтось поживився його буркою, черкескою, білою шаблею й козацькою шапкою з червоним шликом. Він був зовсім не схожий на себе — чуже обмерзле лице із заледенілими повіками вже втратило навіть маску смерті. Біляве волосся покострубатіло, шия зчорніла, спідня сорочка на грудях була бура від крові.

— Хіба це Лесик, тату? — спитала Саша.

— Лесик на небі, — сказав Тимофій Соколовський. — А це його прах.

Він сам узяв на руки закоцюбле синове тіло й поклав на сани.

Довго їхали мовчки. Саша думала, що треба оплакати брата, але горло закам’яніло, в очах було сухо й порожньо. Може, тому вона пізно помітила, що їдуть вони не тією дорогою, якою їхали до Коростишева. Перед Кам’яним Бродом старий Соколовський повернув на Кайтанівку.

— Тату, — сказала Саша. — Ми ж не туди поїхали.

— Туди, — відповів батько.

Далі старий узяв попід лісом на Пилиповичі.

— Поховаємо Олексія так, щоб ніхто не знав де, — сказав він. — Є тут свої люди. Поможуть викопати яму. Земля мерзла.

— Лесика ждуть удома, — сказала Саша.

— Нічо’, менше буде плачу. А ти ось візьми, бо я забуду. — Він дістав із торби в передку саней жовту свічку. — Перед тим, як опустимо в яму, даси йому в руки громніцу[8].

Саша взяла свічку, і раптом її аж підкинуло.

— Тату, дивіться!

Старий озирнувся і не повірив очам.

Їх доганяв білий кінь.

4

Маруся сказала, що до походу на Київ вона може виставити тисячу козаків — триста кінних і сімсот піших.

— То у вас ціла бригада? — здивувався Осип Станімір.

— Бригада імені Дмитра Соколовського, — сказала Маруся. — Маємо кулемети й батарею гармат.

Вони сиділи у штабі, який розміщався в хаті того священика, що помахав Марусі рукою. Ще надійшли команданти 1-го й 3-го куренів — поручники Антон Тарнавський і Данило Бізанц. Старшини слухали Марусю, час від часу перезиркуючись між собою і зводячи вгору брови. Їх тішили триста кінних — у галичан з кіннотою було сутужно, — і менше радували сімсот піших. Вони вже трохи побачили повстанців, котрі воювали незгірше за вишколених вояків, але важко надавалися до «кооперації» з регулярними частинами. Особливо, коли бої розгорталися вздовж залізниць і треба було швидко вагонуватися до потягів. Повстанці неохоче відривалися від своїх гнізд.

— Ви ще не знаєте нашу піхоту, — сказала Маруся. — Мої козаки, як роззуються, то біжать собачою риссю так само швидко, як коні. А хто не встигає, той хапається за стремено верхівця і мчить поряд із ним.

Старшини знов перезирнулися і ще вище скинули бровами.

— Не вірите? — Маруся звузила свої східні, ніби трішки підпухлі, очі й подивилася на поручника Гірняка. — У нас є козак, який воює тільки босий.

— Характерник? — спитав Данило Бізанц.

— Чаклун, — сказала Маруся, і в її погляді промайнув такий дивний полиск, наче вона й сама була чаклункою.

Може, тому Маруся й стала отаманом, подумав Мирон Гірняк. Інакше як пояснити, що під руку цього дівчати стало тисяча козаків? Хоча що тут пояснювати? Він, поручник Гірняк, теж підкорився б їй залюбки.

— А ваші гармаші так само прудкі? — поцікавився Данило Бізанц.

Маруся вловила його іронію, але не взяла до серця.

— Маємо дві польові тридюймові гармати. І дві гаубиці, тільки вони заховані в Тетереві.

— У річці? — здивувався Данило Бізанц.

— А що? Змащені гармати добре зберігаються у воді. А чи прудкі наші гармаші? Побачите. Коли летять через поле, то гарматки стрибають, як жаби.

— І влучно б’ють? — допитувався Бізанц.

— Ще й як! Але головне не в тому, куди поціляють гармати.

— А в чому?

— У тому, що вони піднімають дух козаків.

— І залякують ворога, — додав поручник Тарнавський. — Влучив не влучив, а страху наженеш.

— Золотоверхий Київ не годиться обстрілювати з гармат, — сказав Данило Бізанц. — Не можна руйнувати храм, навіть якщо там ховається ворог.

У поході на Київ галичани вбачали щось надприродне. Узяти столицю для них важило більше за всякий тріумф. Посідання Києва для них означало повернення віри, а може, й самого Бога.

— Ні, — сказала Маруся. — Ви помиляєтесь.

— У чому? — спитав Данило Бізанц.

— Ворога треба нищити скрізь. Руїни храму іноді святіші за його первісну досконалість.

— Перепрошую, — Станімір торкнувся правого вуса. — А скільки вам, ясна пані, років?

— Двадцять, — не змигнувши оком, сказала Маруся.

Старшини знов перезирнулися, повівши усміхненими бровами.

— А показуєте на молодшу! — сказав Станімір.

— Я вродилася на молодий місяць.

Радше на сонце, подумав Мирон Гірняк. Тільки молоде весняне сонце могло подарувати таку золоту косу. І веснянки, і родимку над кутиком вуст, і магічний блиск очей. Не чаклунський, а синьо-гарячий тривожний блиск.

— Давайте до справи, панове! — сказала Маруся. — Ми ж не на прощу йдемо до Києва, правда ж?

Та саме тоді, коли Осип Станімір розгорнув на столі мапу, прискакав вістовий і передав новий наказ корпусного начштабу отамана[9] Льобковіца. Галичани мусили вдосвіта завагонуватися в Житомирі й залізницею вирушати на Київ через Козятин, а Марусі дозволялося приєднатися до них біля Фастова — і то лише з кінним загоном.

Марусі… дозволялося… — скептично всміхнувся поручник Гірняк. У них що — сім п’ятниць на тиждень?

Марусю наказ не засмутив.

— Ми там будемо швидше за вас, — сказала вона і, дзенькнувши острогами, підвелася з-за столу.

Сотникові Станіміру, видно, ще не хотілось прощатися, бо він запитав:

— А чому ваша бригада назвалася ім’ям Дмитра Соколовського?

5

Дмитро узяв собі за вину, що так необачно загинув Олекса.

Не знав усієї правди. Довго ходив мовчазний, нічого не чув, нікого не бачив.

Жив із дружиною та малим сином Євгенком у двох кімнатах гімназії і часто виходив до вітряка, що стояв край села навпроти їхніх вікон — палицею можна докинути, сажнів за шістдесят. Сідав там, курив, думав. Подовгу видивлявся на Дівич-гору, що височіла за версту від села у бік Радомишля. Щось креслив дубчиком на снігу.

Одного дня він пішов на Лапаївку до батька, зайшов у стайню, де в потемках білів Олексин кінь. Засідлав його, примірявся, незчувся, як виїхав за село. Застояний жеребець легко переходив в алюр, був м’який у поводах, сиділося на ньому зручно, немов у кріслі.

Дмитро вже був готовий, коли до нього прийшли Тиміш Олексієнко-Корч, Ничипір Круподеря та Матей Мазур із Пилиповичів. Робіть щось, Дмитре Тимофійовичу, ви ж офіцер. Невже подаруєте їм братову смерть?

Хтозна, що відповів би на те прапорщик Соколовський, якби знав, що чекає його попереду. Мова не про смерть, а про зраду й запроданство, яких доти Дмитро ще не встиг звідати. Не міг же він знати, на скільки мільйонів оцінять його голову та хто спокуситься на ті гроші. Тому відповів їм так, як колись сказав братові:

— Будемо держати Україну.

Спершу він зібрав невеличкий загін, до півсотні перевірених козаків, а коли навесні червона повінь залила Україну й московський лапоть наступив на горлянку селянам, отаман Соколовський мав уже ціле військо. Кілька тисяч повстанців важко було тримати прикупі, тому Дмитро поділив їх по селах на сотні і згукував під слушний момент товкти москаля. Після того, як гаряче діло було зроблено, отаман відпускав козаків додому хазяйнувати.

Штаб узяв під свою руку Тимофій Соколовський. Дмитро хотів було відмовити батька, але старий тупнув на нього ногою, мовляв, не командуй, бо зніму паска, тоді побачимо, хто з нас старший.

Вони й не помітили, як у цій катавасії знайшла собі роботу Сашуня. Якось після служби Божої дяк Соколовський завважив, що біля церкви зібрався чималий гурт парубків і старшого чоловіцтва. Підійшовши ближче, він побачив у центрі кола свою найменшеньку пестунку, яка переконувала всіх, хто носить штани, йти в повстанці. «Знову кров проливать?» — загув хтось у натовпі, на що Саша сказала, що так, не всі голови уціліють, але втрати у боротьбі завжди будуть меншими за ті, яких ми зазнаємо в покорі. «Проклянімо смиренність тих, хто, сидячи на печі, вигріває рабську сподіванку, що біда обійде його стороною», — сказало це жовтороте пташеня, яке невідь у кого вдалося. Та в кого ж? Бабуня у неї була відунею, мати ворожить, а воно, хоча й гімназію вже закінчує, і собі туди само. Ну-ну! Он і ще котрийсь огризнувся, одначе слухають, пороззявлявши роти, наче дівчина їх на весілля запрошує і зараз кожному дасть по шишці. Глянувши на присадкуватого Санька Кулібабу, котрий невдоволено чмихав носом, вона сказала, що страхопуд може висиджувати яйця в теплі, як та квочка (тут уже всі загигикали), але хай пеняє на себе, коли червоний півень клюне його в «подушку».

Мине якийсь час, і Тимофій Соколовський на власні очі побачить, як цей «страхопуд» Санько Кулібаба зітнеться в рукопашному бою з червоними. Троє підуть на нього з багнетами, а Санько вхопить рушницю за дуло й гатитиме нею, наче люшнею, по головах, поки не розтрощить три черепки й кольбу своєї ж таки рушниці. Тільки дуло залишиться в Санькових руках, коли недобиток попросить його: «Дабєй, браток», а він скаже: «Чорт тобі брат» — і витре спітніле чоло закривавленим рукавом. «Чим же я тебе доб’ю, — виправдовувався потім Санько, — як ти своєю макітрою мені ружжо понівечив. Було б не лізти під гарячу руку».

Згодом Сашуня уже була зв’язковою і якось принесла вістку, що від Житомира на Коростень ітиме ешелон з кавалеристами й верховими кіньми. Вирішили перестріти гостей уночі біля Андріївки. Розгвинтили рейки, почекали, поки проскочить перевірочний порожняк. Матей, приклавши вухо до рейок, сказав, що за п’ять хвилин ешелон буде тут, пора розбирати колію. Розібрали, залягли в захисній лісосмузі. Із темряви вихопилося більмасте око світла, почулося бадьоре чахкання паротяга. Хтось відчув солодкий лоскіт під «ложечкою», хтось холодок, Матей підбив шапку вище на лоба — навіть у темряві було видно його блаженну посмішку.

Машиніст помітив халепу, різко загальмував, та пізно — гримнули буфери, заскреготали колеса, вагони полізли один на одного. Здійнявся крик, ґвалт, злякано заіржали коні, б’ючи копитами об підлогу вагонів. Козаки сипнули по ешелону з кулеметів, на пострах жбурнули під потяг кілька гранат. Хлопці саме розігрілися і рвалися до бою, але з вагонів ніхто не відстрілювався.

Дмитро дав команду припинити вогонь. Коли втихло, раптом почали відчинятися двері вагонів, і звідти полетіли на землю рушниці, револьвери, шаблі. Після того з піднятими руками виходили червоноармійці, ставали рядком уздовж колії, сліпо вглядаючись у ніч. Двоє кинулося тікати до лісосмуги, але їх наздогнав короткий разок із «люйса»[10], що його випустив Тиміш Корч.

Дмитро розгубився. Стільки полонених — куди ж їх подіти?

Хлопці тим часом підбирали на землі трофейну зброю, виводили з вагонів коней, виносили сідла, скриньки з набоями, знайшли навіть п’ять легких кулеметів. Дев’яносто коней із сідлами й новенькі «люйси» так розчулили отамана Соколовського, що він вирішив відпустити полонених.

— За те, що ви не чинили спротиву, я вам дарую життя, — сказав Дмитро. — Їдьте у свою Расєю і більше сюди не вертайтеся. Ще раз мені попадетеся — розстріляю на місці.

Матей не повірив своїм вухам.

— Наче бачу, — сказав він. — Оце розвернуть вони свого поїзда й поїдуть навпрошки через поле в Москву. Дурне діло робиш, отамане. Я б їх викосив до ноги.

— Пізно, — остудив його Корч. — Не годиться отаманові слово ламати.

Після того, як Дмитро поколошматив червоних від Радомишля аж до Звягеля[11], підмосковський большевицький Раднарком, що сидів у Харкові, оголосив бандитського отамана Соколовського поза законом. Двадцятого квітня, якраз на Великдень, червоні вирушили на Горбулів — сподівалися в таке свято заскочити соколовців зненацька. Три сотні піхоти, кінний полк та дві гарматні батареї підходили до села з боку Чайківки.

Довідавшись про ворожі гармати, Дмитро спохмурнів: дійде до бою — село ляже в руїнах. І він вирішив залишити Горбулів. Повстанську збірку призначив у сусідньому лісі.

Москалі спокійно зайшли до села, здивовані тим, що тут немає ніяких гайдамаків, якими їх так лякали. Зібрали людей на майдані, і їхній командир Аралов, міцний горбоносий молодик із цапиною борідкою, наказав видати отамана Соколовського, інакше доведеться спалити село, а декого й розстріляти. Аралов говорив з людьми, не злізаючи з дончака, який норовисто перебирав ногами у «білих шкарпетках».

— Нє хотєлось би в такой дєнь портіть всєм настроєніє, — сказав він, дістаючи з портсигара цигарку й постукуючи нею об срібну кришку. — Но єслі видадітє нам бандіта, всьо абайдьоцца.

— Конєшно, знайдемо, — вийшов наперед дід Горошко, котрий теж колись служив в армії і був там, хвалився, правою рукою царя. — Отаман зараз, видно, десь засів при пасці й ковбасці й той… — дід Горошко дав щигля собі в підгорля. — А ми його теплого вам і знайдемо. Тільки ж і ви, товаришу, не погордуйте нашою паскою і ковбаскою. Та й солдатики нехай причастяться крашанками.

— Харашо, — сказав Аралов. — Только бєз шуток. Са мной шуткі плохі.

Він розмістив свій штаб тут-таки біля майдану в хедері[12], а до вечора вся солдатня, що розквартирувалася по хатах, була п’яна хоч викрути й дивувала горбулівців чудернацькими пісеньками, від яких або в’янули вуха, або нічого не можна було второпати.

Ех, люблю тібя за ето,

Што ти мілка Лісавєта!

Оп-ца-ца, оп-ца-ца,

Нєт начала, нєт канца!

Дехто з них заснув у хліві на сіні, хтось захропів під припічком, лише командир кавполку Аралов, виставивши охорону, спав у теплій постелі. Йому пообіцяли до ранку знайти Соколовського, а як не знайдуть, то отаман і сам прийде, щоб не постраждали його односельці. Він такий.

Опівночі Саша, крадькома переходячи село, не побачила ніде живої душі, скрізь було тихо, і та глибока тиша навівала тривогу. Біля костелу вона набралася такого страху, що ледве встояла на ногах. Від польського цвинтаря на неї посунуло щось темне й велике, воно голосно дихало, сопіло, наче якась почвара, Саша з переляку застигла й не мала сил утікати. Раптом воно зупинилося і заревло несамовитим голосом на всеньке село. Минув ще якийсь час, поки вона, знетямлена, зрозуміла, що то був величезний бугай, який десь одірвався з прив’язі й тепер блукав неприкаяний у темноті. Він тяг за собою довгого ланцюга, прикріпленого до кільця в ніздрях, крутив головою, подзенькуючи тим ланцюгом, рвав ратицями землю, і в його ревінні чувся такий відчай, від якого дрижав увесь світ.

Саша побігла до лісу, не озираючись, хоч їй здавалося, що почвара сопе їй у спину, брязкаючи ланцюгом. Вона розповіла Дмитрові про все, що вивідала в селі, і той наказав козакам обсадити Горбулів з усіх боків — так, щоб відступ до втечі лишався тільки в одному напрямку, до Чортового лісу. Ліс цей був мочаруватий і заболочений, в його багнах справді могли водитися чорти, й оскільки перейти ці нетрища було важко навіть своїм, то чужинцям і поготів. Головне — спрямувати їх правильно; для цього Дмитро звелів поставити з трьох боків Горбулева гармати, але бити так, щоб стрільна минали село, гатити на пострах, підсилюючи вогонь із кулеметів.

Одну сотню він заховав на острові у Чортовому лісі, куди можна було дістатися лише вузенькою річечкою. Якщо комусь вдасться намацати брід, то щасливчик потрапить прямо чортам у зуби.

Відкривши вогонь серед ночі, Дмитро в Горбулів не заходив, даючи москалям втікати до Чортового лісу, аби не битися з ними в селі. Коли стежа доповіла, що кіннота й піхота поперли на болота, тоді й козаки тихо зайшли в село подивитися, чи ніхто тут не забарився. Дехто з гостей, не маючи честі, таки загаявся, тож мусив розплатитися за великодню вечерю життям. Кумедну штуку побачив Дмитро на подвір’ї діда Горошка: «права рука царя» зв’язав налигачем двох п’яних кацапчуків і провадив з ними виховну годину: «Ви хотіли побачити отамана Соколовського? То куди ж ви тікаєте, ось він прийшов, як я йому й наказував».

А в Чортовому лісі червона кавалерія наосліп місила трясовину. Коні брели по черево у болоті, кіннотники загрібали ногами багно, задирали їх угору поперед себе, й здавалося, що вони їдуть на коровах. Так казав Санько Кулібаба, котрий, чатуючи на острівцеві, багато чого побачив.

Чорний дончак комполку Аралова ґрасував попереду, не видно було не те що його «білих шкарпеток», а й ніг, наче кінь плазував по болоті на животі. Аралов, заляпаний багнюкою, скидався на сатану, котрий осідлав безногу тварину. У тій колотнечі він загубив картуза, Санько й гадки не мав, що це їде командир, та доведений до відчаю Аралов сповз із дончака й потяг його за повід до річечки, яка щасливцям давала змогу вибратися на сухе. Саме тоді, коли Аралов ступив у воду, Санько прицілився, затримав дихання й натиснув на спусковий сучок. Чортовим лісом покотилася кручена луна, на кінці дула спалахнув вогник, засліпивши Санька, але він почув, як хтось гепнувся у воду.

Горбулівці пояснять Санькові, що він прикінчив самого Аралова, бо знайдуть у вбитого срібний портсигар, на якому вигравіювані ведмедики в ранковому лісі, і віддадуть той портсигар Санькові як його законну трофейну здобич.

— Подумаєш, — пхикне Санько з удаваною байдужістю, — якийсь там Аралов. Я, коли вгледів те болотяне страховисько з цапиною бородою, то подумав, що то сам главковерх Троцький.

Санько Кулібаба наче накаркав. У травні проти Дмитра Соколовського червоні кинули 5-й кінний полк імені Троцького, потім ще два піші полки. Але Дмитро був удатним. Він уміло оборонявся, доводячи давнє правило, що партизани найкраще б’ють ворога тоді, коли втікають од нього. Хоча й сам нападав, не раз вимітав червоних із Радомишля, Звягеля, ходив аж на Макарів і Бишів. Большевики звинувачували його в погромах, але то брехня.

Зайшовши на початку липня до Звягеля, Дмитро зібрав містечкове населення й звернувся до нього від щирого серця:

— Моє слово насамперед до синів Ізраїлевих! — сказав Дмитро. — Ніхто так не любить вас, як я. Повірте, у моєму селі я ріс разом з такими, як ви, і між нами ніколи не було бійок. Я готовий боронити кожного з вас, але маю тільки одне прохання. Не стріляйте нам у спину. Якщо комусь осоружна Україна, за яку ми кладемо свої голови, то нехай шукає собі іншого краю. Світ великий! Але, ще раз кажу, не стріляйте у нас з-за вугла, не плюйте у душі християнам, не оскверняйте наші церкви.

У Звягелі дійшло до того, що члени ревкому Чорненький, Ціолтан та Ананьєв відібрали у духовенства книги актів громадянського стану, а коли парафіяни запротестували, караульний батальйон відкрив вогонь по церкві. Прихожани в паніці розбіглися, та вже наступного дня проти комуни піднялося дві тисячі хліборобів із довколишніх сіл — вони зайшли в містечко з ціпами, вилами, палицями. Половина бійців із п’ятиста червоноармійців караульного батальйону, вважай, усі християни, відмовилися стріляти у своїх одновірців. А ті, що лишилися на боці ревкому, косили беззбройних людей з кулеметів. Найдужче лютували самі ревкомівці — під їхні кулі потрапили навіть жінки та підлітки.

До Звягеля влетів зі своєю кіннотою Дмитро Соколовський, і цього разу замість отамана заговорила його товаришка шабля. Половину червоних соколовці винищили з розгону, решта розбіглися хто куди; більшість поховалися в самому містечку, розгнівані селяни вишукували їх по хатах і крамничках, по стайнях, льохах і коморах. Кари не минули й ревкомівці, котрі збиткувалися над священиками, — Ананьєва та Ціолтана знайшли у підвалі скоб’яної лавки, де й порішили на місці, Чорненького ж витягли з печі такого чорнющого від сажі, що впізнали тільки тоді, коли він заблагав пощади. Щоб не оскверняти піч, безбожника вивели надвір і втопили в нужнику.

Серед нехристиян було чимало китайців, котрі затято обороняли большевицький парком, відстрілюючись до останнього патрона; дядьки з ціпами дивувалися, що ці вузькоокі відбиваються завзятіше за москалів, тому влаштували їм справді погром — убивали штилями, заступами, дрючками.

— Так їх, так косооких! — підохочував розлючених дядьків Матей Мазур, гарцюючи на гнідому коні, що почорнів од поту, і споглядаючи, як селяни трощать кілки на головах китайців. — Ану дужче-дужче! По макітрі його!

Не знав Матей, що його жде точнісінько така смерть. Десь вона, безноса, походжала вже близько.

— Диви, як треба воювати! — показував пальцем Матей на закривавлену голову, що лежала окремо від тулуба, — хтось із селян воював косою.

Година гніву добігала кінця. Козаки Соколовського ховали шаблі у піхви, даючи повоювати селянам. Бойове хрещення не зашкодить нікому.

Матей пошукав очима Соколовського. Той, сидячи у сідлі, скручував цигарку, тютюн розсипався з-під пальців — ще не вляглося тремтіння в руках, яке з’являється в запалі бою.

Матей, відпустивши поводи, і собі дістав кисет, та раптом його гнідий так схарапудився, що вершник ледве не вилетів із сідла — під копита коневі покотилася ще одна голова.

— Чого, дурний? — Матей натягнув поводи, але якби він стояв на своїх ногах, то й сам би позадкував. Попереду стояла сама смерть із косою, тільки закривавлене лезо було закріплене не впоперек кісся, а стриміло вгору, як спис. Чоловік, який стискав обіруч косу, з голови до п’ят був забризканий кров’ю і, п’яно хитаючись, водив каламутними очима на всі боки — хто там іще, підходь.

Матей розвернув коня і під’їхав до Соколовського.

— Бачив? — спитав він, мацаючи себе по кишенях. Не помітив, коли загубив кисет із тютюном.

— Бачив, — сказав Дмитро.

— І як?

— Їх сюди ніхто не кликав.

— Я, кажись, кисет загубив, — сказав Матей.

— Аби не голову, — гостро подивився на нього Дмитро: на підмізинному пальці Матея блищала золота каблучка, якої раніше в нього не було.

— Кисета жалько, — сказав Матей.

— Там що — теж було золото?

— Звідки?

— Сам знаєш. Побачу — розстріляю.

— Ну, ти, їй-бо, наче маленький.

Дмитро подав йому свій кисет.

— Кури.

— Нє, — образився Матей. — Я згадав, де він у мене випав.

— Не вертайся.

— До дідька! — кинув Матей і пустив коня на те місце, де погубили голови китайці.

Чоловіка з косою там уже не було. Селяни гуртами розходилися по домівках, ніби вертали з польових робіт.

Кисета Матей не знайшов. Він стягнув з пальця каблучку і сховав у кишеню. «От, їй-бо, наче маленький», — сказав сам до себе.

Після походу Соколовського на Звягель большевики поставили його в один ряд з отаманами Зеленим, Ангелом і Струком. За Дмитрову голову вони пообіцяли сім мільйонів рублів.

***

Початок серпня приніс нові надії. Об’єднана з галичанами Армія УНР гнала червоних до Дніпра. Повстанські загони де могли розчищали шлях українському війську.

Того вечора Дмитро Соколовський повернувся зі своїми козаками аж із Макарова — територія його отаманської влади розрослася на півтори сотні верст. Дмитро був у гуморі, покликав брата Василя і декого з учителів на вечерю до своєї гімназійної оселі. Сиділося, як ніколи, весело, допізна.

Ніч була тепла, але по-серпневому свіжа. Надя відчинила вікно, лишивши фіранки завішеними. Вони заворушилися під подихом нічної прохолоди.

Ближче до півночі гості розійшлися. Василь же затримався, мовби його щось не пускало. Випили ще по чарці — удвох, по-братському. Дивились один одному в очі й мовчали.

— Додому… надовго? — спитав Василь.

— Не знаю, — сказав Дмитро. — Чекаю розпорядження від самого…

— Петлюри?

— Від нього. Починається інша війна.

Вогник у гасовій лампі, що стояла на столі, почав осідати.

— Гас кінчається, — сказала Надя і заходилася прибирати зі столу.

Дмитро вирізав кружальце сирої картоплини й поклав зверху на отвір у ламповому склі — вогник піднявся.

У сусідній кімнаті крізь сон схлипнув Євгенко. Надя вийшла до дитини.

— Ти поставив хлопців коло вітряка? — спитав Василь.

— Ні, всі перетомлені, — сказав Дмитро. — Сторожа біля Дівич-гори, коло кар’єру, на підступах до села. А тут кого нам боятися?

Він підвівся і ступив крок до вікна.

Зайшла Надя, рипнула дверима — вітерець ворухнув фіранкою.

Бахнув сухий револьверний постріл. Куля влучила Дмитрові в чоло, він упав, навіть не зойкнувши.

Крізь вікно влетіла граната й підстрибнула на підлозі.

Василь щосили штовхнув Надю до сусідньої кімнати і впав долілиць. Граната рвонула, згасло світло, Надя, вхопивши з ліжечка дитину, наосліп кинулася до дверей.

Василь перекотився до сусідньої кімнати, коли крізь прочинене вікно влетіла ще одна граната, об стіну залопотіли кулі.

Надя вискочила з дитям на ґанок і ледве не налетіла на чорну постать. Це був їхній кум Тиміш Олексієнко-Корч, хрещений батько дитини, яку вона тримала на руках. Надя спершу подумала, що Тиміш підоспів на поміч, та він прошипів:

— Якщо комусь писнеш, я твоє щеня розірву на шматки.

Корч розтанув у темряві.

Більше ніхто не стріляв. У Наді дзвеніло в голові. Зайшовся плачем Євгенко, та вона його не чула. Земля хиталася під ногами.

Притискаючи до грудей дитину, Надя повернулася до кімнати.

Було темно і страшно. Біля мертвого Дмитра на колінах стояв Василь.

— Митю… Митю…

Усвідомлення смерті вдарило її в серце. Вона не могла ні закричати, ні обізватися до Василя.

Він повернув до неї обличчя, схоже на чорну маску.

— Що там… надворі? — спитав.

— Нікого, — сказала вона.

***

Тієї ж ночі Василь зібрав на сполох найпевніших козаків.

Приголомшені, вони не хотіли вірити, що отаман загинув. Щойно ж він разом із ними повернувся додому. Саме прізвище Соколовський для них важило так багато, що вони тут-таки обрали на отамана Василя. Був у Соколовських ще один брат, найстарший, Степан, але він носив рясу й шаблю до рук не брав. Мав парафію в Янівці.

Збираючи вночі козаків, Василь думав, що, може, почує від них щось важливе чи й сам запримітить яку-небудь хитрість, бо все скидалося на зраду. Тільки свої знали, що Дмитро повернувся з Макарова, розпустив загін на спочинок, а сам поїхав додому.

Такої думки був і Тиміш Корч, котрий першим явився на склик.

— Хтось із своїх продався за сім мільйонів, — сказав він. — Подивимося, кого сьогодні не буде.

Не з’явився Матей Мазур. Жив він у Пилиповичах, проте Василь послав по нього верхівця і той не застав Матея вдома. Де він — ніхто не знав.

Усе зрозуміло було тільки большевикам. Вони написали в «Красном листке», що Дмитра Соколовського з його поплічниками оточили в школі червоноармійці караульного батальйону і вкинули у вікно п’ятнадцять бомб. Однак бандит виявився таким живучим, що довелося дострілювати. У кишені вбитого знайшли листа від поміщика Вержбицького (виходило, що «дурний пан» був приятелем Соколовських), у якому той просив отамана не падати духом, бо в Україну прийшов генерал Денікін на з’єднання з Петлюрою.

Матей не з’явився й на похорон, хоч провести отамана в останню путь прийшли не тільки всі горбулівці, але й сотні людей з довколишніх сіл — Чайківки, Модулева, Заньків, Корчівки… Такого похорону ще не бачили ні Горбулів, ні Радомишль, ні Житомир. Окрім місцевого батюшки Дмитра Гов’ядовського, було багато приїжджих священиків, серед них і Степан Соколовський — високий, худий і такий само білобрисий, як усі брати Соколовські.

Відспівали отамана на подвір’ї гімназії, потім на лафеті повезли на цвинтар, хоч це було зовсім недалечко. Процесія не вміщалася на вузькій вуличці від гімназії до цвинтаря.

«Ех, батьку-батьку», — тяжко журилися козаки, які йшли за труною з рушницями за плечима, жінки всі плакали, бо який же він батько, як йому двадцять чотири годочки — лежить он геть молодюсінький, тільки вітер ворушить білявого чуба.

Разом з козаками йшла його сестричка Саша й вела за труною білого коня з уплетеною в срібну гриву чорною стрічкою.

Аж тут від Дівич-гори вдарила гармата, заторохкотіли кулемети, десь на Бедилівці[13] впали гарматні стрільна. Лава червоних із двох батальйонів посунула на село. Довідавшись про похорон Соколовського, большевики не могли пропустити такого зручного моменту, щоб помститися горбулівцям за ганебну поразку, а заодно й захопити тіло отамана. Поглумитися над мертвим було ознакою їхньої доблесті. Вісімсот карателів відкрили вогонь по жалобній процесії.

Люди в паніці кинулися тікати, залементували жінки, заплакали діти, білий кінь рвав повід із Сашиних рук. Кулі свистіли над головами, хурчали в листі дерев, зривали тріски з вітряка. Підібравши ряси, священики шукали очима, куди заховатися. Дехто з людей побіг до костелу, що стояв недалеко від цвинтаря через дорогу, дехто поліз у вітряк, горбулівці розбігалися по хатах, ламаючи тини й перелази.

Отаман Василь Соколовський подав свою першу команду «До бою!»

Озброєні козаки розгорнулися в лаву. Частина їх залягла в рову відразу за цвинтарем, частина побігла ліворуч до польського кладовища, що лежало за костелом і теж від поля було обнесене ровом. Праве крило розтяглося за вітряком. Сили були нерівні, бракувало кулеметів, проте густим рушничним вогнем вдалося стримати натиск, поки труну з тілом отамана переклали на підводу, і Василь Матіяш удвох із Саньком Кулібабою вдарили по конях. Ніхто не бачив, де вони того дня переховувалися, ходили чутки, що їх прихистив у своєму кар’єрі італієць Ліва.

Глибокої ночі отамана Дмитра Соколовського поховали на цвинтарі в сусідньому селі Корчівка. Цей цвинтар також лежить за селом, тому ніхто нічого не чув і не бачив. Не було ні священиків, ні велелюддя, ні лафета, покритого килимом. Із родичів попрощався з Дмитром лише його старший брат Василь. Коли притрусили свіжу могилку бур’яном і гілками, Василь опустився в її узголів’ї на одне коліно й сказав:

— Прости, брате… — Помовчав, потім додав: — Будемо держати Україну.

А біля горбулівського цвинтаря бій тривав недовго. Дізнавшись, що труну з отаманом вивезено, козаки ще трохи постріляли й десь поділися. Були — й нема.

Червоні вдерлися в село. Щоправда, кількох занесли на руках, серед них і комісара Чаріна-Броварського, котрий ухитрився впіймати кулю якраз у те місце, де начіплюють ордени. Не щастило червоним командирам у Горбулеві, але Чаріну-Броварському поталанило в тому, що для нього була вже готова могила. Коли червоноармійці пішли на цвинтар копати яму для комісара, то з радістю закмітили купу сирої землі, біля якої вже зяяла яма. Туди вони й укинули Чаріна-Броварського з великими почестями, після чого розповзлися по селу. Ходили по хатах зі своєю старою піснею: «Жарь, сука, яішніцу! Ставь на стол водку і лєпі варєнікі, тваю мать! Карміла, падла, бандітов, тєпєріча нас пакорміш».

Удаючи, що шукають «бандитів», червоні вешталися по коморах, степках[14], заглядали в скрині, по запічках, й оскільки цього разу ночувати в селі не збиралися, то гребли все, що підверталося під руку. Хліб, сало, полотно, заполоч, курей, — пір’я літало по всьому селі, — квашенину запихали в кишені й за пазуху, розсіл дзюрками витікав з-під холош. Від них ішов щурячий сморід, такий їдкий, що навіть коти розбігалися з диким нявчанням.

— Ну, вже всяких набачилися, — казали горбулівці, — німців, австріяків, кадюків, а такої ненажерливої голосрачі ще не було.

У когось завалили кабана й уже смалили його серед села над ставком, до якого впадала річечка Свинолужка, а туди далі в бік кутка Лапаївки над Свинолужкою у берегових заростях був замаскований «рушничний верстат» Соколовського, себто зброярня. Ніхто ніколи не ходив через ту місцину, заклята вона була, водила там людей нечиста сила, не один горбулівець блудив ночами над Свинолужкою, і ніколи це добром не закінчувалося.

Не знав цього один миловидний солдатик, щось понесло його понад річечкою в ті густі верболози. Кращий за інших був цей кучерявий хлопчина, може, ще не встиг стати звіром, бо всі москалі справляли нужду прямо на вигоні біля ставка, а він вирішив пройтися берегом річки-струмочка. Ішов, ішов, поки не набрів на вхід у якусь немовби печеру, але з дверима й замком. Він нюхом відчув, що тут якась хитра бандитська схованка, і вже хотів гукнути своїх, як раптом покликали його:

— Ей, салдатік!

Кучерявенький озирнувся і ледь не присвиснув — за три сажні від нього стояла молодесенька дівчина в тоненькій літній сукні й так заклично до нього всміхалася, що можна було здуріти.

— Как тєбя зовут? — грайливо спитала вона.

— Мєня? — кучерявий ковтнув повітря. — Міхєй. А тібя?

— Догоніш — узнаєш! — дивлячись йому в очі, дівчина позадкувала від нього на кілька кроків.

Не вірячи такому щастю, кучерявий теж нерішуче ступив уперед і зупинився.

— Ну? Нє бойся, Міхєюшка! — підохотила вона і знов відступила на крок-другий, а він так само боязко наблизився до дівчини. Це вже було схоже на гру, яка от-от розгориться.

— Давай, радімий…

Він перший рвонув з місця, і дівчина теж помчала вздовж берега понад річкою. Бігла вона легко та пружно, то підпускаючи його ближче, то знов відриваючись, іноді він уже майже діставав її рукою, та в останню мить дівчина додавала швидкості, і він хапав у жменю повітря. Вона бігла босоніж, а на ньому були важкі черевики з обмотками до колін, через те кучерявий не міг її швидко догнати. Перед ним миготіли її стрункі ноги, сукня від бігу злітала вгору, відкриваючи вище дівочу звабу, солдат від того дурів, ще дужче налягав на ноги, змахуючи з обличчя гарячий піт, та знов ловив у жменю лиш вітер. Коли здавалося, що ні, йому її не догнати, дівчина враз спіткнулася і впала на моріжок.

Кучерявий майже налетів на неї. Не вірячи такому щастю, він навалився на дівчину, почав тикатися засапаним ротом у її шию, волосся, щоки, вуста. Відчуваючи гостру нестримну насолоду, він здивувався, що дівчина не дуже й пручається, не кричить, не кличе нікого на допомогу, хіба що злегка опинається, ховаючи стиснуті губи. Від солодкої втіхи йому аж кольнуло в серце, він навіть не встиг відчути болю, коли сталева в’язальна шпиця, яку дівчина вихопила з тугої золотої коси, увійшла йому в груди.

Він затих миттєво, здувся, як проколений міхур, дівчина скинула його з себе на зелену траву. Якийсь час вона дивилася в його трохи здивоване, але загалом спокійне лице, їй зовсім не було страшно від того, що вона вперше вбила людину, дівчина ще не повірила до кінця, що це таки сталося. На його грудях не було крові, і їй здавалося, що він ще може ожити, ось-ось підведе голову, схопиться на ноги і знов кинеться її наздоганяти. Від цього їй було тривожно й трохи моторошно. Однак зайда не ворушився, не дихав, хоча й змінювався з лиця, але то вже були порухи не життя, а смерті.

Вона подивилася на шпицю, яку тримала в руці, і на ній теж не побачила крові, довгий сталевий дротик був чистий, ніби ним проткнули не серце, а клубок вовни. Однак дівчина не сховала шпицю в косу. Вона хотіла її викинути в річку, та передумала й застромила під кору старої верби.

6

Біля Фастова курінь сотника Станіміра потрапив у таке прикре оточення, що здавалося, їм прийшла амба.

Спершу все було якнайліпше — після гарматного обстрілу ворожих позицій вони пішли в наступ і біля Трилісів зім’яли червону лаву, змусивши її до відвороту. Розпорошений ворог, безладно відстрілюючись, тікав уздовж залізниці. Збадьорені успіхом, стрільці щодуху поперли вперед, але тут із-за насипу вихопилася червона кіннота і з дикунським галайканням почала огинати їхнє запілля.

Станімір відчув, як у нього всередині щось обірвалося. Замішання охопило старшин, стрільців, Мирон Гірняк намагався згадати команду, яку подають під таку смертельну облогу, але на думку спливло тільки «Отче наш…»

— У гнізда-а-а! — розкотисто, з усіх сил закричав Станімір. — Скоростріли! У гнізда!

Команда покотилася від сотні до сотні; широко розтягнута полем розстрільна, стискаючись, мов пружина, швидко збиралася в гурти, ладувала кулеметні гнізда. Стрільці на ходу насаджували на кріси багнети.

Перші кіннотники на правому крилі врізалися в галицькі лави, кілька стрільців упали під їхніми шаблями. Застукотіли кулемети, сипнув густий рушничний вогонь, дико заіржали коні. Густе липуче повітря запахло смертю. Нервова дрож пробігла Мироновим тілом, в одну мить він угледів усю свою сотню. Лиця стрільців змінилися, Мирон такими їх бачив лише під Янчином, коли польський генерал Галер кинув проти галичан армію з шести дивізій, озброєних до зубів французами. Це були обличчя тих, що безоглядно йшли на смерть, і кожен думав лише про те, як узяти за своє життя якомога дорожчу плату.

— …Нехай буде воля Твоя… — Мирон тамував нервове дрижання, яке, затихаючи, збиралося під серцем у тугий клубок.

Йому здавалося, що кожен стрілець щось викрикує, але за суцільною стріляниною нічого не було чути. Він уловив лише голос Петра Гультайчука, який поруч із ним кропив з кулемета, наспівуючи чудернацьку пісеньку, почуту від когось уже на Великій Україні. «Бабусю рідненька, ти всім помагаєш, яке ж мені горе, ти, може, вгадаєш», — спокійно, без надриву співав Гультайчук, акомпануючи собі на скорострілі, який грав веселу пісеньку смерті. Під цю пісню вже не один кавалерист завис на коні униз головою, котромусь кулеметна черга перебила путлицю від стремена, і він, сучий син, виявився таким здоровенним, що вивільнена зі стремена нога волочилася по землі. На кіннотникові стирчав рогом угору будьонівський ганчір’яний шолом з великою, теж ганчір’яною, диявольською пентаграмою на лобі, і коли він упав разом з убитим конем, то не полетів шкереберть, а красиво ліг поруч свого чотириногого товариша, обнявши його за шию.

Упав закривавлений Юрко Рабенчук, здивовано схопився за груди Зеник Богуш — лице його стало великим-великим. Затявся Гультайчуків кулемет — люфа розпеклася до межі. Петро спересердя плюнув на неї, аж зашкварчало, і перестав співати. Пекельний жар з’їдав легені.

— І прости нам провини наші…

Попід лісом виринула ще одна хмара кінноти й теж поперла прямо на них. «Це все», — з якимось дивним спокоєм подумав Мирон, шукаючи очима Станіміра. Осип стояв, широко розставивши ноги, й від того здавався нижчим. З його розірваного вище ліктя рукава цебеніла кров, Осип винувато всміхався у почервонілий вус — видно, торкався його закривавленою рукою. Всміхався винувато, зніяковіло, але мовби з полегкістю: «Відвоювалися». Миронові захотілося сказати йому на прощання щось дуже хороше, адже вони разом воюють уже третій рік; познайомилися в російському таборі для австрійських військовополонених аж під Пермою, звідти разом втекли, коли в Росії почалася революція, і відтоді не розлучалися. Спершу подалися до Києва, де розпочалася війна за Україну, та потрапили у такий революційний безлад, що соромно згадувати. Замість безоглядного визволення Краю з московського ярма Київ півроку мітингував на вулицях, а провідники Центральної Ради боялися навіть думки про творення власної армії. Вони довго вимучували універсали про автономію, а коли, нарешті, зважилися проголосити незалежність, московсько-большевицька орда вже стояла біля воріт. Осип з Мироном були тоді в похапцем зліпленій із прибулих галичан гарматній півбатареї поручника Яреми й наприкінці січня їх кинули проти червоних під Полтаву, та вже через два дні надійшов наказ повертатися на загрожений большевиками Київ. Після кількаденних боїв за місто горопашне українське військо покотилося на Житомир і далі на Захід. Осип з Мироном доїхали потягом до Проскурова, звідти дісталися до Підволочиська, і там, у рідній Галичині, знов повернулись на коло своє — потрапили до австрійських окопів. Вони разом пройшли італійський фронт, потім польський і, нарешті, мусили пройти цей, большевицький, останній, який вів їх через Велику Україну на Київ, бо так їм було написано згори, що до вільного Львова ви, хлопці, дійдете лише через Київ. Та бач — не судилося. Між італійським і польським фронтами вони удвох на день заскочили у Дроговиж до Мирона додому, а як від’їжджали, Миронова мама Марія сказала Станімірові: «Припильнуйте за ним, Осипе. Він такий неуважний у мене. — І шепнула Осипові на вухо. — Віршник».

Може, тому Станімір тепер і всміхався так винувато, що згадав маму Марію. Бідна жінка, її чоловік, Миронів батько, поклав свою голову ще на Маківці, старший син упав на горі Лисоні, а тепер от меншенький… більше нікого в неї немає.

— Осипе, — сказав Мирон, і собі усміхаючись. — Дякую тобі за все.

Це вперше він звернувся до сотника на «ти», ніби тут уже не було ні старших, ні молодших за рангом, перед смертю всі були рівні. Та Мирон мав на думці інше. Кров текла з рукава Станіміра, але ні йому, ні комусь іншому й на гадку не спало перев’язувати рану — на таку розкіш часу вже не було. У лівій руці Станімір стискав револьвер, шкодуючи, що не навчився стріляти з лівої.

— Іди до дідька, — сказав він.

Нова лава кінноти летіла такою рівною хвилею, що навіть большевики, які тільки-но взяли в лещата курінь, пороззявляли роти від подиву.

— Лава! Ла-а-а-ва! — покотилося над полем, і минула ще хвиля-друга, поки вони почули гучне й виразне «Слава!»

Три сотні вершників з піднятими вгору шаблями, розсипаючись полем, летіли на запілля червоних.

— Слава! — мов по команді, гримнули в один голос стрільці. — Сла-а-ва!

Червоні розліталися в різні боки — хто за насип, хто вздовж залізниці, хто наосліп чимдалі у поле. Через безтямну панічну втечу здавалося, що вони сидять на конях наохляп і без стремен. Один сміливець на гарному буланому коні втікав останнім, раз по раз озираючись, і через те, що він часто крутив закутаною в будьонівку головою, був схожий на дятла.

Вершниця на білому арабові кинула до плеча карабін. Навіть її кінь затамував дихання, і його ніздрі сіпнулися тільки на постріл. «Дятел» вилетів із сідла.

— Маруся… Маруся… — зашелестіли голоси у висушених горлянках.

— Звідки вона взялася?

— Бог послав.

— Ще б трохи — і нам амінь.

Її було видно здалеку. Мирон Гірняк замість того, щоб усміхнутися до Станіміра (біля нього вже порався санітар), не зводив очей з отаманші. Вона була далеко від нього, але Мирон добре бачив родимку над кутиком її вуст. Червоний шлик розвівався на смушевій шапці, золота коса спадала на груди, а він чомусь бачив тільки цю родимку, хоч її не можна було побачити з тої відстані, де стояв поручник Гірняк.

Стрільці поволі світлішали на виду — пекельний вогонь бою вичахав на гарячих лицях.

Над витоптаним полем стояла низька курява недавньої битви. По коліна в тій куряві бігав буланий кінь убитого кавалериста, подзенькуючи порожніми стременами.

7

Бої за стратегічний залізничний вузол Фастів видалися тяжкими, і головний тягар випав якраз на 8-му Самбірську бригаду, до якої входив 2-й курінь Осипа Станіміра. Червоні стягли сюди величезні сили, бо цей вузол мав забезпечити відворот їхньої 14-ї армії, що пробивалася з-під Одеси на з’єднання з 12-ю совєтською армією в районі Києва.

Місцевість до наступу була незручною — багато лісів, поля порізані рівчаками та вибалками, у м’якому піщаному ґрунті в’язли ноги. Большевики окопалися неподалік залізниці, по якій сюди-туди сновигали панцерні потяги. З обох боків гатили гармати, було чимало загиблих, не одного стрільця поховали без капелана й хреста.

22 серпня галичани масованим ударом з південного заходу зламали опір ворога і, змівши його позиції, взяли Фастів. Фортуна підморгнула їм і з Білої Церкви — там большевиків розтрощив Запорозький корпус разом із Дніпровською дивізією отамана Зеленого.

У Фастові служба етапу[15] підігнала купільний потяг для відвошивлення, стрільці змили з себе порох і кров. Настрій був би зовсім бадьорий, якби не страхіття, яких вони надивилися в місті. Мирон уже бачив таке і в Житомирі, і в Козятині — залиті кров’ю катівні, гори чоловічих та жіночих трупів (большевики називали це «разгрузкой тюрем от ненадежного элемента»), понівечені тіла з виколотими очима, відрізаними носами й вухами, — а тут, у Фастові, вони ще й натрапили на льох, у якому москалі живцем замурували родину з трьома маленькими дітками.

Удосвіта вони вирушили в напрямку Києва. Центральна армійська група мусила посісти лінію Білгородка — Боярка — Глеваха — Васильків — Велика Бугаївка. 8-ма Самбірська бригада дістала наказ іти на станцію Васильків і Глеваху, а 2-га Коломийська — захопити саме місто Васильків. Перед Києвом це була остання лінія оборони, і тут червоні оскаженіли до краю. За спинами своїх же бійців вони виставляли загороджувальні загони, які стріляли в тих, хто змушений був відступати.

Лютував полк «Чорних чортів» імені Льва Троцького, сформований із карних злочинців. Їхні кулемети безжально косили й москалів, і хохлів, котрі затесалися до большевицького Таращанського полку (цей полк, як і Богунський, мав українську назву лише напоказ, для пропаганди, бо насправді хохлів там зібралася жменька). Курінь сотника Станіміра тут і там натрапляв на трупи червоних, посічені кулеметами «чорних чортів».

Деякий час на шляху куреня було вільно, лише вряди-годи назустріч вискакували невеличкі большевицькі роз’їзди, але, вгледівши противника, вони швидко щезали з очей. Марусині козаки, які цього разу забезпечували ліве крило, знудилися від такого «котячого» маршу. Отаманша через вістового передала Станімірові, щоб він не хвилювався, коли їх не буде чути.

Щільним вогнем зустрів їх ворог недалеко від Боярки, причому вдарив згори несподівано, коли вони підіймалися схилом, шукаючи якого-небудь прихистку чи лісочка. Збиралося на дощ, треба було його десь пересидіти, а тут тобі маєш — напоролися прямо на большевицькі окопи. Відходити назад було не з руки, їх би згори подесяткували з кулеметів, тому Станімір дав команду розсипатися в розстрільну й брати ворога швидким приступом.

Спершу хтось крикнув «Гура!», та стрільці, вже навчені досвідом, підхопили його як «Слава!», і той гук покотився під гору, під гору, під гору, вони бігли за ним з усіх сил, вони на весь світ кричали «Слава!» й незчулися, як опинилися на узгір’ї в чужих окопах, де вже не було нікого. Москалі пішли врозтіч, тут ще до всього вдарила блискавка, торохнув грім, куди тій гарматі, і червоні розбігалися, як руді миші. Стрільці захоплено дивилися їм услід, дивуючись, що іноді, як Бог поможе, можна взяти висоту без жертв, дивуючись, що чоловік, якщо йому припече, може отак швидко бігати, ніби саме життя втікає від нього, а він наздоганяє його з останніх сил, щоб торкнутися бодай кінчиком пальця. Утішені легкою перемогою, вони забули, що шукали сховку від дощу, і, коли впали перші важкі краплі, звели очі до неба, підставили запилюжені обличчя дощеві, хапали його пересохлими губами, ловили гарячими щоками, по яких стікали чорні цівки дощу, поту й бруду.

Та от іще дивина: десь немовби з-за їхніх спин, трішечки зліва, але так, наче просто з їхньої лави випорснув загін кінноти і, поминувши стрільців, помчав услід за втікачами. Попереду летіла Маруся, Маруся, Маруся! — червоний шлик розвівався за нею, білий кінь під дощем набрав кольору темного срібла, але Мирон бачив тільки темну родимку над кутиком вуст, Маруся була вже далеко, а він бачив цю родимку й чув — не бачив, а чув — тривожний блиск її синьо-сірих очей.

Ворога переслідував не весь Марусин загін, лише сотня вершників полетіла вслід за чужою піхотою, яка щезла за пеленою дощу. Поручник Гірняк знав із мапи, що десь там за версту-другу повинна бути цегельня, і якщо москалі встигнуть засісти за її мурами, то вершникам буде непереливки. Там навіть можуть стояти свіжі сили большевиків.

— Пане сотнику! — звернувся він до Станіміра. — Накажіт прискорити крок.

***

Це був відомий партизанський маневр, коли на знетямлену від страху піхтуру, що кидає ноги на плечі, зненацька налітає кіннота й вирубує всіх до ноги. Спершу втікачі, побачивши, що за ними ніхто не женеться, знов почали збиватися докупи. Одна ватага сховалася за осокорами, що росли вздовж польової дороги, друга побігла за скирту, треті, спотикаючись і падаючи на слизоті, блискали п’ятами в лісопосадку.

Дощ періщив уже стіною, блискавки очищали повітря — так його очищають хіба ще шаблі. Молоденька кобила Василя Матіяша страх як любила дощ — не бігла, а танцювала, поблискуючи «панчішками». Мокрий англійський френч на Василеві блищав, як клейонка, а з великого хижого носа скапувала вода.

Маруся теж промокла до нитки, цупка сорочка прилипла до тіла, поверх сорочини був ще легенький твинчик[16], який Маруся зодягала заради кишень — у правій і зараз насипом лежало зо два десятки набоїв до нагана, що заміняв їй шаблю. Чого-чого, а шаблі Маруся не брала до рук — чи заважка була для неї біла козацька зброя, чи, може, з якої іншої причини, але й у кіннотній атаці головними для неї були карабін і наган. Уміла тримати дистанцію з ворогом більшу за розмах шаблі чи списа, а стріляла що з карабіна, що з револьвера краще за багатьох козаків, хоч козачня в Марусі була добірна, особливо ця горбулівська сотня, з якою вона вискочила на прогулянку під веселий літній дощик. Більшість із них воювали ще з Лесиком — Пилип Золотаренко, Семен Гарманчук, Іван Горобей, Оверко Лапай, Степан Помпа, Саків Галдун… Він, цей Саків Галдун із кутка Галдунівка, справді галдикав більше, ніж треба, але зараз мовчав, зараз йому більше важили вуха, аніж язик. Вуха й «гочі», як казав сам Саків Галдун.

Праворуч від нього скакав на чистокровному горбоносому киргизі[17] чистокровний шляхтич Льодзьо Ліпка. У Горбулеві жило багато поляків, і Льодзьо мешкав на вулиці, яка так і називалася — Перша Шляхта, а ще ж за нею були Друга й Третя Шляхта. Коли москалі зґвалтували його наречену Марильку — поглумилися прямо біля костелу на цвинтарі, Льодзьо пішов у козаки до Дмитра Соколовського. Жорстоким став Льодзьо — тільки своїй Марильці, якій щось зробилося з головою і яку він кохав після того ще дужче, міг усміхнутися, а так більше ніхто не бачив посмішки на його тонкому, як лезо, лиці.

Ліворуч від Сакова Галдуна приострожував свою гніду кобилу Гальку Санько Кулібаба, який за срібного портсигара з ведмедиками виміняв добру нагайку, та зараз замість нагайки Санько полоскав на дощі голу шаблюку.

Найбільшим і найогряднішим серед них був Микита Шульга. Навіть коли він спокійно сидів на коні, не їхав, — сідло рипіло під ним тільки від того, що Шульга дихав. Микита й справді був шульгою — рубав з лівої руки, але так, що з одного живого москаля робив два неживих. Рубав навпіл від плеча, наче дрова колов. А як бив по черепу, то ціляв тупим боком шаблі, щоб не пощербити «жало». Шабля хрякала об головешку, як об макітру. Хоч у душі Микита Шульга був добрий, він і москалів раніше любив, казав, що вони люди непогані, тільки їх роздрочили німці, посваривши з нами, ось вони, братушки, прийдуть — і ми заживемо з ними у мирі. Та коли ці братушки прийшли й забрали в Микити те, що він любив найдужче, Микита оскаженів, бо найдужче він любив, як пахне його хлів і загорода з худобою. Стане, було, ввечері коло загороди й не може надихатися теплим духом худібки, соломи та влежаного гною. Нема тепер того добра у Микити, є тільки шабля, що хрякає об макітри братушок, яких добрий і лагідний Микита десь у глибині душі досі жаліє і любить.

Найстаршим серед них був Оверко Лапай. Йому перейшло вже давно за тридцять, але Оверко вийшов найменший зростом. Це був маленький заїкуватий чоловік, який у своєму житті не вбив і мухи, хоча тертий мисливець Оверко міг у ту муху поцілити з револьвера на один лише звук. Він і гармату вмів наводити на удар. Колись, ще при покійному Дмитрові Соколовському, їм треба було завалити паротяг, Оверко так і казав «завалити», наче йшлося про козу чи кабана на полюванні. Гармат тоді в них було чимало, але всі негодящі. На рисях підігнали цілу батарею, миттю відлетіли передки з кіньми, і три гармати стали на пагорбі вряд. Навідники заметушилися біля панорам[18], та вийшов пшик. В одній гарматі заклинило снаряд, який заштовхнули в казенник, не стерши з нього пісок, у другій зносився спусковий механізм, у третій барахлила панорама. Тоді Оверко через дуло видивився на мішень, навів його, перехрестився і всадив стрільно прямісінько під паротяг. На большевиків він був лихої волі відтоді, як разом із посівним збіжжям вони забрали в нього положисту[19] корову, лошака та троє свиней з пацятами. Навіть волосний воєнком Щегловітов обурювався таким грабунком: «Да, Авєркій, с табой пєрєгнулі ми палку, канєшно. Но ти нє сєрчай, ми вєрньом тєбє всьо с ліхвой». — «А к-к-коли?» — заїкувато спитав Оверко. «Скоро, — заспокоїв його Щегловітов. — Вот пастроім камунізм, і гасударство тєбє всьо вєрньот».

Повернули поки що тільки коня замість лошака, та й то Оверко забрав його силою у покійного воєнкома Щегловітова. Добрий кінь трапився — сидячи на ньому, Оверко й тепер відчував шенкелями[20], як шумує кров під його вороною шкірою. Змокрілий жеребчик вилискував глянсом.

Гарно було! Грім відкочувався десь на Глеваху, попереду блищали мокрі осокори, руді від глини струмки бігли вздовж путівця. У шумі дощу глухішими стали Марусині команди:

— Галдун — на дерева!

— Кулібаба — посадка!

— Ліпка — в обхід!

Саків Галдун з двома десятками козаків подався на осокори, Санько Кулібаба повів найбільший відділ на лісопосадку, Льодзьо Ліпка погнав за посадку в обхід.

Маруся розвернула Нарциса до скирти. Вона відчувала, що ворог десь близько, зараз хлопці на нього наскочать і тоді — що кому на роду написано. За пеленою дощу Маруся не помітила небезпеку, впритул налетіла на червоноармійця за скиртою — побачила прямо перед собою мокру блискучу шкірянку й сіре обличчя в кашкеті з темною зіркою. Разом із пострілом Маруся відчула, як по щоці цвьохнув гарячий струмінь повітря від кулі. Тієї ж миті в її руці підстрибнув наган. Той, що був у кашкеті, вхопився за груди і впав ницьма під ноги Нарциса. Його зойк був схожий на відсирілий постріл.

Глухо заторохтів «люйс». То Степан Помпа, не злізаючи з коня, «помпував» червоних уже олов’яним дощем. Стрілянина спалахнула за осокорами, охнула граната в лісопосадці. Першого, хто підвернувся під ліву руку, Микита Шульга «розколов» навхрест. Із козаків упав тільки Льодзьо Ліпка, він полетів сторч головою разом з горбоносим Киргизом, обоє вони ще довго їхали поповзом по слизькій траві, і не знати було, хто з них живий, а хто мертвий. Виявилося, що живі обидва, — у Киргиза відірвалася підкова, він спіткнувся і дав сторчака, притиснувши Льодзьові ногу до землі. Поки Ліпка прийшов до тями, бій закінчився.

Його й боєм назвати важко, так собі, колотнеча. Може, тому, що відразу впав командир, може, червоних налякали шаблі чи дике іржання бідолашного Киргиза, але вони почали підіймати руки. При цьому — Маруся вперше таке побачила — вганяли гвинтівки дулом у землю. Козакам це не подобалося, вони не любили стріляти у неозброєних і жалувати їх теж не любили — то все одно, що відкладати борги на потім. Хлопці, як і їхній товариш Оверко Лапай, звикли розраховуватися відразу, не чекаючи комунізму.

Разом із колотнечею закінчився дощ. Він ущух раптово, й залягла така густа тиша, що в неї можна було встромити багнет. Прозоро засвітилося повітря, над полем подекуди здіймалися низькі хмарини — після грози парувала земля.

Маруся зіскочила з коня і, подзенькуючи острогами, підійшла до скирти. Червоний командир у чорній шкірянці й темно-синьому галіфе лежав долілиць, зарившись носом у землю. Біля нього валявся бінокль з розбитими скельцями.

— Йому не жарко в цій шкурі? — спитав Оверко Лапай.

— Уже ні, — сказав Саків Галдун. — Хочеш позичити?

— А дірок там багато? — допитувався зануда Лапай.

— Кажись, одна.

— Хе, одна. А якщо куля пройшла навиліт?

— Тоді дві, — сказав Галдун.

— Пані отаманшо, — почула Маруся позад себе голос ад’ютанта Василя Матіяша. — Там… полонені просяться.

— У нас нема полонених, — не озираючись, сказала Маруся.

Василь переступив з ноги на ногу.

— Так, але вони хочуть вам щось сказати.

— Підведіть.

Їх було з півтора десятка. Ще молоді, мабуть, комсомолята, вони бадьорилися з останніх сил, але обличчя були вже мертвотно-бліді.

— Ви справді отаманша? — недовірливо дивився на неї високий, згорблений у плечах молодик.

— Кажіть що хотіли.

— Тут таке діло, — перевів він подих. — Дозвольте нам перед смертю заспівать інтернаціонал.

— Замість молитви? — спитала Маруся.

— Ми в Бога не віримо. — Хлопчина вже цокотів зубами, але намагався тримати фасон.

— Ну, якщо ви так себе відспівуєте, то будь ласка…

Вони щільніше зійшлися в шеренгу, якось ураз наїжачились і, тулячись плечем до плеча, затягли «Вставай, проклятьєм заклєймьонний…» Співали не в лад, але так натхненно й натужно, що на шиях випиналися жили. Це було б дуже зворушливо, якби під ту врочисту хвилину співці дивилися в небо чи в омріяну далечінь, а то ж ні — вони невідь-чому втупилися у свого командира, що так і лежав біля скирти носом у землю. Мимоволі виходило так, наче його благали, що вставай, мовляв, «проклятьєм заклєймьонний», весь світ голодний, а ти вилежуєшся тут під скиртою. Моторошним видався їхній спів, навіть не спів, а хлипке завивання, від якого в Марусі по спині пробігли мурашки.

— Так колись моя коза на льоду кричала, — підсумував Саків Галдун.

— А балакають вони по-нашому, — сказав жалісливий Микита Шульга. — Може, всипемо нагаїв, та й нехай ідуть собі по домах?

— Добре, — погодилася Маруся. — Але спершу давайте запитаємо в них. — І звернулася до хлопця, що дзвенів зубами:

— Що б ви зробили, якби нас захопили в полон?

Довготелесий ковтнув повітря. Він відчув, що всі, хто стояв із ним у шерензі, напружено чекають відповіді.

— Контру ми розстрілюємо, — нарешті видихнув він.

Маруся подивилася на Микиту Шульгу.

— Чув, контра?

Микита жалісно кивнув головою, і під ним зарипіло сідло.

До них уже поспішав Льодзьо Ліпка з оголеною шаблею. Він волочив придушену Киргизом ногу, але шкутильгав бігцем. Льодзьо боявся спізнитися.

Маруся відійшла за скирту й затулила долонями вуха.

Короткі стогони чулися дужче за постріли.

Пах-ах-ах-ах…

З поля долинув гомін. Обернувшись ліворуч, вона побачила, що в їхній бік широкою лавою суне піхота. То були стрільці 2-го куреня, яких Станімір вів на допомогу Марусі.

Один галичанин, порушуючи бойовий лад, вирвався далеко вперед. Маруся впізнала його. Він був із тих хлопців, яких упізнають здалеку.

8

Лютий бій відбувся наступного дня біля Глевахи, де червоні зайняли вигідні становища на пагорбах і вздовж залізничного насипу. Тут курсували три їхні панцерні потяги.

Перед боєм упала важка тиша. Потім у небі, над головами стрільців, з’явилися одна по одній білі хмарини, луснули шрапнелі й тільки після того долинули удари гармат. Ворожа артилерія вкопалася перед селом за вітряками й лупила у заздалегідь пристріляне місце. Тут і там до неба здіймалися чорні стовпи землі. Коли вгорі зі свистом пролітав гарматний набій, усі пригиналися, втягнувши голови в плечі, ніби від стрільна можна було ухилитися. Вони знали, що пощадити міг лише щасливий трапунок, як це сталося з Михасем Процівим. Мирон сам бачив, як чорний гейзер землі накрив з головою Михася, стрільно впало поруч із ним, та, коли порох і дим розвіялися, Михась підвівся з землі цілий-цілісінький. Він помацав себе за голову, чи є на в’язах, потім, звівши до неба очі, перехрестився. Аж дивно, яким зосередженим і послідовним був Михась Проців після такої оказії. Він старанно обтрусився і, дрібно кліпаючи очима та роззираючись навсібіч, став шукати кріса й кашкета, яких нечиста сила позакидала невідь-куди.

Хлопці щось до нього кричали, але Михась нічого не чув. Його чорне, як земля, обличчя було чуже й незворушне. Лише коли Петро Гультайчук подав йому кріса, Михасеве лице заворушилося такою усмішкою, що з його щік посипалися грудочки землі. А стрілецького кашкета не знайшли. Михась любив свого темно-синього кашкета з твердим околом і називав його шапкою. Мабуть, позаздрила на нього нечиста сила й забрала собі, дивно тільки, що не забрала разом з головою. Таке буває один раз на тисячу, пояснив сотник Станімір, — це коли ти, чоловіче, потрапляєш у «мертвий простір» вибуху. Лише «мертвий простір» дає шанс на життя.

Під Глевахою багато хто такого шансу не мав, галичани перли на Київ безоглядно, хоча й зазнавали дошкульних утрат. У кожному зблиску на обрії їм увижалися золоті бані київських церков. Ще трохи — і вони, зім’явши большевиків, помоляться в тих церквах, а потім разом із наддніпрянськими братами підуть на Львів.

Із панцерних потягів теж били гармати й сікли кулемети, низькі вибухи шрапнелі обсипали стрільців свинцем. Червоні кидалися до протинаступу розгорнутим фронтом, але знов і знов змушені були вертати до своїх окопів, залишаючи позад себе вбитих і тяжкопоранених.

Загін Марусі до фронтальних сутичок не встрявав — не партизанське то діло іти грудьми на регулярну армію. Повстанці воюють, коли самі того хочуть, а не тоді, коли приспічить ворогові. Маруся зі своїми козаками гуляла на правому крилі 8-ї Самбірської бригади й пантрувала менші частини червоних, які відривалися від основних сил.

Надвечір, коли ліве крило галичан наблизилося до залізничної колії між Будаївкою[21] і Глевахою, панцерники червоних швидко посунули з поля бою, аби їх не відрізали від своїх. Побачивши, що бронепотяги один по одному втікають, большевицька піхота запанікувала й теж побігла «на повній парі» у цілковитому безладі. Галичани ледве встигали наступати червоним на п’яти.

До заходу сонця курінь Осипа Станіміра зайняв Глеваху.

Курені Данила Бізанца й Миколи Підгірного взяли Васильків. Так 24 серпня галичани розірвали останню лінію оборони й розчистили прямий шлях на Київ.

Наступного дня до Глевахи підійшов панцерник, у вагоні якого був сам Головний Отаман об’єднаного українського війська Симон Петлюра. Розглянувши в далековид поле недавнього побоїща та з’ясувавши становище зі своїм штабом, він наказав подати йому список старшин і стрільців 2-го куреня 8-ї Самбірської бригади, які відзначилися у бою за Глеваху.

Коли цей наказ надійшов до сотника Станіміра, той посмикав себе за правого вуса.

— Тих, що відзначилися, вже немає. Навіщо їм нагороди?

— Після перемоги передамо рідним, — сказав поручник Гірняк. — Вони мусять це знати. І не тільки вони.

— Тоді пишіть. Романчук, Банах, Онишкевич, Кіс, Проців…

— Проців живий, — сказав Мирон.

— Пишіть! — наполіг Станімір. — Проців, Гультайчук, Семенюк…

Потім Мирон спитав:

— А Марусині козаки? Ми ж наче разом…

— Про це треба спитати в Марусі, — Станімір якось чудно подивився на Мирона. — Підете й з’ясуєте. Слава Богу, об’явилися. Стоять під лісом.

— Чому я? — спитав Мирон.

— Тому що ви, пане поручнику, віднині призначаєтеся дипльоматом між нашим куренем і загоном Марусі. Для узгодження бойових дій.

Їхні погляди стрілися, але Мирон, ніяковіючи, відвів очі.

— Може, ви, пане сотнику, думаєте, що я… що мені…

— Це наказ, — сказав Станімір. — Виконуйте. Візьміть у вістового коня, бо те гонорове військо пішого вас ще й не прийме.

Марусиних козаків Мирон знайшов попід лісом біля озера. Тут була ідилія партизанського відпочинку. Одні напували коней, другі сипали їм із мішків овес, треті варили в казанах такий смаковитий куліш, що його дух стелився по всій Глевасі. До нього домішувався запах реміння, диму, кінського поту й онуч, які сушилися на кущах і гілляках. Більшість козаків пороззувалися, щоб ноги подихали, поклали шапки сподом до сонця, аби провітрилися від солоного поту.

На Мирона ніхто не зважав, поки він сам не під’їхав до одного парубка, котрий, примостившись на пеньку, зашивав циганською голкою чобота. Привітавшись, Мирон запитав, де можна знайти отаманшу, на що парубок глузливо пхикнув і сказав, що цього не вільно знати нікому. Е, сказав він, якби Марусю було так просто знайти, то яка б із неї була отаманша? Давно б знайшли, кому треба.

— Але ж мусить бути із нею зв’язок? — стояв на своєму Мирон. — Я маю до неї важливу справу. Мене послав курінний.

— Це треба спитати в наших офіцерів.

— Де вони?

— А онде! — парубок показав циганською голкою в бік козаків, які на бережку грали в карти. — Козирні! Якраз один одному погони чіпляють. Гей, Кулібабо, тут до тебе!

Санько Кулібаба знехотя відірвався від гри. Підійшов до Мирона, вислухав його, злегенька поляскуючи себе по халяві замашною нагайкою, яку виміняв за срібного портсигара з ведмедиками в ранковому лісі, потім порадив Миронові попасти коня і скупатися в озері, поки він дізнається, чи отаманша його прийме. Скупатися обов’язково, наголосив Санько, бо Маруся не любить, коли від козака тхне собачатиною.

— Наші хлопці як захопили у комісара ящик дікалону, то навіть коней надухали. Моїй Гальці наравиця, а Оверків жеребець тиждень чхав.

Санько підтягнув на кобилі попруги й поскакав попід лісом у бік села, аж хвіст задерся у Гальки.

Парубок, який зашивав циганською голкою чобота, тихенько, сам собі (а може, Миронові) затяг пісню:

Ромен жовтий, цвіт ружовський,

Десь поїхав Соколовський,

Десь поїхав та й немає —

З козаками п’є-гуляє…

Парубок умовк і примружив очі на Мирона. Чи той щось уторопав?

Мирон його зрозумів.

— Про отамана вже й пісню скомпонували? — спитав він.

— А то ж як!

— А цвіт ружовський — це який?

— Не знаєш, що таке ружа? — здивувався парубок.

— Чого ж не знаю? Але ружа має різні кольори.

— У Горбулеві вона має один колір.

— Який?

— Ружовський, — сказав він.

Повернувся Санько Кулібаба — поїхали! — і тепер вони вже удвох з Мироном легким тропом погуцали до села, де біля одного двору їх зустрів міцний хлопець, зодягнутий гейби який пастух. Миронові здалося, що це обличчя йому знайоме, хлопчина, видно, теж був із «Марусиного війська», лишень перебрався так, щоб менше впадати в око. Санько Кулібаба передав Мирона цьому стійчикові, а сам знову подався до лісу, не оглядаючись, — Маруся не довіряла навіть своїм. Лише двоє-троє людей знали місце її постою.

Хлопець мовчки провів Мирона на подвір’я великої хати на дві половини, показав, де припнути коня, і кивнув на ґанок. Там вартував ще один стійчик, якого Мирон упізнав — це був Марусин ад’ютант Василь Матіяш, теж без військової амуніції, без острогів, без ад’ютантського форсу. Десь там під легенькою свитою він мав револьвер, але зовні це був сумирний молодий господар, котрий чемно відчинив перед Мироном сінешні двері й так само делікатно їх зачинив, а сам лишився на ґанку.

На якусь хвилю Мирон опинився в темряві, відчуваючи зрадливі поштовхи в грудях, трішки пристояв у сінях і наосліп постукав у двері. Йому здалося, що він півгодини намацує клямку й уже не знайде її ніколи, аж раптом двері відчинилися, і до хати його пропустила дівчина в білій кофтині, вишитій на грудях і рукавах червоним та чорним хрестиком. Це вперше він побачив її без шапки, побачив гладенько зачесане на проділ волосся, заплетене в тугу золотисту косу, що спадала на груди через плече. На тонкій шиї червоніли коралі зі срібними дукачами.

— Не дивуйтеся, пане поручнику, — сказала вона. — Маю таку слабкість. Іноді зодягаюся… як колись. Я все-таки дівчина.

Усмішка в її синьо-сірих очах промінилася тривожним блиском.

У просторій кімнаті на двоє вікон було зелено, як у гаю, — на підвіконнях, на лаві, по кутках і навіть на чорній скрині стояли вазони. Дерев’яна підлога була застелена зеленими домотканими доріжками.

— Прошу сідати, — м’яко вимовляючи «р», Маруся запросила його до столу й показала на чорний віденський стілець із жовтим плетеним сидінням. — У вас до мене справа?

— Дякую. Я… властиво… прийшов запитати…

Дідько б його вхопив! Миронові потягло мову.

— К-курінний просить подати список ваших козаків, які відзначилися у бою за Глеваху.

— Список? Для чого?

— Для нагородження.

Маруся не відразу зрозуміла, про яке нагородження йдеться.

Уважно дивлячись на Мирона, вона враз голосно засміялася і так само раптово урвала свій сміх.

— Вибачте, — сказала вона. — Мої люди не потребують нагород.

— Бойові відзнаки є невід’ємним атрибутом воєнного часу.

Мирон чув, що говорить чужим голосом, і від того злився на себе.

— Давайте без пафосу, пане поручнику. Ми воюємо не за нагороди. Думаю, ви теж.

— Звісно. Та якщо ви… якщо ми з вами воюємо за Українську Народну Республіку, то мусимо шанувати її відзнаки та символи. Хіба ні?

— Так, але я шаную і своїх козаків, — сказала Маруся. — Мені немає кого з них вирізняти.

«Бестія!» — подумав поручник Гірняк. Розмова була закінчена, але йому не хотілося йти.

— Ви любите яблука? — просто спитала вона.

На столі, застеленому зеленою рипсовою скатеркою, стояла таця з горою вощано-жовтих яблук.

— Не знаю, — сказав він. — Ніколи про це не думав.

— Тоді частуйтеся!

Мирон набрався сміливості й подивився їй глибоко в очі.

— Хіба з ваших рук.

Маруся подала йому велике туге яблуко, що аж світилося налитою стиглістю. Він подивився крізь нього на світло. Здавалося, зсередини повинні прозирати зернятка.

— Сподіваюся, це не яблуко розбрату?

— Ні, це плід згоди.

— Як гарно!

Вона й собі взяла яблуко, і воно так соковито тріснуло на її зубах, що Мирон відчув його смак.

— Я на паперівках можу прожити цілий день, — сказала Маруся.

— А я тільки ніч. Тому з вашого дозволу візьму це яблуко з собою.

Їхня розмова мимоволі переходила в гру, і Маруся спитала:

— Яка ваша улюблена страва?

— Яка є, — сказав Мирон. — Колись на італійському фронті ми з Осипом Станіміром з’їли цілого віслюка.

— За раз?

— Ні, не за раз, звичайно. Але ми обшкребли його до білого скелета.

— Де це було?

— В Альпах.

— Розкажіть, — попросила вона.

— Про віслюка? — він усміхнувся самими очима.

— Ні, про Альпи.

— Нічого цікавого.

— Не вірю, — сказала вона.

— Ми стояли на Монте-Банато. На такій висоті, де орли мостять гнізда. Там, коли вибухає стрільно, його грім цілий день перекочується від гори до гори, від скелі до скелі. І тоді здається, що ці гори ось-ось обваляться і ти провалишся разом з ними в самісіньке пекло.

— Страшно? — спитала Маруся.

— Страшно, — сказав він. — Але я був жовніром, мене послали. А як… ви?

— Що я?

— Вам не страшно?

— Буває, — сказала вона. — Одного разу, коли я ночувала в скирті, мені в пазуху залізла миша. Я наробила такого вереску, що підняла на сполох усіх козаків.

Мирон виразно побачив ту мишу. Як вона залазить їй у пазуху.

— Жартуєте, — сказав він. — Я не про те. Чому ви, юна дівчина, пішли на війну?

Вона помовчала, потім сказала:

— У мене не було вибору.

9

Василь Соколовський мстив за брата жорстоко. Через кілька днів він пішов з козаками на Радомишль, куди якраз прибула свіжа червоноармійська частина для боротьби з повстанцями. Василь вирішив не чекати большевиків у Горбулеві, а сам пішов до них у гості. Зібрав тисячу козаків, оголосив, що вони тепер бригада імені Дмитра Соколовського й повинні вшанувати батька-отамана в повітовому Радомишлі.

Такого побоїща місто ще не знало. Соколовці винищили до ноги залогу, розтрощили свіжу червоноармійську частину й перемолотили все, що тхнуло большевиками. Кому вдалося вирватися за місто, там його привітали кулеметники Тимоша Корча. Сотні й сотні трупів валялися на вулицях, по городах, купами лежали в ровах. Після того в Радомишлі довго не чути було людських голосів, тільки моторошно завивали собаки та крякало вороння, яке чорними хмарами затуляло небо. Уночі пугикали сичі, вулицями міста гасали вовчі зграї і нишпорили голодні лиси.

Розігрітий удачею, Василь провітрив від большевицького смороду Потіївку, Черняхів і збирався йти на Коростень, аж раптом йому передали, що з ним хоче зустрітися Симон Петлюра. Треба вирушати залізницею на Вінницю.

В останню хвилину попросилася поїхати з ним сестра Саша. Вона була вже не тільки розвідницею і зв’язковою, але й показала себе в бою. Мала зірке око, тверду руку в стрільбі, хвацько трималася в сідлі.

— Візьми мене за ад’ютанта, — сказала Саша. — Надійнішого охоронця тобі не знайти.

— Та певно ж! — погодився Василь. — Куди я без тебе!

Їхали залізницею по-панському. У Житомирі командир невеличкого панцерника взяв їх у голубий вагон, який причепили до бронепотяга, щоб перегнати у Вінницю чи не для самого Головного Отамана. Цей вагон був захоплений у якогось чекістського цабе — тут зняли стінки між купе, і вийшов просторий салон із м’якими плюшевими диванами. Біля диванів стояли невеличкі столи, на них — вази з квітами, друкарська машинка. Лише на підлозі був розгардіяш — розкидані папери, газети, недопалки, серед них валявся роздертий портрет чоловіка з характерною цапиною борідкою.

Саша роздивилася і панцерні вагони, які насправді були товарними, але обшиті з обох боків сталевою бляхою. Стіни зсередини ще оббили дубовими брусами та обмостили мішками з піском. У двох вагонах було по гарматі й по чотири «максими».

Разом з ними в голубому салоні їхав отаман повстанського полку імені Симона Петлюри Тимофій Лобода зі своїми двома ад’ютантами. Саша помітила їх ще на станції, коли вони підкотили до перону на віденському екіпажі з дутими шинами, запряженому трійкою коней. Біля отамана сидів гармоніст, але до вагона його не взяли — Лобода теж їхав на зустріч з Головним Отаманом. Дорогою він весь час розповідав Василеві про свої партизанські пригоди, ад’ютанти лишень кивали головами, поглядаючи на Сашу.

У салоні пахло парфумами, до яких домішувався гіркуватий запах куступелян[22], що стояли у вазах. Це був запах ранньої осені.

Тимчасова канцелярія Головного Отамана була облаштована також на залізничній станції. Першим запросили до нього Тимофія Лободу — самого, без ад’ютантів, а потім рожевощокий старшина у довгому бахматому френчі з відстовбурченими кишенями покликав отамана Соколовського. Василь попросив старшину, щоб Саша також зайшла, і пропустив її поперед себе.

У кімнаті було так накурено, що Саші защипало в очах.

Петлюра її трішки розчарував. Вона уявляла його грізним вождем-воякою (саме слово Петлюра дихало гнівом), а Головний Отаман виявився майже цивільним чоловіком у темно-зеленому френчі — лише на відлогах коміра нашито два великі тризуби. Середнього зросту, вирлоокий, під очима синці від недосипання. Обличчя гладенько виголене, але бліде, аж землисте. Між пальцями, жовтими від тютюну, диміла цигарка.

Петлюра вийшов з-за столу, привітався за руку з Василем, потім, дивлячись на Сашу й дивуючись її козацькому вбранню, запитав хрипкуватим голосом:

— А це що за амазонка?

— Олександра Соколовська, — сказав Василь. — Сестра. Воює в нашій бригаді.

— Скільки ж тобі років, дитино? — спитав Петлюра.

— Сімнадцять, — відповіла Саша. — Буде.

— І за що ж ти воюєш, Олександро?

Вона стала до нього боком і розгорнула шлик.

— «СМЕРТЬ ВОРОГАМ УКРАЇНИ», — прочитав уголос Петлюра. — Ну, якщо вже такі дівчата воюють за Україну, то наша візьме. Правду я кажу, Олександро?

Звичним жестом він відкинув назад м’якого попелястого чуба, що спав йому на чоло, і запросив їх сісти, а сам походжав по кімнаті, склавши руки за спиною. Від того Василь із Сашею почувалися ніяково. Петлюра був трохи згорблений, ходив, нахилившись уперед, як людина, що звикла більше до сидячої роботи. Хромові чоботи порипували під його кроками. Він сказав, що схиляється перед родиною Соколовських, яка поклала на жертовник України двох синів. Особливо він цінує працю (так і сказав — працю) Дмитра Соколовського, який став серед найпомітніших народних борців за волю Краю. А тому він, Петлюра, вважає, що отамана Дмитра Соколовського треба перепоховати в Житомирі з подальшим зведенням пам’ятника героєві.

— Друге, — зупинившись, обернувся до них Петлюра. — Як звати дружину отамана?

Василь із Сашею перезирнулися. Потім Василь сказав:

— Надя… Надія Соколовська-Круглецька.

— Добре. — Петлюра відкинув назад чуба, глибоко затягнувся цигаркою. — Зважаючи на великі заслуги отамана Соколовського перед Україною, я призначаю його вдові Надії пенсію в розмірі шістнадцять тисяч вісімсот гривень на рік. Починаючи з дня загибелі її чоловіка. Українська Народна Республіка виплатить також дружині героя одноразову допомогу в такому ж розмірі.

Василь хотів було щось сказати, але Петлюра його перебив.

— Крім того, я маю до вас, отамане, не менш серйозне питання.

Він сказав, що в нього багато клопотів з отаманщиною. Деякі селянські ватажки більше дбають про свій шкурний інтерес, ніж про загальну справу. Вони вимагають грошей на організацію повстанських загонів, а діставши підмогу, діють на власний розсуд і часом завдають більше шкоди, ніж користі. Коли вступаєш у суперечку з такими самолюбцями й ворохобниками, то мусиш тримати у поготівлі відбезпечений револьвер.

Саша пильніше приглянулася до Головного Отамана. Револьвера при ньому не було. Може, він мав на увазі того охоронця з відстовбурченими кишенями?

— А зараз склалося таке становище, — казав далі Петлюра, — коли повстанські відділи мусять підтримати нашу регулярну армію. Ми знаємо, що головне завдання повстанців — шарпати большевицьку адміністрацію, руйнувати комунікаційні шляхи, чинити спротив продовольчому грабунку, нищити військові частини та представників окупаційної влади. Однак настав момент, коли кращі повстанські загони повинні підпорядкуватися проводу армії. Йдемо на Київ! Я бачу вашу бригаду, отамане, у складі Центральної армійської групи.

— Ми й так від самого початку підпорядковувалися Армії УНР, — сказав Василь.

— Так, але відповідальність моменту…

Прочинилися двері, і рожевощокий ад’ютант із відстовбурченими кишенями голосно сповістив:

— Пане Головний Отамане, генерал Кравс!

Петлюра на хвилю завагався, чи випроводжати йому Соколовських, чи ні, бо генерала Кравса тримати під дверима не годилося. Зрештою показав рукою, щоб гості сиділи.

Командант 3-го корпусу Галицької армії, а тепер ще й командувач Центральної армійської групи, Антін Кравс справляв враження статечного бойового генерала — тверда військова постава, щільно підігнаний мундир, на комірі срібна зубчатка на золотому підкладі. Сиве волосся підстрижене під «їжака», довгобразе лице, широке міцне підборіддя. Якби він зголив сиві короткі вуса, то зі своєю впертою зачіскою мав би вигляд вродливого сорокарічного чоловіка, а так показував на старшого[23].

— Я не випадково затримав цих молодих людей, генерале, — сказав Петлюра. — Прошу знайомитися, це отаман Соколовський, котрого я хочу кинути на підпряжку до ваших галичан.

Потиснувши Василеві руку, генерал Кравс викотив очі на Сашу, від чого його довгобразе лице видовжилося, як у коня.

— Хотів би і я мати такого джуру, — сказав він до Петлюри. — Можна говорити при свідках?

— Тепер це ваші споборники, генерале.

Кравс нагадав Головному Отаманові, що лівим берегом Дніпра до Києва посуваються денікінці. Рано чи пізно зіткнення з білими неминуче, а досі немає плану, як з ними поводитися. Денікін і чути не хоче про самостійну Україну, тому союз із ним у боротьбі проти большевиків є неможливим. Але ж він, генерал Кравс, як командувач Центральної армійської групи, мусить мати чіткі директиви. Як бути?

Петлюра припалив чергову цигарку і, походжаючи по кімнаті, виклав усе на пальцях. По-перше, не треба під час зустрічі з денікінцями вдаватися до ворожих акцій. Мусимо вести переговори до кінця хоча б для того, щоб виграти час. Цей процес тривалий і неприємний, але гріх не скористатися дипломатією.

— А що робити в разі лобового зіткнення? — спитав Кравс.

— Пропонувати денікінцям, щоб вони не займали тих теренів, які вже під нами, — сказав Петлюра.

Широкі щелепи Кравса звела оскома: у своїй військовій практиці він не знав такого терміну, як «пропонувати». Жоден статут не передбачав подібної норми у взаєминах з ворогом.

— Тобто як… пропонувати? — простодушно спитав Кравс.

Петлюра, вгадуючи генералів скепсис, що межував із насмішкою, зумисне наголосив на цьому слові ще раз:

— Про-по-ну-ва-ти денікінцям звільнити шлях на тих напрямках, де ми проходимо, аби не стримували нашого руху. Тим часом провести глибоку розвідку й вивідати все про Добровольчу армію: в якому стані військо, яка його чисельність, амуніція і таке інше.

— А якщо котрась із їхніх частин нападе першою? — спитав Кравс. — Що, коли ми будемо чекати прихильності від Денікіна, а білі москалі робитимуть свою чорну справу?

— Ви ж, генерале, не повстанський отаман, щоб не розуміти військової дипломатії, — сказав Петлюра. — Під час переговорів регулярна армія не провадить бойових дій.

— Ви не знаєте, з яким ворогом маєте справу? — спитав Кравс. — Біляки рано чи пізно вдадуться до підступу. Як це завжди було з москалем… Один біс, червоний він чи білий. Хіба большевики не обіцяли вам вільної України? Поки німці тримали п’ястука у них перед носом. А ми будемо сперечатися, як поводитися регулярній армії?

Петлюра довго мовчав. Відійшов до вікна, дивився крізь шибу, димів цигаркою. Потім, не озираючись, сказав:

— У нас є маневр, генерале.

— Маневр? — перепитав Кравс.

— Так. Коли припече, я пошлю на них Ангела й Зеленого.

Він обернувся до Василя.

— І Соколовського.

***

Зустріч з Петлюрою підохотила Василя. Повернувшись до Горбулева, він почав мобілізувати свою бригаду. У селі було тихо, лише в Радомишлі знов заворушилися большевики, але й вони готувалися до втечі. Під наступом української армії все червоне котилося в напрямку Києва.

Стояла світла серпнева днина, коли Василь пішов на сусідній куток Бидилівку до Максима Бидюка[24]. Максим саме чистив рушницю, поки село поралося на городах. Сиділи, радилися, згадали за Матея Мазура, котрий ніде не показував носа після того, як убили Дмитра. Може, і його спіткала якась халепа?

— Днями буду в Пилиповичах, — шурував шомполом Максим, — то щось рознюхаю. А ти, отамане, теж держи носа за вітром, бо народ тепер невірний пішов. Ох, і невірний, — крутив головою Бидюк, аж у шиї тріщало.

Десь на шляху заторохтіла підвода. У хату заглянув Тиміш Корч.

— Ходімо, діло є, — покликав Василя надвір.

— А тут не можна?

— Нє, ходімо. Скажеш «спасибі».

На шляху стояла підвода. Їздовий сидів за віжками, ще двоє курили біля воза.

— Свої хлопці, — сказав Корч. — Один із Торчина, а двоє з Головина. До нас у бригаду просяться.

Василь задоволено кивнув. Їхнього полку день у день прибувало.

А які молодчаги! Один потис Василеві руку — наче в лещата взяв. Держить, сміється, не відпускає.

— Здорові були, пане отамане!

Другий ударив його ззаду в потилицю. Гирею.

Кинули непритомного на воза. Їздовий ляснув батогом по конях.

Максим Бидюк відклав рушницю і вийшов на вулицю. Він побачив лише хмару куряви, що котилася за підводою.

Бидюк знизав плечима й пішов до хати.

***

Василя завезли аж у Радомишль. Часу на допити не було, комуна розбігалася. Поставили до червоного, липкого від крові муру.

— Ну, што скажєш нам напаслєдок, сакольчік? — шморгав носом ставний, чорнобровий комісар Скороходов. Картини б із нього писати, якби не блищали ніздрі.

— Носа втри, — сказав Василь.

Скороходов заважав йому думати. Василь хотів багато чого згадати, він десь читав, що в людини, коли вона помирає, перед очима за одну хвилину пропливає всеньке її життя, що вона може побачити своє минуле як на долоні, і тепер він хотів згадати щось дуже хороше про свою маму Явдоху, яка втрачала за цей рік уже третього сина, хотів згадати батька Тимофія, горопашного начальника штабу своїх синів, хотів побачити живого ще брата Степана, котрий пішов у священики й тепер може відспівувати всіх трьох братиків разом, але не може взяти до рук шаблі. Василь хотів востаннє побачити своїх рідних сестер Віру, Ганю, Устинку й найменшеньку Сашу, яка ступила на гостру, як бритва, стежку братів. Хотів згадати найвродливішу в світі жінку Надю Круглецьку, колись Дмитрову, а тепер… його, його, його дружину, згадати ТЕ, що стане таємницею їхнього роду; Василь хотів побачити малого Євгенка, хоч ніколи не дізнається, що того наречуть його, Василевим, а не Дмитровим сином…

Він силкувався усе те згадати, та заважали інші думки, що знагла накочувалися на нього — про чорну зраду Тимоша Корча, про Матея Мазура, хоч Василь ніколи не довідається, що саме Матей застрелив Дмитра крізь вікно, і ця таємниця стане явною, як будь-яка правда, козаки засудять Матея на смерть, та не поставлять його до стіни, а заб’ють дрючками, як скаженого пса, бо кожен захоче докласти своєї руки до справедливої помсти; та все це буде пізніше, а зараз Василь думав про те, що вони — Олекса, Дмитро та він — дуже вірили людям, рівняючи всіх по собі, вірили беззастережно, не припускаючи здогаду, що зрадників треба шукати серед найближчих людей.

— На калєні!

Темна зіниця рушничного дула дивилася йому прямо в міжбрів’я, Василь хотів упіймати її погляд, але не зміг. Перед очима раптом з’явився білий кінь, а довкола нього й уся їхня родина. Лесик у чорній бурці й черкесці завів на батьківське подвір’я цього диво-коня, всі його обступили, не знали, на кого спершу дивитися — чи на Лесика в кавказькій бурці, чи на срібного жеребця з голубими очима. Батько спершу дивився на Лесика, — а повернися-но, синку, який ти чудний, — мати нишком перехрестилася, Дмитро взяв коня за вуздечку, Надя щебетала до малого Євгенка — диви, який кося, — а Сашуня гладила його оксамитовий храп, заглядала в очі, не відходила від коня, поки не опинилася в сідлі. Стремена були підігнані не по ній, Саша до них не діставала, то треба мати крила, щоб вискочити на такого коня, і всі захоплено дивилися на вершницю, а Дмитро вхопив Євгенка й подав Саші, щоб посадила малого поперед себе. Надя сплеснула в долоні — здурів чи що? — Дмитро засміявся на всі зуби: нехай звикає.

«А як він зветься?» — спитала Саша.

«Не знаю», — знизав плечима Лесик.

«Нехай буде Нарцис!» — сказала вона.

Гримнув постріл, Василь упав і вже нічого не бачив, але в темряві ще довго відлунювало це ясне слово, розсипаючись на скалки:

«Нарцис… цис… цис…»

10

У наступі на Київ виникла несподівана перерва, яка тяглася чотири дні. Від 25 до 28 серпня всі чекали, поки 1-й Галицький корпус вийде на лінію Василькова. Цей корпус, яким командував полковник Осип Микитка, йшов на Київ не залізницею, а ґрунтовими шляхами, тому запізнився на чотири дні. Усе показувало на те, що галичани могли взяти столицю без 1-го корпусу, однак нагорі не хотіли ламати устійненого плану наступу. Головний Отаман покладався на фортуну, яка всміхалася українцям на всю губу.

Та блискавичного взяття Києва не вийшло. Стрільці, котрі сподівалися вже завтра помолитися в Києво-Печерській лаврі, повісили носи.

Поручник Мирон Гірняк відчував докори сумління. Йому теж годилося зажуритися через затримку наступу, але ці чотири дні стали найщасливішими в його житті. Так накреслили йому серпневі зорі, які тремтіли в небі ясні й великі, як перестиглі яблука. Тремтіли й падали.

У годину затишшя стрільці часу не гаяли — латали одяг, чистили зброю, лагодили амуніцію, шевці навіть вимочували в річці шкіру й шили сяке-таке взуття. Обносилися хлопці, на багатьох уже й не лишилося стрілецьких одностроїв, у яких переходили Збруч. Багато хто носив червоноармійське обмундирування, захоплене у ворожих обозах чи ешелонах, дехто ходив у лахмітті. Дійшло до того, що Петро Гультайчук мав на одній нозі черевика, а на другій чобота з відрізаною «для симетрії» халявою.

— І ти, Петре, так сі зібрав Києвом шпацірувати? — питав його Михась Проців. — А бодай ті качка копне, встид який!

— Та то ніц, — казав Гультайчук. — Як возьмем Київ, то сі взуєм у комісарські хромовики. Господи, як я сі тішу тим.

Увечері Мирон пішов розглянутися понад річкою і здалеку вгледів білого коня, що пасся на березі. Ноги понесли його в той бік проти течії. Річечка Плиска була вузенька, на два скоки конем, але в руслі глибока, можна скупатися. Місцеві рибалки ловили в ній вершами щук і линів, казали, що в ямах водиться сом, але у верші не йде.

У березі пасся білий кінь, і Миронів погляд побіг проти течії вгору, шукаючи вершницю. Він угледів її на моріжку біля містка-кладки, зробленого з дерева кругляка. Маруся сиділа ближче до води, обнявши коліна, й дивилася на латаття, що відцвітало своїми жовтими маківками.

Чула, як хтось підійшов, але не озирнулася. Потім сказала:

— Сьогодні я бачила вас уві сні. Снилися мені ті гори, де орли в’ють гнізда. Розкажіть мені ще про Альпи.

— Немає нічого нуднішого за розповіді про війну.

— Я ж прошу розповісти про гори, а не війну.

— Голі скелі, — сказав він, сідаючи поруч. — Ніде ні дерева, ні травинки. Сіре бескиддя до неба, від тиші можна оглухнути.

— Альпи я уявляла інакшими, — сказала вона.

— Я там не бачив зелених долин, де цвітуть альпійські фіалки. На Монте-Банато було пекло.

— Як ви звідти вибралися?

— Там ми дізналися, що цісар зрікся трону. Ми програли чужу війну й більше нікого не цікавили. Нас покинули напризволяще. Вирушили додому наосліп, без їжі, без води, без нічого. Тиждень ішли пішки до першого міста. Воно називалося Лінц. Про бідного віслюка, на якого ми випадково натрапили в дорозі, ви вже знаєте. Ми мусили вижити, попереду нас чекала уже наша війна. Австрійська монархія розпалася на шматки, у Львові владу перебрали українці, розпочалася люта битва з поляками за Українську державу…

Мирон примовк, дивився, як червоне сонце швидко сідає за ліс. Велике кружало звузилося до тоненької скибки й розтануло на очах. Від річки потягло остудою. Ближче до кінця серпня вечори стали холодними.

— Що ви бачили уві сні? — спитав він.

— Я не хотіла вам цього казати. Але скажу… щоб ви береглися.

Вона повернула до нього обличчя. Воно було меланхолійно-сумне.

— Ви стояли на найвищій скелі. Темний з лиця і дуже зажурений. Потім усе загуркотіло й гори почали обвалюватися. Більше я вас не бачила.

— Я розповів — воно й приснилося, — сказав Мирон. — Звичайна річ.

— Ні, — хитнула вона головою. — Сон попереджає. А коли є попередження, лиха можна уникнути. Мусите бути обачним.

На протилежному березі у верболозах тонко цівкнула пташка. Маруся прислухалася, ніби для неї то був якийсь знак.

— У нашому становищі важко бути обачним, — сказав Мирон. — Чоловік стріляє, а кулі мітить Бог. Тому фортуна частіше всміхається безоглядному, ніж обережному. Хіба ні?

— Так, — погодилася вона. — Але пам’ятайте мою засторогу. Обачний — не означає легкодухий.

— А ви?

— Що — я?

Він не одразу зміг пояснити своє запитання. Воно його хвилювало відтоді, як побачив її уперше, але не вкладалося в жодні слова.

— Минулого разу ви сказали, що не мали вибору. Чому?

— Моїх трьох братів убили.

— Але чому ваші люди, де стільки кмітливих і хоробрих чоловіків, обрали отаманом дівчину?

— Вони вже нікому не вірили, — сказала Маруся. — Після того, як усі троє загинули через зраду.

— Добре, не вірили. Та хіба вони не знали, що вам загрожує те саме?

— Я прийшла до них не з гімназії. Козаки вже знали мене, багатьох я сама загітувала до загону. До того ж прізвище Соколовських для них стало гаслом. Тому довго не думали: немає Соколовського, то хай Соколовська буде. Що б ви зробили на моєму місці? Відмовилися?

Вона знов побачила розпалені гнівом обличчя. Зібралися біля Дівич-гори кінні й піші. Очі горіли похмурим вогнем. Не було Матея Мазура й Тимоша Корча. Максим Бидюк упав на коліна: «Братці, не знав я! Убийте мене, заріжте, а я не знав, чого Корч приїхав». — «Розберемося, — сказав Санько Кулібаба. — Не минеться нікому!»

Білий кінь гарцював, роздуваючи ніздрі. Це вже четвертий отаман сидів у його сідлі. «Соколовська! Соколовська! Більше нікого не хочемо!» — кричали козаки. Вона приострожила Нарциса й вискочила на схилок Дівич-гори, щоб усі її добре бачили й чули. Подякувала за довіру й сказала, що хай із нею зостаються лиш ті, хто не збирається триматися хатнього припічка. «Ми не будемо оберігати тільки свої села, ліс і себе в ньому, — сказала вона. — Ми підемо на велику війну за Україну. Підемо на Київ! Якщо комусь це далеко, нехай чухає матню на печі», — глузливо промовила вона, і козачня, яка щойно кипіла гнівом, покотилася зо сміху. «Хто хоче чухмарити матню, нехай вийде наперед!» — гукнув великий, як копиця, Микита Шульга. Не вийшов ніхто. «І ще одне, — насамкінець сказала вона. — Віднині називайте мене Марусею!»

— Чому Маруся? — спитав Мирон.

— Вам не подобається?

— Ім’я красиве, а що в ньому?

— Це найупертіше жіноче ім’я[25], — сказала вона.

— Ви вперта?

— Ні, я непокірна.

Після заходу сонця на поверхні річки почала гуляти дрібна риба. Червонопера пліточка, підстрибнувши над водою, впала на широкий листок латаття. Трішки поборсалася й знову булькнула в річку.

На тому березі у верболозах знов зацвіркала пташка.

— Ви знаєте, хто це? — спитала Маруся.

— Де? — не зрозумів Мирон.

— На старій вербі. Плиска до нас озивається.

— Плиска — це річка.

— Та ні, — Маруся здивовано подивилася на Мирона. — Пташка так називається, як і ця річка. Ви ніколи не чули про плиску?

— Ні, — сказав він. — Це тутешня назва?

— Яка тутешня? Суща українська назва. По-московському трясогузка.

— Вперше чую.

— А одуда знаєте?

— Одуда знаю, — сказав Мирон. — У нас навіть є один стрілець на прізвище Одуд.

— У моєму селі цього птаха називають московською зозулькою.

— За що його так?

— Бо він весь час туркотить: «вот-вот, вот-вот».

Мирон засміявся. І з московської зозульки, і тому, що йому стало легко з Марусею. Він говорив уже своїм голосом.

— Як так виходить, що ваш загін завжди з’являється нам на підмогу в найтяжчу хвилину? Тоді біля Фастова ніхто вже не сподівався на диво.

— Даремно, — сказала вона. — На диво завжди треба сподіватися.

— Але підоспів не хто інший, а ви. Чому?

— Ми ж на конях! А кіннота мусить пильнувати піших. Особливо з тилу, хіба ні?

Вона сказала правду, але не відповіла на його запитання.

— Де ви цього навчилися?

— Хіба цього вчаться?

— А тоді, під дощем… Станімір сказав, що ваш кавалерійський маневр треба вписати до військових підручників.

— Він перебільшує. Але передайте сотникові, нехай не гнівається, коли ми іноді пропадаємо. Це не від партизанської вольниці. Річ у тім, що кінь не такий витривалий, як людина. І коли його вчасно не нагодуєш, не даси відпочити, тоді не сідай у сідло. Бо згубиш і його, і себе.

— Чоловік витриваліший за коня?

— Авжеж, — сказала вона. — Людина двожильна, а кінь — істота ніжна й вибаглива. Так, він сильний, прудкий, розумний, але потребує уваги й любові. Без любові кінь стає шкапою.

— А людина?

— Людина твердіша, — сказала Маруся.

Він згадав Київ, згадав початок першої війни з большевиками, коли їх з Осипом приділили до гарматної півбатареї поручника Яреми. Прийшовши до артилерійських касарень, вони вжахнулися безладу, який панував там повсюдно. Майдани й вулиці мітингували, військовики також сперечалися на трибунах, якою має бути їхня революційна рада і влада, а тут, біля касарень, пропадало занедбане військове майно, іржавіли прикидані снігом гармати, зяяли розбитими вікнами пограбовані харчові комори. І хотілося вже завити, коли вони зайшли до артилерійської стайні, де було по коліна гною, і побачили трупи коней, між якими подекуди ще подавали ознаки життя схожі на скелети тварини. Одна коняка тикалася храпом у гній, намацавши там соломину, а решта, приплющивши засльозені очі, покірно чекали скону. Довкола валялася втоптана у гній кінська збруя, гарматні набої, кулеметні стрічки… А скільки часом важить один набій?

— Може, й так, — сказав Мирон. — Зрештою чоловік приручив коня, а не навпаки.

Короткий серпневий вечір погас. Берег спорожнів, не видно було нікого й там, де шевці мочили шкіру. Тільки білий кінь скуб лугову траву, форкаючи на комашню, що лізла йому до рота і в очі.

— Підемо? — спитала Маруся, дивлячись по той бік річки, де в густій сутіні кущі верболозу скидались на пагорби.

— Сказати правду?

— Кажіть.

— Бігме, не хочеться з вами прощатися.

— Тоді давайте перейдемо місток, — сказала Маруся. — Я вам щось покажу.

Місток швидше нагадував кладку, вони вдвох заледве поміщалися на ньому, Мирон притримував Марусю за лікоть, бо дерев’яні кругляки були розхитані й слизькі, та якраз посередині місточка вона послизнулася і, падаючи, потягла за собою Мирона. Він ще міцніше вхопив її за лікоть, щоб утримати, але й сам утратив рівновагу, і вони обоє шубовснули в річку. Упали майже сторчма, аж виляски покотилися берегом, і трохи таки поборсалися, поки Мирон, вхопивши в одну руку стрілецького кашкета й козацьку шапку, другою витяг на берег Марусю.

Мокрі як хлющі стояли вони одне проти одного й трусилися більше від сміху, ніж холоду, та обоє, мов по команді, відстебнули паски разом із кобурами, дістали револьвери — наган і стаєр, витрусили з кобур воду, а далі… далі треба було викручувати одяг, але вони, ці двоє дітваків, одне з яких закінчило три курси права у Львівському університеті, а друге шість класів Радомишльської гімназії, вони, ці двоє, ще довго стояли одне проти одного, поки нарешті пішли у лози.

Мирон став за розлогий кущ, повернувся спиною туди, де в потемку зникла Маруся, зняв важкі черевики, вилив з них воду, викрутив обмотки, а виношену стрілецьку блузу не викручував, щоб не розлізлася, тільки, зібравши її у клубок, витиснув воду, злегенька стріпнув і повісив на гілку, аби протряхла, поки він упорається зі штанами й білизною, — з-за лісу виплив червоний місяць, який обіцяв назавтра вітер або й віщував шуру-бурю, і брунатні лози проти багряного місяця теж були темно-червоні.

Після того, як Мирон зняв мокрий одяг, стало тепліше, але його бив дрібний дрож, що йшов десь із глибини єства.

— Дивися! — почув він позад себе її голос. — Дивися, що я тобі принесла.

Мирон поволі озирнувся і побачив, що вона гола, але Маруся не бачила ні своєї, ні його наготи, це була Єва, яка ще не вкусила забороненого плоду, вона була зосереджена тільки на тому, що тримала в руці. Стояла кроків за п’ять від нього, Мирон не міг розгледіти, що там у неї в жмені, й вони пішли назустріч одне одному. Його рука потяглася до Марусі, але вона сказала, щоб він узяв ЦЕ в обидві долоні.

Мирон обережно перебрав із її руки в свою пригорщу те малесеньке диво й побачив, що це невеличка пташка, не більша за ластівку, тільки була вона сіра та з білою шийкою.

— Це плиска, — сказала Маруся. — Чуєш, як б’ється у неї серце?

Дві крапельки оченят були зовсім спокійні, а в гарячому тільці чулися такі пружні поштовхи, наче Мирон тримав у руках не пташку, а серце.

— Чую, — сказав він.

— Тепер відпусти її.

Мирон розтулив долоні, плиска пурхнула в ніч, і він відчув, що тремтіння у тілі вляглося.

Після купелю її груди стужавіли, маленькі дівочі соски були схожі на дві смородини, що червіньково відсвічували проти червоного місяця.

— Тобі не холодно? — спитав він.

11

Наступний день видався вітряним. На позиціях галичан було спокійно, гарячу роботу мали тільки розвідчі стежі, які виходили ближче до київських околиць.

Над Глевахою пролетів український аероплан із жовто-блакитними пасами на крилах і чорним тризубом на хвості. Летів він так низько, що стрільці побачили літуна в шоломі й захисних окулярах — казали, що він розвідав усе, що діється в Києві й по той бік Дніпра. Своя «авіація» справила на стрільців неабияке враження, збадьорені побаченим, вони розповідали один одному, які могутні літаки має галицька армія — під Вінницею у поготівлі стоїть цілий літунський полк, у ньому є австрійські «альбатроси», німецькі «фокери» і навіть французькі «нюпорти», які долають півтори сотні кілометрів за годину. На одному з них літає син самого Івана Франка.

— То такий, я його видів, — казав Михась Проців, котрий уцілів у «мертвому просторі» гарматного вибуху й навіть не заїкався. — Торік у листопаді я видів Петра Франка на Замковій Горі у Львові[26].

— На літаку? — не вірили стрільці.

— Та де! При скорострілі!

— Який він?

— То такий, що може, — загадково всміхався Михась Проців.

— Ну, а який він з себе? — допитувалися хлопці.

— Який-який, — сердився Михась, підозрюючи, що йому не вірять. — Такий, як його батько.

— То, може, цей-во… він і полетів? — спитав Петро Гультайчук.

— Хто?

— Франко.

— Може, й він. То такий, — повторював Михась Проців.

Кілька далеких гарматних ударів вітер доніс десь від Білої Церкви. Осип Станімір був переконаний, що то отаман Зелений привітав авангард денікінців, котрі також рвалися до Києва лівим і правим берегом Дніпра. Від корпусного начальника штабу Льобковіца сотник Станімір довідався, що до Білої Церкви підійшла Терська пластунська бригада Добровольчої армії. Отаман Зелений зі своєю Дніпровською дивізією не був пов’язаний воєнною «дипльоматією», через те діяв на власну руку, як підказувало серце. А серце казало, що чужинець є чужинець і ще жоден із них не приходив до нас із добром. Хай він буде червоний чи білий, сірий чи жовтий, а якщо попер на твою землю, то не питай у нього, що він думає робити далі, а покажи заброді, почім фунт свинцю на українському ярмарку.

На позиціях галичан було тихо, хоч надворі зірвався заледве не буревій. На сільському шляху вітер хмарами гнав пилюгу, жбурляв нею межи очі, пісок скрипів на зубах. Шумів-стогнав ліс, щось аж гупало в ньому, вітер чухрав із дерев ще зелене листя, відчахував гілля. На деяких хатах позривав сніпки.

Цей-таки вітер підхопив і десь поніс половину Марусиного війська разом з отаманшею. Чи не до Зеленого в гості подалося непосидюче товариство? Хоча половина лишилася на місці — теж «тримали позицію», сторожували повстанський табір.

На вечір стихло, поручник Гірняк, узявши у вістового коня, поїхав до Плиски, до того містка, з якого вчора якась невідома сила вкинула його у воду. Хотілося ще завидна роздивитися на ті лози, на те місце, де він подорослішав на ціле щастя. Мирон дивувався такій несподіваній щедрості долі й думав, що вона, ця доля, за свій невимірний дар може заправити й велику ціну. Можливо, саме це попередження Маруся побачила у своєму сні.

Він пустив коня пастися, сам же перейшов місток, який був мокрий і слизький — на річці погуляла висока хвиля. Під кущем верболозу, де він учора викручував своє шмаття, Мирон побачив оберемок прив’ялої трави, наче її хтось нагорнув тут для постелі. Роззирнувся і зрозумів, що це вітер наробив шкоди господареві, котрий поскладав скошену отаву в стіжки поза лозами. Вітер розкидав копички, і цілі оберемки отави позаплутувалися в кущах верболозу. Мирон ліг долілиць і глибоко вдихнув гірко-солодкий дух скошеної трави.

***

Маруся з’явилася, коли стемніло.

На містку тонко дзенькнули її остроги.

Від неї пахло вітром і димом. Обличчя було загадковим. Як у дівчини, котра «щось знає».

— Де ви, панно, сьогодні гуляли? — спитав він.

— Розважалася, — сказала вона. — З козаками.

— І як?

— Добре. Усі живі. Я бачила Ангела.

— З крилами?

— Ні, замість крил у нього за плечима була рушниця. Я бачила отамана Ангела. Він із лівого берега Дніпра перескочив на правий. Справді красивий, як ангел[27].

— Сподобався?

— Поцілуй мене, — попросила вона. — Ох ти ж горе моє несміле. Якби не вкинула тебе в річку, то й досі не знав би, що робити.

Її губи були холодними, а рот тремтливо-гарячий.

— Як — укинула? — перевівши подих, спитав Мирон.

— А так, навмисне. Хіба ти не здогадався?

— Жартуєш.

— Ні, — сказала вона. — Мені було не до жартів. Не думай про мене погано. Ти ж не шкодуєш, що ми впали у воду?

— Питаєш.

— Буде нам з тобою що згадати, еге?

— Як ти впіймала ту пташку?

— Дуже просто. Плиска, вона ж як дитина. Коли заплющує очі, думає, що її ніхто не бачить. Тільки треба вміти підійти до неї.

— Я думав, що ти чаклунка.

— Це ти настелив нам постіль?

— Ні, вітер.

— Ну, звісно, ти б не наважився. Правда ж?

— Хіба мужність у цьому? — спитав він.

— Не знаю.

— Мені здається, що в іншому.

— Скажи, якщо знаєш.

— Мужність там, де любов.

Підлітком Мирон записався у товариство «Сокіл», де він був першим у стусані[28]. Там йому казали, що мужність — то є поготівля до саможертви заради Вітчизни. Іншого пояснення Мирон не шукав. Тепер же він знав, що мужність і самопосвята — то не одне й те саме.

— Пробач, я була зухвала, — сказала вона й лягла на отаву. — Іди до мене.

Ніч посвітлішала. Над ними тремтіли великі, як яблука, зорі.

— Учора я подумала, що може так вийти… що нас не стане. Чи, може, когось із нас. І гріхом буде не те, що ми поєднаємося. Гріх буде в тому, що цього не станеться.

— Ми проживемо сто років, — сказав він.

— Ні, я знаю, що вік мій недовгий. І ти це знаєш. Тому я хочу кохати.

— Чому ти обрала мене?

— Хіба ж я знаю? Це доля, — сказала вона.

Він узяв її обличчя у свої долоні і глибоко подивився Марусі в очі.

— Тоді будь мені нареченою.

— Чому нареченою? Ми будемо чоловіком і жінкою. Навіть тоді, коли будемо далеко одне від одного. То ж нічого, що ми невінчані?

— Прийде час — повінчаємося, — сказав він.

— А в тебе… було вже таке?

— Ні.

— І ти нікого не кохав? Якщо збрешеш, я почую.

— Це було один раз.

Він розповів їй про панночку Жолю. Вона була кількома роками старша за нього, але так подобалася Миронові, що він хотів, аби в неї згоріла хата. Товариство «соколів» займалося не лише спортовим вишколом, але й боролося з пожежами. Якби зайнялася солтисова хата, в якій жила панночка Жоля, він, Мирон, першим би кинувся на допомогу й на руках виніс би Жолю з полум’я, незважаючи на те, що вона була дуже пишна в тілі. Однак солтисова хата ніяк не хотіла горіти, а Мирон був занадто чемним хлопцем, аби запалити її самому. Тому Жоля незабаром вийшла заміж за іншого. Коли вона поїхала зі своїм нотарем аж до Відня, Миронові хотілося плакати. Йому тоді було тринадцять років, він уже завзято займався стусаном і постійно ходив з розквашеним носом та синцями попід очима. Кому такий кавалер сподобається?

— Ти шибеник, — сказала Маруся.

— Ну який же я шибеник? Навіть не наважився запалити ту хату.

— Ти запалив… мою.

Вона милувалася на його м’язисте, широке у грудях тіло, яке при світлі місяця теж було наче вилите з міді. Маруся ніяк не могла зрозуміти, чому оголений чоловік видається більшим, аніж зодягнутий, тоді як гола жінка, навпаки, показує на тендітнішу. Так, вночі все видається більшим — і люди, і коні, й дерева, але то на віддалі в темряві, а тут він лежав біля неї на відстані поцілунку й був такий великий, що Маруся могла заховатися у нього під пахвою. Вона так і зробила, і, вдихаючи терпкий дух його шкіри, думала, що немає нічого певнішого за незворушний спокій у міцному чоловічому тілі.

Його смаглява рука на її білих грудях здавалася чорною, як у мавра. Маруся всією собою вслухалася в доторки тієї руки, від яких у лоні пробігав болісний лоскіт.

— Я кохаю тебе, — сказала вона. — Пам’ятай про це завжди. Особливо, коли буде тяжко.

— Я й так пам’ятаю про тебе щохвилини.

— У нас попереду багато несподіванок і небезпек. Можливо, зараз про це не треба говорити, але я тебе прошу. У найтяжчу хвилину згадуй мене. Може так статися, що ми довго не будемо бачитись. Та я тебе чутиму на відстані. Ось, візьми.

Маруся поклала в його долоню невеличкий камінчик, завбільшки з горобине яйце, брунатного кольору із золотими смужками. У ньому, окрім коричневого й золотого, спалахували сині, червоні, зелені іскорки.

— Це соколине око, — сказала вона. — Я знайшла його на Дівич-горі, де колись було язичницьке капище. Це оберіг, він має магічну силу. Ще волхвам допомагав бачити в темряві й досягати задуманого.

— Соколине око? — перепитав Мирон, мимоволі згадуючи її прізвище. — Так називається цей камінчик?

— Саме так. Буває ще тигрове око, а це соколине. Чуєш, яке воно тепле?

— Чую.

— Цей оберіг зменшує ризик. Коли почуєш, що він холодний і важчий, тоді стережися.

Соколине око дивилося на нього з долоні, але в тому, що казала Маруся, він не бачив ні забобону, ні якогось чаклунства. Це ж так природно, що подарований тобі камінчик набирає сили оберега, адже він стає часткою твоєї пам’яті й віднині постійно нагадуватиме про того, хто подарував тобі цей оберіг, застерігатиме від небезпеки, спонукаючи бути обачним.

Камінчик мінився на Мироновій долоні золотими прожилками й різнобарвними цяточками. Він був легкий і теплий.

— Я кохаю тебе, — сказав він.

Маруся обняла його, але в її обіймах було більше смутку, ніж пристрасті.

12

У ній таки було щось од віщунки. Маючи гостре передчуття, Маруся багато чого вгадувала наперед. Мирон у цьому переконався вже наступного ранку, коли надійшла команда готуватися до виступу — 1-й Галицький корпус підтягнувся на свої позиції, завтра вдосвіта мав розпочатися штурм Києва.

Віддаючи розпорядження поручникові Гірняку, Осип Станімір, ніби між іншим, висловив жаль, що повстанці далі з ними не підуть.

— Як… не підуть?

— Наказ головного штабу, — сказав Станімір. — Київ братимуть лише регулярні війська.

Посмикуючи себе за правого вуса, він попросив Мирона, щоб той сам передав це Марусі.

Мирон узяв коня, поїхав. Стояло на погоді, заповідався золотий день, а йому стало так тоскно, що навіть кінь під ним зупинився — так буває, коли вершник засинає або забуває про поводи. Мирон намацав у кишені соколине око — воно було холодним.

Що ближче він під’їжджав до тієї хати, де зупинилася Маруся, серце його важчало. Біля двору Мирон не побачив вартового, зіскочив з коня і зашморгнув повід за стовпець воріт. Не примітивши нікого ні на подвір’ї, ні на ґанку, де минулого разу вартував Василь Матіяш, він подумав, що Маруся знов подалася десь «розважатися».

До повстанського табору Мирон погнав коня галопом, але й там попід лісом не побачив живої душі. Лиш тепер йому майнув здогад, що Маруся раніше за нього дізналася про рішення головного штабу й подалася гуляти на власний розсуд. Подалася до Ангела чи до Зеленого, не попрощавшись… У них там своя війна та своя «дипльоматія».

Він стискав у кишені холодний камінчик, відчуваючи, як новий жаль торкається серця. Мирон зрозумів, що вчора Маруся з ним попрощалася.

***

Удосвіта, ще о п’ятій ранку, видно, дізнавшись про штурм української армії, червоні першими пішли в контрнаступ. Ударили гармати, луснули в небі шрапнелі, зав’язалася скажена битва по всьому фронту. Найтяжче довелося Запорозькому корпусу — большевики величезними силами притисли його на лінії річки Стугна.

Полковник Володимир Сальський, котрий командував запорожцями, відійшов назад, холоднокровно виждав, поки москалі на радощах забіжать у берегові болота, а тоді вдарив так, що Стугна застогнала, як стогнала вона під час навали татарви, за що й нарекли річку Стугною. Запорожці, розгнівавшись, що спершу довелося відступати, тепер косили ординців з кулеметів, шаткували шаблями, «радімиє» не знали, в яку нору забитися. Дехто кидався в річку, знаходячи там свій останній спочинок, а більшість полягли на березі, — кому судилося висіти, той не втопиться. Нещасних виловлювали у прибережних заростях, в очеретах, шелюжинні; хитріші одразу кидали рушниці в болото й піднімали руки, сподіваючись на полон. Здалося сім тисяч вояків 12-ї совєтської армії.

Самбірська бригада наступала на відтинку між Глевахою та Гнатівкою. Спершу дорога стелилася легко, вони йшли форсованим маршем, а перед Вітою-Поштовою дійшло до рукопашного бою. Станімір подав команду «Багнети!», і це був той момент, коли в тобі кам’яніє кожен м’яз, а нерви натягуються до межі. Вони бринять, натягуються до гострого болю, а потім тріскаються, як кінський волос, ти навіть чуєш цей тріск по всьому тілі й більше собі не належиш. Ти забуваєш вишкіл рукопашного двобою, забуваєш усі хитрі виверти багнетного нападу, забуваєш, коли треба розвернути кріса кольбою до голови ворога так, щоб завдати удару її гострим краєм, — усе це лишається десь там, у попередньому житті, а зараз тобою керує лише дикий інстинкт. Первісний інстинкт боротьби враз поглинає всі думки й почування, і ти готовий, як звір, зубами вп’ястися в горлянку ворога.

Нелюдські крики, стогони, брудна російська лайка в бога-і-душу-мать злилися в суцільний лемент смерті, який то наростав, то раптом завмирав до глухоти, і в німій тиші Мирон бачив перекошені обличчя стрільців, у яких годі було впізнати простодушного Петра Гультайчука чи лагідного Михася Проціва, котрий вижив у «мертвому просторі» гарматного вибуху, уцілів на Замковій Горі у Львові, де він бачив сина Івана Франка, а тепер спіткнувся, упав, опинившись під багнетом здоровенного розлюченого москаля.

Добре, що вони, ці здоровані, вайлуваті, Мирон устиг, устиг, устиг настромити москаля на багнет, і невідомо, що йому сталося і звідки взялася та сила, що Мирон ще сажнів зо п’ять волочив гевала по землі на багнеті, наче хотів його відтягти чимдалі від Михася, поки той прийде до тями.

Після Віти-Поштової було вже легше, хоча гарячий подмух куль ще не раз обпікав Миронові щоки. Вони бігли вижатим полем по білій стерні, де горіла солом’яна скирта, густий жовтий дим заступав дорогу, виїдав уже й так випалені легені, і раптом у Мирона з-під ніг злетіла зграйка горобців, які клювали розсипане у стерні зерно, — війна війною, а життя брало своє. Стрілянина рідшала, на землю сіявся вечір, призахідне сонце, пронизуючи пелену диму, било в очі кривавим блиском.

О восьмій годині вечора вони увійшли до Києва. 8-ма Самбірська бригада зайняла Деміївку, а відтак посіла й товарну станцію, яку галичани називали «вантажевий двірець». Усі колії тут були загромаджені ешелонами з усіляким добром — можна було зодягти, взути й озброїти не один галицький корпус, але ніхто не поривався до того добра. Тільки виставили біля вагонів варту, а стрільці більше товпилися там, де серед інших ешелонів застрягли три большевицькі панцерники. Кортіло роздивитися на ці грізні машинерії, які не змогли вицофатися з Києва й так легко потрапили їм до рук.

Один полонений хохол-большевик з увігнутою всередину пикою, ніби йому кінь наступив копитом на перенісся, пояснив, що це все через комісарів, котрі в паніці підперли панцерники своїми потягами з награбованим золотом. «Ви пошукайте, пошукайте, там хватить по золотій каблучці й часиках на кожного з вас», — підлабузнювалася до галичан ця хитра хохляцька пика, наче сподівалася, що вони візьмуть її до себе в радники. Його вже вели з усіма полоненими годувати нендзю[29], а він усе ще просився перебалакати з паном старшиною.

Пан старшина, якщо мова про команданта 2-го куреня Станіміра, не мав часу на пусті балачки, хоч був у доброму гуморі. Цей день, 30 серпня, видався найсвітлішим у його житті, а завтрашній обіцявся бути ще веселішим. Вони, хоч обсадили Деміївку та вантажевий двірець, ще не бачили справжнього золотоверхого Києва. Завтра, завтра…

Станімір уже падав з ніг, та навіть не думав про сон. Київ у їхніх руках! Комендантом міста призначено полковника Осипа Микитку.

Лише далеко за північ Станімір приліг у станційній кімнаті, щоб передрімати часину, аж тут принесли телеграфічний наказ корпусного штабу. Він повідомляв, що сьогодні, 31 серпня, о дев’ятій годині ранку відбудеться парадний в’їзд Симона Петлюри до Києва. Для зустрічі та віншування Головного Отамана всі бригади 3-го корпусу зобов’язані вислати на головний двірець по одному найліпшому куреню і по одній батареї для формування збірної парадної бригади. Командантом цієї почесної бригади призначається він, сотник Станімір, котрий особисто мусить зголоситися до корпусного штабу.

Осип ще не встиг обмізкувати наказ, як надійшов новий: він, сотник Станімір, повинен прибути зі своїм куренем о п’ятій годині ранку на головний залізничний двірець.

Кишеньковий годинник показував за двадцять хвилин четверту. Час піднімати стрільців.

Станімір вийшов до станційної зали, скупо освітленої через вікна надвірним ліхтарем. Хлопці спали хто де впав — декотрі на лавах, дехто на підвіконні, а більшість лежали покотом на підлозі. Під стіною Осип побачив у чудній позі Мирона Гірняка. Той скрутився калачиком, підклавши одну руку під щоку, а другу тримав у кишені. На його обличчі блукала сонна посмішка.

«Припильнуйте за ним, Осипе. Він такий неуважний у мене. Віршник».

Це ж треба, подумав Станімір, волею Провидіння парад припав на святу неділю. Цікаво, Головний Отаман парадуватиме на білому коні чи на автомобілі?

Частина друга

Твої очі — квіти темно-сині

На узбіччі радісних доріг.

Чи зустрінемось з тобою знову

На своїх дорогах бойових?

Пісня

1

Вони йшли уздовж залізничних колій повз нескінченні ряди товарних вагонів, на яких навіть у тьмяному світлі станційних вогнів можна було прочитати багато написів. Кожен вагон був як окрема сторінка велетенської книги, яку писало достобіса людей.

«Бей хохлов-самостийников!»

«Уничтожим желто-блакитную гидру в ее логове!»

«Смерть немецким наемникам галичанам!»

«Крестьяне! Вы дадите нам хлеб, мы вам — свободу!»

«Петлюра — холуй мировой буржуазии!»

У слові «холуй» стерлася літера «о», тому Петро Гультайчук не міг уторопати, про що там ідеться.

— А що то є — хлуй? — сором’язливо спитав він у Михася Проціва, оскільки той побував у російському полоні і по-їхньому трохи тямив.

— Хлуй? — так само сором’язливо перепитав Михась. Він десь ніби чув таке слово, але що воно означає, не знав. — Москальське глупство[30], — сказав Михась. — У нас таких слів нема. Як я тобі перекладу?

Окрім лайливих написів, на деяких вагонах були й поштиві:

«Хлеб для рабочих красного Петрограда от трудящихся Советской Украины. Благодарить не надо, это наш долг!»

О п’ятій ранку вони були на київському головному двірці. Незважаючи на досвітню годину, тут, на майдані, ворушилося багато військового люду. Біля центрального входу стояло два легкових автомобілі з відкритим верхом. Штаб корпусу містився в пасажирському салоні першої кляси, де також було гамірно. Один заходив, другий виходив — двері не зачинялися.

Станімір зголосився до команданта їхнього корпусу полковника Вольфа. Арнольд Вольф замінив на цій посаді Антона Кравса після того, як той очолив Центральну армійську групу. Австрієць Вольф добре розумів українську, але говорив кепсько. Він німецькою мовою пояснив Станімірові, що сталося те, чого вони найбільше боялися. З лівого берега Дніпра до Києва підходять денікінці. Вони вже у Дарниці, обсадили з того боку ланцюговий і залізничний мости, готуються увійти до Києва. Тому дефіляду скасовано, сказав полковник Вольф. Принаймні тепер вона не на часі.

— А як же?.. — хотів запитати Станімір, але полковник його випередив:

— Головний Отаман відкликав свій наказ. Він уже знає. Зараз ми чекаємо на генерала Кравса. Десь він застряг на залізниці.

Поки полковник сумно хитав головою, приїхав начальник штабу 1-го корпусу майор Куніш і привіз нові розпорядження: треба негайно взяти під охорону найважливіші об’єкти міста.

— Вашому куреневі, пане сотнику, — майор Куніш подивився на Станіміра червоними від безсоння очима, — випадає особлива ділянка. Мусите обсадити міську Думу, себто ратушу, і головну пошту.

— Обсадити, але не стріляти, — сказав німецькою полковник Вольф.

— Не розумію, — запитально глянув на нього Станімір.

— Це не мій наказ, — розвів руками полковник.

— Як можна охороняти об’єкт з такою умовою? То, може, нам і зброю не брати з собою?

— Така настанова головного штабу, — сказав полковник Вольф. — Буде інакша — тоді й діятимемо інакше.

— А поки що в разі зустрічі з денікінцями мусимо вести переговори, — пояснив майор Куніш, кліпаючи червоними, як у кроля, очима.

— Переговорювати про що? — спитав Станімір.

— Шукати згоди, аби вони залишалися на своїх позиціях, а ми на своїх, — сказав майор Куніш. — До остаточного з’ясування становища на вищому командному рівні.

— Обсадити, але не стріляти, — кисло всміхнувся полковник Вольф. — Виконуйте наказ, пане сотнику.

Станімір вийшов надвір, де вже розвиднялося. Над темними дахами міських будівель рожевіло крайнебо.

З важким серцем він підкликав старшин, щоб пояснити становище. Знав, як це гнітюче вплине на стрільців, але що зробиш? Місто все одно їхнє, можна обійтися без параду, зате зараз вони, нарешті, побачать Київ завидна, гордо продефілюють його вранішніми вулицями аж до Хрещатика, де стоїть міська ратуша. Чим тобі не парад?

Станімірові не довелося нікому пояснювати, чому змінилися плани. Уже всі знали, що на лівому березі денікінці, стрільці тільки не розуміли, чому зчинився такий алярм. Вони розбили червоних, розіб’ють так само й білих, адже у Києві й поблизу нього двадцять тисяч галицького війська.

Почувся дзвін копит об бруківку. До двірця прилетів на коні поручник Антін Тарнавський із 2-ї Коломийської бригади, яка стояла біля ланцюгового мосту по цей бік Дніпра. Вороний кінь був сірий від мила, і, коли зупинився, хвіст і грива на ньому обвисли. Поручник Тарнавський гнав коня галопом майже через усе місто.

— Почалося! — сказав він. — Біляки скидають на воду човни, щоб переправлятися на цей берег.

— У них що тут — своя флотилія? — спитав Мирон.

— Та де! Пограбували тутешніх рибалок. Це ще та армія.

— Переправляються — то треба зустріти, — сказав Мирон.

— Тому ж і приїхав до штабу! — гукнув Антін уже на ходу.

— Отак, — сказав Станімір. — Плани міняються, але не в нас. Ми продефілюємо всім куренем до міської ратуші. Себто до Думи. Як ви сі дивите на то? — весело подивився він на поручника Гірняка.

— Так, як і ви, пане сотнику.

— А чому рука в кишені? Ви часом не ранений?

— Бог милував.

— Добре є, — сказав Станімір. — Тоді вирушаємо.

Ніч розсипалася на очах. Зійшло сонце, ранок потеплішав, заповідався ясний гожий день. Останній день літа.

Вони вишикувалися в колону по троє — вийшла вервечка за сотню метрів. Триста двадцять два вояки приготувалися до маршу. Ще у Фастові їх було майже чотириста. У голову колони став Гриць Банах з великим жовто-блакитним прапором їхнього куреня.

Твердим кроком вони помаршували бруківкою спершу на вулицю Безаківську[31], і вже тут завважили, що місто не лише прокинулося, але й заворушилося святковим життям. Вони багато начулися, який він зелений та пишний, цей Київ, а тепер на власні очі побачили, що дерева росли тут під кожною кам’яницею[32]. Праворуч від них за фігурною чавунною огорожею тягнувся ботанічний сад, що дихав ранковою свіжістю, а по ліву руку стояли високі добротні кам’яниці. Усі балкони були у квітах, там розвівалися жовто-блакитні прапори, стояли святково вбрані люди, які, усміхаючись, привітно махали їм руками. Від того у стрільців твердішав крок, їхня розмірена хода ставала гучніша та злагодженіша.

Попереду — на перехресті вулиці Безаківської і Бібіківського бульвару[33] — між рядами гострих тополь стояв величний пам’ятник графу Олексію Бобринському обличчям до головного двірця, і через те виходило так, наче старий граф теж вийшов їх зустрічати, ще й виліз на камінну колону, щоб краще бачити.

Тут, на Бібіківському бульварі, і свята було ще більше, кияни дивилися на них не лише з балконів та через відчинені вікна, а гуртами повибігали на вулицю з букетами квітів і вигуками: «Слава галичанам! Слава нашим визволителям!»

Серед публіки було чимало вродливих панночок, які сміливо підбігали до стрільців і, спалахуючи рум’янцями, дарували їм квіти. Святково вбрані поважніші дами кидали букети воякам до ніг.

— Та ж Київ геть-чисто наш, — зворушено промовляв Михась Проців. — Більше український, як ополячений Львів! Но?

— Господи, як я сі тішу, — раз у раз повторював Петро Гультайчук. — Хлопці, якби ви знали, як я сі тішу.

— Но-но! Не плач, — казав йому Михась Проців, і в самого тремтіли губи. — Не плач. Видиш, кіко кобіт на тебе сі дивит.

— То не я, — витирав рукавом очі Петро. — То радість плаче.

Що далі вони маршували, то все більше велелюддя збиралося довкола — назустріч виходили нові юрби киян, а ті, що привітали їх раніше, ішли по обидва боки колони чи поспішали услід за нею. Бігла дітвора, шкутильгали старі, граційно пливли панянки, підбираючи краї довгих суконь, щоб не зашпортатись, бадьорим кроком ішли юнаки та старші чоловіки — багато з них у вишиванках, козацьких киреях, жупанах, сардаках, у фраках, сурдутах, партикулярних костюмах і формених службових мундирах, у чорних і білих капелюхах, які чоловіки час від часу знімали й радісно вимахували ними над головою.

У кожного в руках були як не квіти, то жовто-блакитна хоруговка або стрічка, один вусатий дідусь ніс на древку великий портрет Шевченка, а хлопчина у формі гімназиста високо над головою тримав Тарасів «Кобзар» і томик Івана Франка.

— Слава галичанам! Слава нашим визволителям! — знову й знов різноголосо лунало з усіх боків, і під ту врочисту хвилину, коли стрільцям годилося розправити плечі й задерти голови, вони якось ураз зіщулювалися й дивилися під ноги, тамуючи в собі нестримне розчулення.

До Мирона підбіг сухорлявий старий, височезний, як колодязний журавель, і, вхопивши його за лікоть, схвильовано затуркотів: «Я ґенєрал старой руской арміі, уже прєклонново возраста, но пазвольтє пожать вашу руку і в вашем ліце поблаґодаріть всєх ґалічан».

— Що він там бубонів? — спитав Гультайчук у Михася Проціва.

— Дякує нам красно, — залюбки переклав Михась. — Каже, що він дуже старий, тому не може воювати у наших лавах, але низенько сі кланяє.

Потім вони ще не раз помічали, що серед київської публіки траплялися люди, котрі говорили по-московському, а проте ставилися до них з більшою симпатією, ніж деякі малороси, які тримали на своїх подвір’ях-республіках злих псів на довжелезних ланцюгах. Галичанам, котрі вже доста навоювалися з москалем, такий фасон був дивним, але вони намагалися сприймати його поблажливо і з розумінням. Чого тільки не побачиш на цьому світі!

До величальних привітань біля Володимирського собору долучилися церковні дзвони, вояки всі як один подивилися на храм святого Володимира благоговійними очима й почали хреститися. Петро Гультайчук не витримав і, порушуючи розміреність карбованої стрілецької ходи, вибіг за брук на узбіччя, укляк на коліна й, тричі вдаривши чолом, поцілував землю.

Приєднавшись до колони, він подивився на Мирона очима, повними сліз.

— Вибачєйте, пане поручнику. Один Бог знає, як я сі тішу.

— Но! — сказав Михась Проців. — Тіки не плач.

Колона поволі завертала на Велику Володимирську, де по праву руку червоніли стіни університету того-таки святого Володимира, — Мирон тут був у січні минулого року, коли маніфестації проводили вже студенти, бо сотні тисяч військового люду, які місяцями мітингували в Києві, стомилися й роз’їхалися хто куди, а банда Муравйова уже була біля воріт.

Щойно вони повернули ліворуч на Володимирську, як побачили світлу будівлю Педагогічного музею, в якому колись засідала Центральна Рада, а потім і Директорія Української Народної Республіки. Зараз тут на фасаді майже під самим скляним куполом висів величезний портрет Головного Отамана Симона Петлюри, який дивився на них мов живий, і хай там що, а вони таки парадували перед Головним Отаманом. І, може, тому, що стрільці бачили в руках гімназиста томик Івана Франка, а може, через те, що таки вздріли самого Петлюру й настала пора, вони раптом розправили плечі, підняли голови й, твердо карбуючи крок по бруківці князівської вулиці, на всі свої триста двадцять два голоси заспівали:

Не пора, не пора, не пора

Москалеві й ляхові служить!

Довершилась України правда стара,

Нам пора для України жить!

Цю суворо-врочисту пісню дехто підхопив у натовпі, на її закличний голос почало збігатися ще більше киян, які річками стікалися до людського моря з довколишніх вулиць і вуличок — Фундукліївської, Ярославового Валу, Хрещатика, Терещенківської, Театральної, Прорізної. Врешті-решт на перехресті Володимирської та Фундукліївської стовпилося стільки люду, що курінь не зміг рухатися далі, однак вояки маршували на місці, бо їхній крок був у єдиному ритмі з піснею.

— Розступіться! Та розступіться ж, нарешті, що ви за народ такий! Дайте пройти героям до Софійського майдану! — гукали з натовпу свідоміші громадяни, котрі знали, що найбільші національні врочистості відбуваються біля Софії.

Колона поволі рушила далі, вони поминули ошатний театр, на фасаді якого висів портрет Тараса Шевченка, заклечаний зелом та айстрами, а трохи вище також маяв жовто-блакитний прапор.

Біля Золотих Воріт стрільці завершили пісню словами, що стали їхньою клятвою:

Бо пора се великая єсть:

У завзятій, важкій боротьбі

Ми поляжем, щоб волю і славу, і честь,

Рідний краю, здобути тобі.

— Слава! Слава!! Слава!!! — гойднулося над збудженим натовпом, а попереду вже був Софійський майдан, де біля пам’ятника гетьманові Богдану Хмельницькому зовсім несподівано для них стояв у повному складі штаб їхньої 8-ї Самбірської бригади на чолі з отаманом Гофманом.

Ліворуч злітав у небо Софійський собор, далі попереду сяяв Михайлівський Золотоверхий — вояки ревно хрестилися до золотих бань і церковних хрестів, уже не в одного Петра Гультайчука волого блищали очі, гострі борлаки на худих шиях стрільців ходили вгору-вниз, а розквітчаний натовп підсипав жару:

— Слава Україні!

— Слава Петлюрі!

— Слава галичанам!

Отаман Гофман стояв під бриластим постаментом гетьмана і здалеку енергійним жестом показав сотникові Станіміру, аби той зі своїм куренем продефілював перед штабом бригади, а заодно й перед тим-таки гетьманом, що разом із конем нависав у Гофмана над головою. Станімір так і зробив, повів курінь колом, віддав честь бригадному штабу, й отаман Гофман, кинувши руку «під дашок», весело підморгнув Станімірові (через сім місяців Карл Гофман, цей австрійський офіцер-романтик, який присвятив себе боротьбі за українську державність, буде розстріляний большевиками в Одесі; росіяни запропонують Гофману перейти на їхній бік, обіцяючи йому ранг полковника й усі привілеї переможної армії, а він мовчки піде до муру на розстріл). Та поки що командант 8-ї Самбірської бригади Карл Гофман гордо стояв під постаментом гетьмана Хмеля і тішився разом з усіма українцями, які залили майдан повінню щирої радості.

Станімір із куренем ледве пробився у Софіївську вуличку, що круто спускалася вниз до Думської площі. На цій площі стояла київська ратуша лицем до Хрещатика — триповерхова, майже квадратна будівля з чотирикутною вежею і гострим шпилем, на якому височів архістратиг небесного воїнства Михайло. Київський покровитель, він дивився поверх Хрещатика десь на печерські пагорби, та бачив, звичайно, ще далі. Бачив, як по той бік Дніпра скупчується нова орда, відбирає у тамтешніх рибалок великі човни й пускає їх на воду.

Довкола міської Думи теж вирувало муравлище народу, стрільцям спершу навіть здалося, що це та сама публіка із Софійського майдану збіглася сюди побічними вуличками — до певної міри так воно й було, однак на Думській площі серед жовто-блакитних прапорів вони побачили ще й російські трикольорові стяги. Їх було значно менше, ніж українських, але хтось же приніс їх сюди не мух відганяти, подумав собі поручник Гірняк.

Багатотисячний здвиг розпашілого люду знову вибухнув величальними гаслами на честь галичан, Директорії і Петлюри, нові оберемки квітів полетіли у їхній бік.

— Слава! Слава!! Слава!!!

Натовп, гойднувшись, наліг на колону стрільців, чиїсь руки — багато-багато рук! — підхопили Станіміра, тричі підкинули високо вгору й через парадний вхід занесли прямісінько в Думу.

2

Сотник Станімір у супроводі поручника Гірняка піднявся широкими мармуровими сходами на другий поверх. Тут біля входу до овальної аудієнц-зали їх зустрів схвильований лисий чоловік, схожий на хорового диригента, — він весь час тримав зігнуті в ліктях руки перед собою. Це був голова міської управи Рябцев.

— Дабро пажаловать, спасітєлі ви наші! — широко розкинув він пухкенькі руки, ніби хотів ухопити в обійми обох старшин разом.

Рябцев був більш ніж поштивий, він тут-таки попросив пробачення, що не зможе говорити з ними українською мовою, оскільки ця солов’їна мова занадто красива й милозвучна, щоб псувати її недорікуватістю. Але він, Рябцев, обов’язково вивчить українську, вже навіть придбав словник… цього… як його… е-е-е…

— Грінченка? — підказав Мирон.

— Так точно, — зрадів Рябцев. — Ґрінчєнкі. Так што я рад украінской власті і готов виполнять всє єйо дірєктіви.

Вони зайшли до аудієнц-зали, де за великим овальним столом у позі «струнко» стояло ще кілька чиновників (щойно підхопилися з крісел), Рябцев хотів було їх представити, але Станімір сказав, що хай потім, ще встигнемо, спершу треба розглянутися, де тут краще виставити кулемети.

— Как… куда кулємєти? — отетерів Рябцев.

— Так поставити, щоб шиї скорострілів висувалися на вулицю, — сказав Станімір.

— Да зачєм ето, да раді Боґа! — замахав перед собою пухкенькими ручками Рябцев, наче розганяв дим. — Вєдь наші в ґородє, совдепія дала дьору, народ празднуєт, а тут опять двадцать пять.

— Ніяких не двадцять п’ять, — сказав Станімір. — Усього вісім кулеметів.

Чиновники сторожко перезирнулися між собою, потім один поважний думець із чорною квадратною бородою промовив глибокодумно:

— А я, знаєтє-лі, обажаю ґуцулов. Удівітєльно сімпатічний народєц. Ви нє находітє? — догідливо глянув він на Станіміра.

— Я їх і не шукав, — відповів Станімір і ще більше збив з пантелику чиновників. — Гуцули високо в горах.

Осипу по цей бік Збруча вже не раз доводилося чути, що він гуцул, — це, звичайно, ближче, ніж австріяка, але теж пальцем у небо.

Вони з поручником Гірняком ретельно оглянули приміщення, вікна, потім балкон, який виходив прямо на Думську площу, і тут побачили, що до перил балкону прикріплено два невеличкі жовто-блакитні прапорці. Станімір звелів Миронові покликати Гриця Банаха з їхнім курінним прапором — отут посередині між маленькими треба вивісити великого.

Гриць тільки-но вийшов з прапором на балкон, як площа внизу вибухнула тисячоголосим «Слава!» й такими оваціями, що небесно-золоте полотнище затріпотіло без вітру.

— Соборність! Україна! Петлюра! — скандували кияни. — Соборність від Сяну до Дону!!!

Станімір сказав голові Рябцеву, щоб той із думцями займався своїми справами, а вони, «симпатичні гуцули», займуться своїми.

Осипові шкребло на душі. Довкола все захлиналося радістю, а йому чогось не раділося. «Обсадити, але не стріляти», — в голові кілочком засіло химерне напучення. Щось тут було від лукавого.

Він двома сотнями обсадив Думу зсередини та знадвору, одну сотню поставив на головну пошту й оголосив суворе поготівля. До Думської площі посунуло ще більше народу, серед натовпу вешталося чимало озброєних типів, провокаторів, військових у чужих одностроях, на площі більшало російських трикольорових прапорів. На Хрещатику цілими гуртами звільна походжали підозрілі бойовики у пом’ятих червоних погонах з тоненького краму. Дивувало й те, що юрба так само захоплено вітала цих приплентачів, називаючи їх визволителями.

Запахло смаленим. Станімір задзвонив із Думи до корпусного штабу й попросив дозволу роззброїти чужих вояків, але почув пояснення, від якого заскреготав зубами. Не можна нікого роззброювати, бо то можуть бути наші повстанці, а денікінців узагалі не треба чіпати — тільки переговорювати.

«Обсадити, але не стріляти». Станімір був у розпачі.

Ближче до полудня, незважаючи на вуличний гамір, він почув дзвінкий стукіт копит об бруківку. Від Купецького саду[34] до Хрещатика промчав загін терських козаків у чорних кудлатих шапках. Юрба гучними вигуками віддала і їм пошанівок.

Станімір наказав Миронові піднятися вгору на Печерськ, роздивитися, що діється там. На Печерську мав стояти курінь Данила Бізанца, але де саме — вони не знали. Мирон пішов у бік Інститутської вулиці, яка спиналася на печерські пагорби. Ще внизу, на розі будинку міської біржі, він побачив гурт озброєних азіатів. Якісь чуваші чи узбеки були зодягнуті в цивільне, але кожен мав на плечі гвинтівку. Мирон запитав, хто вони. Косо всміхаючись, азіати відповіли, що всі вони «кгарєнниє кгієвлянє» і належать до міського загону самооборони.

— А ти кто? — спитав у Мирона вузькоокий «кгарєнной кгієвлянін» з широким і круглим, як пательня, лицем.

— Заїжджий, — сказав Мирон і неквапом пішов угору.

— Єслі прієжджій, так сматрі в оба! — кинув йому вслід вузькоокий, і всі азіати чомусь зареготали.

Вийшовши нагору, Мирон не побачив не те, що стрільців Данила Бізанца, але жодної живої душі. Ні людей, ні квітів, ні прапорів. Тут було зовсім інше, якесь мертве місто, і пахло у ньому смертю. Мирон зупинився біля двоповерхової кам’яниці з навстіж розчиненими дверима й побитими вікнами. Сопух смерті ще дужче вдарив йому в обличчя. Мирон побачив під ногами застиглий струмок темно-бурого кольору. Це була кров, яка витекла десь від цього будинку, присохла й затхнулася.

Через побиті шиби й розчахнуті вікна було видно перекинуті меблі, розкидані папери, потрощений посуд. Хтось тут, утікаючи, зганяв злість на всьому, що підверталось під руку. Крізь розчинені парадні двері Мирон побачив ще один наскрізний вихід з будинку, який вів на подвір’я. Він перейшов темний коридор і потрапив до саду з великою клумбою і зруйнованим водограєм. Далі, за квітником і кущами руж та жасмину, Мирон побачив біля стайні купку принишклих людей. Це були інші люди, зовсім не схожі на тих, що вийшли на вулиці міста. Більшість була в чорному, одні тихо молилися самими губами, другі стояли в жалобному мовчанні, зціпивши на грудях руки, треті щось відкопували лопатами.

Широкою доріжкою, посипаною жовтим піском, Мирон підійшов до гурту. На нього ніхто не звернув уваги, ці люди були відречені від світу, і Мирон усе зрозумів, коли заглянув до стайні — бетонна підлога була вся в крові, людському мозку й волоссі. Посередині стайні зяяв темний отвір, до якого з-попід стін сходилися видовбані в бетоні рівчаки — вони теж були темно-руді від засохлої крові.

Сивий сухенький дідусь, який обіруч притискав до грудей зіжмаканого капелюха, не дивлячись на Мирона, пошепки мовив:

— Катівня чека. Там он пили-гуляли, а тут…

Мирон відвів очі і… побачив іще страшніше. Там, де працювали люди з лопатами, уздовж садової доріжки лежали понівечені людські тіла, щойно викопані з-під жовтого піску. Розтрощені черепи, порожні очниці, відрізані вуха, носи. Жінки з вирваним до крові волоссям…

Він перехрестився й тихо пішов. Витримати таке могли тільки люди, які шукали тут рідних. Ступивши на густо посипану жовтим піском доріжку, Мирон раптом відчув, як глибоко грузнуть ноги, і сахнувся убік. Тут теж… тут теж закопані люди. Їх навіть не закопали, а нашвидку загребли піском, замітаючи криваві сліди.

Тепер зрозумілою була та нестримна, часом сліпа радість киян, з якою вони зустрічали і своїх, і чужих. Вони б кинулися в обійми самого диявола, якби той визволив їх від большевицького нашестя.

З висоти печерського пагорба Мирон бачив як на долоні київську ратушу та збурений майдан перед нею. Споглядаючи людське муравлище, він раптом відчув, ще не помітив — відчув, що в його хаосі відбувається щось особливе, є в ньому свій порядок і свої характерні прикмети, як і в будь-якому живому організмі, спільноті чи тому ж таки мурашнику. І серед тих особливих прикмет він побачив, що людське стовковисько розділилося надвоє — по праву руку перед Думою, якщо дивитися очима архістратига Михайла, який стояв на її шпилі, маяли прапори жовто-блакитні, а з лівого боку — трикольорові. І хоча українських знамен розвівалося більше і людей під ними зібралося більше, все одно було добре видно межу, яка пролягла між двома таборами.

І раптом Мирон угледів таке, що змусило його щодуху бігти до ратуші.

3

Від Купецького саду в бік Хрещатика рухалося зо два десятки денікінських кіннотників. Осип Станімір, негайно зв’язавшись по телефону зі штабом корпусу, попросив дозволу роззброїти ворога.

— Якого ворога? Кого роззброїти? — перепитав німецькою мовою полковник Вольф. — Ми з вами давно все узгодили. Мусите вийти назустріч воякам Добровольчої армії і запитати, куди й чого вони їдуть.

Зв’язок обірвався чи, може, полковник Вольф урвав його сам, не бажаючи слухати зайвих пояснень. Станімір схопився і, як оглашенний, помчав на Хрещатик, прокладаючи ліктями шлях у натовпі. Зупинився перед конем денікінського офіцера, який їхав попереду кавалькади. Золоті погони вилискували на сонці.

— Куди їдете? — якомога суворіше спитав Осип. Це все, що він міг собі зараз дозволити у взаєминах з ворогом — говорити й дивитися басом.

Офіцер широко посміхнувся, блиснувши ще й золотими коронками.

— Ми нє єдєм, нас народ нєсьот, — пихато сказав він, об’їхав Станіміра й пустив коня далі Хрещатиком. За ним потрюхикали й решта кіннотників.

Осип стояв як обпльований. Це відбулося на очах у натовпу. І хоч деякі обивателі розпускали чутки, що галичани взяли Київ разом з денікінцями, більшість киян не могли зрозуміти цього «братання».

— Пане сотнику, не зважайте, — торкнув за лікоть остовпілого Станіміра Мирон, який саме підоспів на цей казус. — Усім не поясниш.

Поки вони йшли до ратуші, Осип не обмовився й словом. Навіть не запитав, що там діється на Печерську. Він знов подзвонив до полковника Вольфа й тим-таки басом, яким говорив з денікінцем, попросив, аби він приїхав у Думу для з’ясування вкрай складного становища. Нехай полковник на власні очі побачить, що діється в місті, і, можливо, відкорегує попередні накази. До того ж і голова міської управи Рябцев хоче зустрітися з вищим командуванням, аби устійнити добрі взаємини.

Полковник Вольф сказав, що вже виїжджає.

Раз у раз надходили тривожні звідомлення від інших куренів і бригад: денікінці стягують дедалі більші сили біля мостів, а протистояти їм нема як. Обсадити, але не стріляти — те саме, що посіяти й не жати.

Денікінський роз’їзд, який так зухвало обминув сотника Станіміра, невдовзі опинився біля головного двірця — перед самісіньким носом у корпусного штабу. Тут стояла чатова галицька сотня, а також відділ кінноти чорних запорожців з полковником Сальським. Запорожці кинулися полонити нахаб, сотник Божко з хижим лицем і чорною шкіряною пов’язкою на оці вже оголив шаблю, та навперейми йому вихопився сам начальник штабу Запорозької групи Кущ. «Сутичок оминати!» — закричав він, і сотник Божко, сердито сплюнувши, застромив шаблю у піхви.

Денікінці ще трохи постояли, показуючи всім своїм виглядом, що вони тут нікого не бояться, і на рисях подалися в бік Безаківської.

Полковник Вольф приїхав на розхитаному «пакарді» до Думи, зірвавши ще один сплеск овацій. Публіка розступилася, авто поволі підкотило до парадного входу. У супроводі двох ад’ютантів і Станіміра полковник Вольф піднімався мармуровими сходами на другий поверх, важко дихаючи й нарікаючи на патове становище. Але нема на те ради, сказав він, мусимо дочекатися генерала Кравса, котрий уже п’ять годин їде від Фастова до Києва.

Оглянувши кулеметні гнізда, які стрільці «звили» на балконі та біля вікон, полковник Вольф пішов до овальної зали, де на нього чекав голова Рябцев разом з іншими думцями.

— До чого вони добалакаються? — з гіркою усмішкою глянув Станімір на Мирона. — Полковник розуміє російську, як я китайську.

— У нашому становищі це мало що важить, — сказав Мирон.

Нарешті з головного двірця подзвонили, що прибув командант Центральної армійської групи генерал Кравс. Він вирушає до Думи, його автомобіль уже вивантажують з потяга, але місць для всієї делегації, що візьме участь у переговорах з денікінцями, не вистачає. Тому хай Станімір приїде до штабу на автомобілі полковника Вольфа. Передавши цю звістку полковникові, Осип поїхав до головного двірця на «пакарді».

Генерал Кравс чекав на нього в оточенні багатьох старшин. На його довгобразому обличчі лежала печать утоми, але не було й тіні знервованості, він потиснув Станімірові руку з підкресленою бадьорістю.

Окрім галичан, біля Антона Кравса стояли ще двоє наддніпрянців — полковник Володимир Сальський та його начштабу Віктор Кущ. Сальський був украй роз’ятрений — Кравс не включив його до групи старшин, які вирушали на переговори з денікінцями. До цієї делегації увійшли полковник Микитка, начштабу Кравса отаман Льобковіц, отамани Гофман та Виметаль, сотники Ганіхер і Верніш, увійшов навіть поручник Онишкевич від 3-го корпусу, а його, полковника Сальського, командира Запорозької групи, вибракували через те, що він представляв Армію УНР, про яку денікінці не хотіли й чути.

— То це нам вирішувати чи «никінцям»[35]? — сердито спитав полковник Сальський, і його чорна борода наїжачилася, а вуса, які гостряками стриміли вгору, ворухнулися, як два багнети.

— Інакше ми зірвемо переговори, — сказав Кравс. — Ви ж знаєте, пане полковнику, моє добре ставлення до вас.

— То, може, ви нас, запорожців, і на Хрещатик не пустите? — з викликом спитав Сальський. — Це вже буде кривда не мені, а всім козакам.

Кравс завагався.

— Добре, — сказав він. — Якщо така ваша воля, то прошу.

Члени переговорної делегації розсілися по автах і поїхали до середмістя. Чорні запорожці на конях рушили вслід. Попереду їхав командир Запорозької групи Володимир Сальський на вороному і, як казав сам полковник, дуже грамотному коні. Один недолік був у його вороного Буяна — він, стерво, кусався, маючи при тому не зуби, а зубила, якими міг перегризти дишля, і, коли його брав за вуздечку хтось чужий, Буян кусався, як собацюра.

Поруч із Сальським їхали начштабу Кущ і похмурий, як ніч, хорунжий Гаєвський із прапором чорношличників — на їхньому чорному полотнищі був зображений білий череп з кістками, а на другому боці напис «Перемога або смерть!». Чорне суворе воїнство й зодягнуте було в усе чорне — жупани, просторі штани, шапки-мазепинки з широкими чорними шликами. Під мазепинками ховалися довгі скручені оселедці, а в декого пасмо козацького чуба звисало з-під шапки. Чорні запорожці справедливо пишалися своїми козацькими оселедцями, у яких вбачали виклик не лише ворогові, а й самій смерті — якщо з таким оселедцем потрапиш до рук большевиків, то не буде тобі ні пощади, ні навіть полону.

Уже на Бібіківському бульварі квіти полетіли на чорношличників і під копита їхніх коней. На перехресті бульвару та Великої Володимирської чорні зупинилися — мусили почекати, поки до них приєднається 7-ма Запорозька дивізія полковника Осмоловського, яка підтягувалася вулицею Великою Васильківською від Деміївки. Козаки позбивали мазепинки на потилицю, дивуючись на розбурхане місто. Такого вони ще не бачили.

Автомобілі Антона Кравса та його супроводу поволі посувалися до Хрещатика під овації публіки. Їхали вони бруком, встеленим килимом квітів. Після всіх неприємних звісток і психічного виснаження генерал відчув різкий приплив бадьорості: хай там що, а з таким народом можна боротися до кінця.

На Хрещатику рух уповільнився, зате можна було роздивитися на цих дивовижних людей зблизька, побачити їхні щасливі обличчя, збуджені очі, що горіли вогнем нестримної радості. Кравс побачив стареньку згорблену бабусю, що, вклякнувши на коліна, била чолом до землі, зводила свої висхлі руки до неба, побачив щасливого чоловіка, який підніс високо вгору свого малюка, аби той роздивився на цей майдан і запам’ятав його на все життя; якийсь добродій у вишиванці дарував усім охочим жовто-блакитні хоруговки, напрочуд вродлива дама у сніжно-білій сукні й такому ж сліпучо-білому капелюшку роздавала цукерки, ще хтось розливав усім спраглим зельтерську воду.

Худенький хлопчина, який біля головної пошти чистив перехожим взуття, вигукував на весь майдан: «Ставте ноги на скриньку, шмарую задурно!» — а коли розчулені люди почали кидати йому гроші без чищення, хлопчина голосно попередив: «Беру тільки гривнями! Рублів і керинок не приймаю!»

Походжав у юрбі цікавенький скоморох із червоним носом-бульбою, одяг якого був у трьох кольорах — білий гостроверхий ковпак на голові, каптан синій, а штани кумачеві, і хто мав кебету, відразу здогадувався, що це ходячий московський прапор, барви якого цар Олексій Михайлович позичив у щедрих голландців, тільки переставив їх місцями на московському полотнищі — зверху біле, посередині синє, внизу червоне. Як-небудь, аби по-своєму, перетасував Олексій Михайлович кольори, в які тепер зодягнувся скоморох, але він, цей мартопляс, мав жалюгідний вигляд порівняно з колоритним гуцулом, котрий став улюбленцем майдану. Гуцул був у красиво розшитому кептарі, полотняних ногавицях, у новеньких личаках із задертими носаками, на голові мав крисаню з великою жовто-блакитною пір’їною якогось невідомого заморського птаха. Під пахвою у нього був томик Франка, в зубах — коротенька файка, на плечі сиділа стара обстріпана ворона, надута, наче їй чимось не вгодили. В обох руках гуцул тримав по револьверу, можливо, бутафорному, бо крутив їх, надівши скобами на вказівні пальці, так швидко, що вони мерехтіли, наче млинки. Не виймаючи з рота файку (руки ж бо зайняті), гуцул наспівував чудернацьку коломийку:

Не питайте в москалика:

Бицця чи мирицця —

Три струни на балалайці,

А на кобзі тридцять.

Як тільки гуцул розспівувався, сонна, надута ворона на його плечі враз оживала, розправляла обстріпані крила й підкрякувала своєму господареві:

— Кря-а-а-а!! Тр-р-р-р-р-и! Тр-р-р-р-р-идцять!

Вражені люди аплодували, гуцул на всі боки підморгував, ворона ж на його плечі так само сиділа надута, мовби переповнена почуттям якоїсь особливої воронячої гордості.

Дивно було, що це ніким не кероване стовпище люду дотримувалося бездоганного порядку, ніхто нікого не штовхав, не наступав на ноги, не хекав у потилицю, ніби всім керував якийсь вищий інстинкт, що прокидається в людях у час великої спільної радості й надії.

Хоча, по правді сказати, не було тут аж такого єдиномислія, якого благав у Бога Тарас, котрий теж споглядав Думську площу з портретів, придивлявся, що воно діється на його Козиному болоті й хто чим дихає. Було тут усякого брата, і навіть тоді, коли автомобіль генерала Кравса повернув із Хрещатика до Думи й натовп розступився, даючи йому дорогу, — до машини підбіг якийсь екзальтований молодик і, показуючи рукою на Думу, закричав:

— Не вірте тим єзуїтам!

Генерал Кравс завважив, що та маса людей, яка відступила перед автомобілем праворуч, відрізнялася від тієї, що була по ліву руку. Праворуч над людськими головами здіймалися російські трикольорові прапори й не чулося звідти ніяких овацій, а ліва частина площі цвіла жовто-блакитними стягами й здригалася від тисячоголосої осанни. І тут два табори, подумав Кравс і напружився від раптової тиші, що впала на площу.

Він побачив, що всі повернули голови до вулиці Інститутської. Там, на її крутосхилі, у скісних променях передвечірнього сонця з’явилося видиво, яке найбільше вразило поручника Гірняка. З печерського пагорба, де ще недавно було безлюдно й порожньо, з мертвого міста до Хрещатика рухалася строката, розцяцькована процесія.

Попереду на низенькому, схожому на віслюка коні їхав старий російський генерал, груди якого були так густо обвішані орденами, наче він зодягнув кольчугу. У правій руці генерал тримав невеличкого російського прапора, який начебто й не личив поважному воєначальнику, він тримав його наче свічку. Услід за генералом пішки ступали чотири священики в золотих ризах, один із них ніс великого позолоченого хреста, а троє високо здіймали багряні церковні корогви.

За ними йшов церковний хор на чолі з дияконом і голосно, голосніше, ніж годилося б церковному хору, співав «Боже, царя храні». Замикав цю процесію кінний конвой із кількох офіцерів у золотих погонах та відділу кубанських козаків у червоних черкесках. Черкески були добротні, а от погони у рядових денікінців, теж червоні, мали жалюгідний вигляд. Не суконні, а тоненькі й вим’яті, наче вони їх наспіх повирізали ножицями з жіночих спідниць. Один офіцер навскіс тримав древко великого російського прапора, аби його полотнина була розгорнута й помітна здалеку. Ця різношерста компанія спускалася вниз дуже повільно, узвіз був такий крутий, що коні кумедно присідали на задні ноги.

У лівій половині натовпу, якщо дивитися від Думи очима архістратига Михайла, прокотилося радісне збудження, дехто поривався до величальних привітань, але не з руки було перебивати церковний спів, тим більше гімн «Боже, царя храні», тож лівий табір Думської площі благоговійно чекав наближення процесії, а правий вороже наїжачився й загудів обурено. Однак і ті, й ті знов позадкували, даючи дорогу пістрявій процесії, яка прямувала до міської Думи.

Не доїжджаючи до парадного входу, серед площі, російський генерал натягнув поводи, кволо махаючи прапорцем до тієї половини натовпу, де він одразу впізнав своїх. До нього підбігла якась стара діва з вибіленим крейдою лицем і підведеними сажею бровами, вхопила генерала за чобота й заходилася його обціловувати від носака до коліна. «Спасітєль ви наш роднєнькій», — голосила діва, облизуючи халяви й залишаючи на них білі крейдяні плями. «Ну, будя, будя», — втихомирював її генерал, нервово посмикуючи хромовим чоботом.

До нього підкотився ще якийсь черевань у білій косоворотці, підперезаній червоним шнурком, але генерал суворо підняв руку долонею до натовпу, мовляв, годі, давайте без панібратства, «гаспада харошіє», і рушив до Думи. Тут на його шляху стало два козаки з рушницями й шаблями — вони зненацька вихопилися з натовпу, видно, повстанці, і Миронові навіть здалося, що він їх десь бачив.

— Далі прохід заборонено! — сказав козарлюга із засмаленим, як горщик, обличчям. — Розвертаємо дишля!

— Я вас нє панімаю, — насупився генерал. — Аб’яснітє на чєловєчєском язикє, в чьом дєло?

— Тут управа української столиці! — пояснив засмалений. — Стороннім вхід заборонено.

— Ми только хатім павєсіть наш флаґ, — сказав генерал. — В чєсть взятія Кієва. Вот і всьо.

— Київ звільнила українська армія, — стояв на своєму засмалений. — Чужим прапорам тут не місце.

— Я вам пєрєвєду, вашє прєвосходітєльство, — підбіг черевань у косоворотці, підперезаній шнурком. — Он говоріт, што проєзд воспрещьон, потому што Кієв захватілі галічанє. Но ето же чушь собачья! Ви проєжайтє і водрузітє флаг, вєдь етава трєбуєт народ!

Ще ціла купа людей з лівого табору накинулася на козаків з лайками та прокльонами, мовляв, як ви, сіра голото, розмовляєте з генералом, чи вам повилазило, хто перед вами, народ вимагає пропустити його, а ви, хохли необтесані, вперлися, як барани, і псуєте людям празник. Стара діва з розмазаною на лиці крейдою штурхала гострими кулаками засмаглого козака під ребра, щипала його, називала «чьортов гуцул», не відрізняючи наддніпрянця від галичанина.

Одна половина площі скандувала «Геть москалів!», друга репетувала «Рукі вон!», маючи на увазі облогу генерала; по правий бік заспівали «Ще не вмерла Україна!», а по лівий долучилися до церковного хору, який саме дотягував «Перводєржавную, Русь православную, Боже храні».

Площа намагнітилася й розпеклася до краю, багнети наїжачилися на крісах стрільців, що охороняли Думу, крізь замасковані на балконі отвори висунулися шиї кулеметів, і невідомо, чим би те закінчилося, якби генерал Кравс не побачив у цьому становищі вигідний шанс розпочати переговори з денікінцями. Він повернувся від парадного входу назад, туди, де козаки перепинили російського генерала з усією його процесією, і чемно попросив — не наказав, а попросив засмаленого та його похмурого товариша, аби вони пропустили генерала з його ад’ютантами до Думи. Засмалений із товаришем, скреготнувши зубами, відступили убік.

Обидва генерали взаємно представилися і були приємно здивовані: у їхніх жилах текла одна — німецька — кров. Перед Антоном Кравсом сидів на низькорослому коні барон Максиміліан Штакельберг, командир авангардної дивізії денікінських військ генерала Бредова. Можна було поговорити німецькою, але при такому народі не випадало, Кравс жестом припросив Штакельберга спішитися і пройти до Думи.

Російський генерал обернувся до свого конвою, кубанці швиденько позіскакували з коней і обережно зсадили Штакельберга з його низького віслюкуватого жеребчика. Хор зажував останні слова імперського гімну, попи опустили корогви держаками на землю. Батюшка, який ніс золотого хреста, поклав його на плече, ніби збирався йти на Голгофу.

До Думи генерал Штакельберг зайшов із двома ад’ютантами. Назустріч сходами уже дріботів голова міської управи Рябцев, диригуючи сам собі пухкенькими ручками.

— Ну, наканєц-то, наканєц-то! Встрєтілісь два союзніка-побєдітєля! Мілості просім!

Мимохідь привітавшись з головою Рябцевим («Не вірте тим єзуїтам!» — пригадалося Кравсу), обидва генерали зі своїми старшинами зайшли до аудієнц-зали. Перед розмовою командант 2-ї Коломийської бригади отаман Виметаль доповів генералу Кравсу, що біля Ланцюгового мосту денікінці роззброїли 2-й курінь його бригади. Кравс висловив Штакельбергу різке обурення, мовляв, якщо вже сама доля зробила нас союзниками в боротьбі з большевиками, то навіщо загострювати стосунки?

Барон сказав, що це непорозуміння, помилку буде виправлено, але натомість і в нього є невеличке прохання — для заспокоєння російської публіки треба на Думі вивісити триколірний прапор.

Українські старшини перезирнулися.

Барон Штакельберг наголосив, що цей акт не матиме жодного політичного значення, йдеться всього-на-всього про жест обопільної поваги між союзниками. Після такого акту доброї волі генерал Кравс зможе спокійно їхати на Печерськ до гімназії, де розмістився штаб генерала Бредова, і продовжувати переговори на вищому рівні. Тим часом денікінські війська залишатимуться на своїх позиціях до встановлення демаркаційної лінії між Добровольчою і Галицькою арміями. Тож нехай хтось із ваших, сказав барон Штакельберг, спуститься вниз і візьме в нашого офіцера великий триколор.

Така позиція Кравса задовольняла. Він попросив, щоб покликали сотника Станіміра, котрий пильнував за порядком на площі, і наказав йому занести в Думу російський прапор. Далі вийшла комедія. Денікінський прапороносець вперся рогом і не захотів віддати знамено в руки Станіміра. «Єщьо чєво! Аткуда я знаю, что тєбє далбаньот в башку! Можєт, ти хочєш наш флаг захватіть аль вабщє сжєчь? На-кось, вазьмі малєнькій».

Він дав Станімірові маленького прапорця, Осип піднявся на балкон Думи та примоцував його біля великого жовто-блакитного полотнища. Що тут зчинилося! Ліва половина площі радісно загула й заплескала в долоні, а праве крило зарепетувало, засвистало, затупотіло ногами, заревло на тисячу горлянок:

— Ганьба!

— Галичани зрадники!

— Геть московських лакуз!

— Геть кацапську ганчірку!

— Галичани продалися!

— Ганьба! Ганьба! Ганьба галичанам!

Вигуки скаженого обурення докотилися до аудієнц-зали.

— Что оні скандіруют? — приклав долоню до вуха глухуватий барон Штакельберг. — Ганібал? В смислє Ганібал возлє ворот?

— Сотнику! — гукнув генерал Кравс до Станіміра. — Заспокойте публіку! Ради Бога, скажіть їм що-небудь!

— Що? — нервово спитав Станімір, смикаючи правого вуса, якого він за цей день зсукав у нитку.

— Скажіть щось таке, аби вгамувалися. Ви ж маєте олію в голові. — Кравсова мама була українкою, і мову він знав непогано.

Осип відчув, що олія в його голові перегрілася і вже закипає. Зараз вона зірве покришку на його макітрі. Він вийшов на балкон як у гарячці.

— Ганьба! — стрясало повітря праве крило майдану.

— Зрадники!

— Ганьба запроданцям!

Осип, як Демосфен, поволі підняв руку, показуючи, що він буде говорити. Коли натовп притих, сотник зарядив такої, що Мирон не міг розібрати — чи він у розпачі вдає із себе вар’ята, чи справді чоловікові щось зробилося з головою.

— Авжеж, ми зрадники! — на повен голос звернувся Осип до майдану. — Ми зрадники й перекинчики, яким немає ні виправдання, ані прощення. Так, ми остатні запроданці й більше тут ніц не скажеш. Подивіться, панове, на нас уважно, і в кожному старшині чи стрільцеві ви побачите юду. Кожен тільки й носить у зрадницькій голові підлу думку, як би сі продати москалеві за тих нещасних тридцять срібняків. Так, ми зрадники, каємося.

Осип винувато опустив голову, витримав паузу, а тоді звів своє окаянне лице до неба, гейби та Магдалина, що кається, і запитав у майдану:

— Але скажіт мені, поклавши руку на серце, чи не сі зрадники зросили потом і кров’ю шлях від Львова до Києва, аби визволити рідний Край і його столицю? Той шлях усіяний кістками й могилами галичан. Могилами, над якими ніколи не заплаче рідна ненька, не затужить кохана дівчина. Ми, зрадники, пригорнулися до своїх братів-наддніпрянців, щоби вкупі здобути волю для України, бо, крім нас, її не здобудуть ніякі герої. І ніхто з вас не злічить тих жертв, що їх галичани поклали та ще покладуть на вівтар Вітчизни. Тому кажіт на мене що хочете, але не чіпайте тих, котрі згинули за вашу будучність. Чули-сьте? Не чіпайте, бо… затулю писка кожному ось цим-во! — Станімір вихопив з кобури револьвер і потряс ним над головою. — І тут уже мені жаден генерал не указ, курча його…

Слова застрягли Осипу в горлі, та йому все одно не дали б договорити. Майдан сколихнула нова буря овацій:

— Слава галичанам!

— Хай живе Галицька армія!

— Львів і Київ разом!

— Разом-разом-разом!!!

Під ці овації Кравс із Штакельбергом, закінчивши розмову, вийшли з Думи. Тут вони мусили розпрощатися, бо Кравс вирушав на Печерськ до жіночої гімназії, де осів штаб генерала Бредова, а Штакельберг їхав далі своєю дорогою. Барон помітно повеселішав і, по-дружньому взявши Кравса під лікоть, на прощання шепнув йому рідною мовою:

— Herr General, ich moechte Sie um etwas bitten: lassen Sie bitte die russische Flagge noch haengen — mindestens bis dahin, wenn sich das Publikum zerstreut. In der Nacht kann man die dann schon herunternehmen.[36]

Штакельберг уже підходив до свого низенького коника, як раптом, кинувши оком на денікінський конвой, отетерів — він угледів великий триколор, з яким досі носився, як дурень із ступою, їхній прапороносець. Штакельберг дрібно закліпав очима, глянув на балкон і зрозумів, що його волю зневажили. Старий розсердився, аж йому затремтіли руки; він швидко, не по-старечому підійшов до офіцера й вихопив у нього прапор. Кравс не зоглядівся, як барон ускочив у Думу й тут-таки вигулькнув на балконі. Він власноруч застромив держално прапора у вільне гніздо і з усмішкою переможця помахав рукою до лівого крила площі.

Генерал Штакельберг і гадки не мав, до чого призведе його впертість.

4

Ах!!! Бесарабський ринок уже сьомий рік стояв серед Києва, а такого дива не бачив. Сталося це невдовзі по тому, як під його склепіння зайшов молодий чоловік у солом’яному брилі й мережаній білим по білому сорочці. Ніхто з базарувальників не міг і подумати, що саме цей сухотний хлопчина оздобив фасад Бесарабки своїм горельєфом «Селянин з волами». Він же, Олекса Теремець, недавній учень київського художнього училища, ще й зметикував залізних гусей для головної брами критого ринку. Було… Було, та минулося — тяжка недуга висушила Олексину силу, і тепер він найдужче карався від того, що не міг піти до українського війська. Заздро дивився на кожного стрічного вояка, а розпізнавши старшину, підходив до нього й запитував завжди одне: «Коли? Коли ж, нарешті?..»

На ринок Олекса заскочив купити квіти, але тут уже не було ні пелюсточки. Бесарабка пахла яблуками, грушами, динями, медом, її рундуки вгиналися від сала, м’яса, ковбас, тут було повно риби, масла, яєць, молочні ріки текли поміж киселевими берегами, але квітів уже не було й напоказ.

Роздосадуваний Олекса рушив до виходу, аж тут базарний гомін якось ураз притих і всі голови — в хусточках, картузах, капелюхах, простоволосі — повернулися в бік брами, яку обсіли Олексині залізні гуси. Ах!!!

До ринку повагом в’їхала на білому коні юна дівчина, зодягнута по-козацькому, — в папасі з червоним шликом, у зеленій чумарці, в чоботях з острогами. За спиною в неї стримів карабін, при поясі була кобура з револьвером, з-під папахи на плече спадала золота коса. Диво-козачку супроводжували три гордовиті верхівці, які згори вниз поглядали на базарувальників, на загромаджені всіляким добром рундуки. Дівчина теж приглядалася до людей і товару.

Один сільський дядько, якому ледь не влетіла до рота муха, раптом зняв з голови бриля, низько вклонився й гукнув так голосно, що його почула вся Бесарабка:

— Здорові були, пані Марусю!

— І ви будьте здорові з неділею! — привіталася дівчина.

«Маруся… руся… ся…» — прошелестіло рядами, і всі чоловіки зняли з голів шапки, картузи, капелюхи.

Олекса Теремець, зібгавши в руці бриля, підійшов ближче до вершниці й запитав тремтячим од хвилювання голосом:

— Коли ж, коли, панно Марусю?

— Що? — вона так щиро до нього всміхнулася, що Олексі забило подих.

Він зайшовся сухим здавленим кашлем, притулив до вуст хусточку, і з його грудей виривалося тільки одне слово:

— К-к-коли?

Дівчина ввічливо чекала, поки він зможе говорити.

Й Олекса Теремець нарешті запитав:

— Коли ж засяє українська булава?

Вона дивилася на нього з тією ж теплою усмішкою.

— Тоді, — сказала поштиво, — як ми піднімемо її до сонця.

Дівчина з козаками так само повагом виїхала з ринку.

Олекса Теремець вибіг за ними услід. Навпроти Бесарабки стояла ще сотня вершників. Олекса думав, що вони поїдуть Хрещатиком до міської управи. Та ні — дівчина повела козаків Бібіківським бульваром угору.

Олекса проводжав їх поглядом — угору, угору, угору, — поки вершники не щезли з очей.

— Коли ж?.. Коли?

5

Барон Штакельберг зі своїм конвоєм потяг угору по Інститутській, автомобіль генерала Кравса, поволі просуваючись між юрбою, завернув через Царську площу на вулицю Олександрівську[37]. До генерала Бредова з Кравсом поїхали тільки його начальник штабу Людвіг Льобковіц та сотник Верніш.

Саме в цей час до Думської площі доходили чорні запорожці. Попереду, високо тримаючи голову, їхав на вороному й дуже грамотному коні полковник Сальський, вуса якого теж стриміли двома багнетами високо вгору. Поруч звільна похитувався у сідлі похмурий, як ніч, хорунжий Гаєвський, над ним розвівався чорний прапор із черепом і кістками. Вони ще не доїхали до площі, як назустріч вибігла купа людей, котрі зчинили несосвітенний ґвалт. Розмахуючи руками й перебиваючи одне одного, вони кричали, що над містом вчинено наругу, що зайди знов почуваються в Києві, як у себе вдома, ви лишень подивіться, як вони розперезалися і до чого дійшло — почепили над Києвом біло-синьо-червоний прапор Російської імперії.

Розгніваний натовп заважав колоні рухатися далі, і тоді до полковника Сальського підійшла напрочуд вродлива дама в білосніжних шатах від черевичків до крислатого капелюшка. Не кажучи ані слова, вона вельможним жестом привітала полковника і взяла його коня за вуздечку. Знаючи норов Буяна, запорожці завмерли, злякавшись, що він зараз гризне красуню за лікоть, але того не сталося. Від дами так солодко-заманливо пахло, що грамотний кінь полковника Сальського, не огризнувшись, покірно пішов за нею і йшов би отак на край світу, так йому чогось добре зробилося, та навпроти ратуші дама відпустила Буяна й тонкою рукою у білій рукавичці показала на балкон Думи, де розвівався чужинський прапор.

Сальського наче огріли довбнею в тім’я. Навіть кінь заціпенів під полковником. Козаки позбивали шапки на потилиці, очі в них зробилися круглі, брови настовбурчилися, носи хижо загнулися, на шиях напнулися жили.

— То це я маю парадувати перед московським прапором? — спитав сам у себе полковник Сальський. — Не бути цьому ніколи!

— То це ми маємо парадувати перед прапором ворога? — в один голос запитали себе чорношличники. — А дзуськи!

— Сотнику! — звернувся полковник до начальника своєї варти Божка. — Даю дві секунди!

Сотник Божко саме скинув шапку-мазепинку, щоб голова подихала, і кияни вражено дивилися на його гладенько виголений череп, з якого звисав ледь не до пояса чорний в’юнкий оселедець. Сотникова голова від напруги й перезбудження парувала — не лише кияни, але й козаки здивовано дивилися, як над його лискучою головою здіймалася хмарка пари.

У сотника Божка були найкругліші очі, тобто одне око, бо на другому чорніла шкіряна пов’язка, у нього найдужче закандзюбився ніс, і від того Божкове лице здавалося хижим, як у лисого чорта.

Полковник Сальський ще не домовив свою команду, як сотник Божко кивнув бровою до ошкіреного чорношличника, ще страшнішого за самого Божка. Якщо взяти найлютішого бугая, обламати йому роги, зодягнути в жупан і гуртом висадити на коня, то оце таким був той козарлюга.

Удвох вони з копита рвонули до Думи, козарлюга спішився і, навіть не глянувши на варту, влетів через парадний вхід досередини. Сотник Божко зупинив свого коня під балконом й задер голову. За мить він угледів чорношличника, який вирвав чужинського прапора разом із гніздом. Висмикнувши з полотнища держака, він із тріском переломив його об коліно.

Публіка заревла ще дужче. Ліве крило верещало з обуренням, праве кричало від захвату. До Сальського придріботів голова управи Рябцев і, диригуючи сам собі пухкенькими ручкам, слізно переконував полковника, що російський прапор нікому не заважає, він, навпаки, об’єднує киян, котрі, як бачите, й так розкололися на чужих і своїх.

— Я сам киянин, — гонористо відповів Сальський. — І мене, як бачите, ніхто не розколов. Не коліться і ви.

Під неугавні перегуки натовпу козарлюга жбурнув московського прапора вниз, сотник Божко впіймав його на льоту і, скільки витягне кінь, помчав до полковника Сальського, який на чолі колони вже рушав уперед, — чужого прапора скинуто, на Думі повівав лише український, можна парадувати далі.

Доскакавши до полковника Сальського, сотник Божко так різко натягнув поводи, що кінь дав свічу. Сотник зіжмакав полотнище й пожбурив його під копита коневі Сальського, але тут із натовпу вискочили дві жваві дівчини у віночках, ухопили зім’ятий прапор, розгорнули його на всю широчінь і простелили впоперек дороги перед конем полковника.

Крики протесту злилися з вигуками заохочення.

— Кащунство! — галасувало ліве крило майдану.

— Нехай не лізуть сюди зі своїм самоваром! — кричали праворуч.

Але ж і кінь був у полковника Сальського! Грамотний, шельма, і дуже обачний, він зупинився перед тим полотнищем, як перед мостом, — остерігався якоїсь хитрості чи злого умислу. Постояв, застриг вухами, поторкав копитом полотно, понюхав, чим пахне, а тоді сміливо припечатав його копитом до бруку й ступив уперед. Вороний полковника Сальського був не тільки грамотний, але й дуже вихований. Лише переступивши прапор, він задер хвоста й вивалив на брук кілька клубків.

У натовпі зареготали, й саме тоді, коли на правому крилі площі стало найвеселіше, застукотів кулемет. Кулі затюкали десь від будинку біржі — чи з вікон, чи з горища, чи з даху. У Думі посипалися розбиті шибки, натовп здригнувся від зойків поранених, куля дмухнула біля скроні полковника Сальського.

Зчинилася паніка, нажахані люди кинулися хто куди — у брами, підворітні, до пошти, а більшість летіла навгад, куди бачили очі. Товпилися коні й люди, розпачливі крики злилися в єдиний лемент, більше не було тут своїх і чужих, страх змішав усіх в одну коловерть.

Стріляли мовби над натовпом, щоб залякати, але кілька людей упало на брук. Зненацька з-поза Думи вискочило з десяток вершників із рушницями в руках, вони промчали просто перед головою колони чорних запорожців і, повернувши до Купецького саду, дали кілька пострілів у їхній бік. Сотник Божко з усією вартою рвонув услід за кіннотниками, але від Купецького саду та з вікон будинків сипнули кулеметні черги. Вискакувати на Царську площу було б самогубством — немає гіршого місця для кінного бою, ніж кам’яні коридори міста. До всього, як на біду, в шаленому пориві спіткнувся об бруківку сотників кінь. Тяжко гепнувшись об каміння, він кинув через голову вершника.

Стрілянина раптово вщухла. Ніхто ні на кого не нападав, ніхто нікого не переслідував. Від денікінців ніде не було й сліду. Площа перед Думою спорожніла, втікачі підібрали вбитих і поранених. Лише тихий вечірній вітрець ворушив на бруківці обгортки цукерок, загублені прапорці, жіночі шалі, хустини. Лежали тут і затоптаний білий ковпак скомороха та жовто-блакитна пір’їна невідомого заморського птаха.

Хрещатик якось ураз огорнули сутінки. Чорношличники подалися в бік Великої Васильківської, хвіст їхньої колони виднів уже біля Бесарабського ринку. У Думі та коло неї лишився тільки курінь Осипа Станіміра. На вході у гострій поготівлі стояли Петро Гультайчук і Михась Проців.

— Видиш? — сказав Михась. — Москаль що червоний, що білий — одна сатана.

— Щось я не годен втямити, що тут сі діє.

Осип Станімір нервово походжав біля парадного входу, чекаючи на повернення поручника Гірняка. Він послав Мирона з десятком стрільців оглянути будинок біржі, звідки вдарили перші кулемети. Осипові щось підказувало, що стрілянину вчинили не денікінці, швидше за все, це робота большевицьких провокаторів. Тут вешталося до біса підозрілих людей, і навіть верхівці, які вискочили з провулку й зухвало обстріляли колону полковника Сальського, не схожі були на денікінців. Не через те, що на них не було погонів, і не тому, що Штакельберг запевнив Кравса у союзницькій миролюбності, ні. Осип нюхом відчував, що це поведінка большевицьких бузувірів. Денікінці, котрі сподівалися на прихильність киян, навряд чи починали б із розстрілу мирної демонстрації. Це була заздалегідь спланована провокація.

Станімір піднявся нагору і спробував зателефонувати до корпусного штабу, але зв’язку вже не було. Як вітром здуло й голову управи Рябцева, і його помічників, лише думський сторож із в’язкою ключів у руках сидів на мармурових сходах, повісивши голову, і зітхав у пазуху розірваної на грудях сорочки:

— До какіх пор, Господі? Ето ж уже нє год і нє два тянєтся. Такую страну развалілі… Прідумалі сєбє Украіну і льют кровушку, как водіцу.

Осип вийшов надвір. Від будинку біржі через пустельний Хрещатик вертався поручник Гірняк зі своїми стрільцями. Попереду вони вели двох полонених, які ледве волочили ноги. Коли підійшли ближче, Осип подумав, що впіймали китайців, хоча це могла бути й інша порода людей. Їхні очі позапухали, перетворившись на вузенькі щілини, від того, що їх добряче віддухопелили. Станімір не мав сумніву, що це робота поручника Гірняка, котрий у разі необхідності вдавався до стусана, яким володів бездоганно.

— Ось, — сказав Мирон. — Це ті, що стріляли.

— Їх що, було двоє? — спитав Осип, приглядаючись до полонених: все-таки вони скидалися на азіатів.

— Восьмеро, — сказав Мирон.

— А де ж решта?

— Там, — Мирон кивнув на будинок біржі. — Вони відбивалися, але їм не пощастило.

— Добре є, — сказав Станімір, дивуючись, що він не чув пострілів. — А цих китайців заводьте в ратушу.

— Какой кітаяц? — огризнувся азіат, у якого так запливли очі, наче його обкусав рій бджіл.

— А хто ж ти? Могол?

— Башкір!

— Як ти тут опинився? — спитав Станімір.

— Мая нє панімаєт.

— Як ти тут оказався?

— Савєт мєня паставіл.

— Да. Савєт пріказал, моя виполнял, — підтвердив другий азіат, який насилу ворушив розквашеними губами.

— І багато вас таких? — спитав Станімір.

— Мая нє панімаєт.

— Може, йому ще мізки прочистити? — подивився Мирон на Осипа.

— Нє нада, — сказав азіат. — Мая понял.

— Що ти поняв? — спитав Станімір.

— Ми красная самоабарона, — пояснив азіат. — Нас била много, асталось мало. Но мая в лудєй нє стрєляла.

— А в кого?

— Воздух стрєляла.

— Що з ними робити? — запитав Мирон.

— Вони полонені, — сказав Осип. — Там на сходах сидить сторож, у нього в’язка ключів. Думаю, тут знайдеться якась пивниця чи комірчина.

Азіатів повели в ратушу.

— А то хто? — скрикнув Михась Проців, кинувши кріса напереваги.

Усі обернулися в той бік, куди показував Михась. Від Царської площі до них поспішало двоє людей. Ще трохи — і вони впізнали отамана Льобковіца та сотника Верніша, котрі поїхали з генералом Кравсом на переговори до Бредова. Льобковіц аж присідав, так накульгував на праву ногу; Верніш був без кашкета, його волосся злиплося від крові.

У Станіміра йойкнуло серце. Де генерал?

6

У дорозі їх спіткала лиха пригода. Щойно автомобіль генерала Кравса виїхав на вулицю Олександрівську, поминувши похмурий пам’ятник тому-таки цареві Олександру ІІ, як із вікна найближчого будинку вилетіла бомба прямо їм під колеса. Якимось дивом авто і його пасажири вціліли, але вибух бомби, вочевидь, був сигналом — після нього з вікон і горищ кам’яниць забахкали постріли, від будинку біржі та з боку Купецького саду вдарили скоростріли.

Люди, які в паніці повалили навсібіч від Думської площі, притьмом заповнили й вулицю Олександрівську. Але й тут кулі цьвохкали не тільки поверх голів — на бруківку падали вбиті й поранені. Зойки та крики змішалися з брязкотом скла, що сипалося з вікон і крамничних вітрин.

Перед автомобілем генерала Кравса десь узялася вантажівка, яка загородила проїзд і заглухла — ні вперед, ні назад. Сотник Верніш вискочив з машини, щоб поквапити водія вантажівки, отаман Льобковіц і собі вихилився за дверцята, щось показуючи рукою, як раптом налетів відділ кінноти, високий жеребець грудьми звалив отамана Льобковіца на брук, ще один вершник збив з ніг сотника Верніша. Саме під ту хвилю, коли обоє борсалися між копитами схарапуджених коней, водій генерала Кравса угледів ліворуч на хіднику коридор для проїзду, шарпнув автомобіль у той бік і поїхав далі угору, не озираючись. А куди озиратися, якщо вітрове скло вже посипалося від осколків бомби й невідомо, чого та вантажівка опинилася перед ними.

На розі Садової їхній автомобіль перестрів денікінський роз’їзд.

— Кто такіє?

— Генерал Бредов чекає на мене у штабі! Прошу дати провідника! — вимогливо проказав Кравс.

Це подіяло. Вершники пошепталися, перекладаючи своєму старшині вимогу Кравса, і підсадили в автомобіль молодого корнета. Той весь час повторював лише одне слово: «Прямо».

По дорозі вони побачили колону піхоти та артилерійську батарею, біля цитаделі Арсеналу стояла польова кухня. Денікінці безперешкодно обсідали Печерськ.

Нарешті авто виїхало на Соборну площу[38] і підкотило до гімназії[39], у якій розмістився штаб командувача 7-ї піхотної дивізії генерала Бредова. Охорона чемно зустріла Кравса, його провели до просторої, добре освітленої зали й попросили зачекати. Невдовзі відчинилися двері, Кравс підвівся з крісла, і його довгобразе лице ще більше витяглося від подиву. До зали увійшли захекані галицькі старшини — отаман Виметаль, поручники Чехович та Онишкевич. Вигляд у них був такий, ніби за ними гналося сто вовків.

Вони розповіли, яким робом сюди прибилися, а Бредова все не було. Врешті-решт ад’ютант прочинив двері, пропускаючи поперед себе генерала та його штабних офіцерів. Бредов — чоловік легкої статури з яйцеподібною головою та кущиком вусів під носом — привітався за руку з генералом Кравсом, обидва вони назвалися за військовою формою. Коли всі посідали, Кравс спробував захопити ініціативу.

— Пане генерале! — почав він. — Війська Галицької армії після тяжких боїв звільнили Київ, вибивши з міста большевиків — нашого спільного ворога. Ми з вами є кадровими старшинами й мусимо бути поза політикою.

Бредов поблажливо кивнув яйцеподібною головою. Він трохи розумів українську, торік навіть послужив день і ніч у гетьмана Павла Скоропадського.

— Саґласєн, — сказав він. — І што?

— Оскільки ми воюємо проти спільного ворога, — вів далі Кравс, — то я прийшов до вас, щоб визначити демаркаційну лінію між нашими військами. Було б великою помилкою побити горшки в українській столиці.

— Как ви сказалі? — змінився з лиця Бредов.

— Побити горшки, тобто зіпсувати стосунки, — пояснив Кравс.

— Да прі чьом здєсь ґаршкі? Я нє понял, о какой сталіце ви ґаварітє?

— Я сказав — в українській столиці, — повторив Кравс.

Бредов силувано реготнув.

— Кієв — мать ґарадов рускіх, нікоґда украінскім нє бил і бить нє может. Ілі ви іново мнєнія?

— От бачите, — сказав Кравс. — Ви таки повертаєтеся до політики, а мене цікавлять справи військові. Тим більше, що наші з вами переговори мають лише провізоричний характер, головне вирішуватиметься на вищому рівні.

— Да? — Бредов зробив здивоване обличчя. — Інтєрєсно, с кєм?

— Уже в дорозі делегація генерала Павленка, — сказав Кравс. — Саме він уповноважений представляти українську сторону. А моє завдання — уникнути конфліктів і…

— Нє тот лі ето Павлєнка, — перебив його Бредов, — каторий Омєляновіч-Павлєнка?

— Не знаю, — дипломатично сказав Кравс.

— Єслі ето пєтлюровскій ґєнєрал Омєляновіч-Павлєнка, ми єво павєсім на пєрвом же столбє бєз какіх-лібо пєрєґаворов, — криво всміхнувся генерал Бредов. — Ми нє сабіраємся вислушівать брєдні бандітов о ненькє Украінє.

Він сказав, що з Петлюрою взагалі не буде ніяких переговорів, оскільки це сепаратист-відщепенець і заклятий ворог «єдіной і нєдєлімой» Росії. Потім поцікавився, у яких стосунках з Петлюрою перебуває Галицька армія. Кравс ухильно відповів, що вони, галичани, мають свою Начальну команду та свого начального вождя Тарнавського, а з Петлюрою разом воювали проти большевиків. Та хай там як, а він, Кравс, обурений свавільною поведінкою денікінців у Києві. Така позиція може призвести до непередбачуваних наслідків.

А чим думали ваші люди, запитав Бредов, коли глумилися над російським прапором?

Натовп є натовп, сказав Кравс, він некерований. Але яка була необхідність стріляти в мирних людей?

Бредов запевнив його, що денікінські солдати не стріляли в киян, то була провокація большевиків. Потім ні сіло ні впало сказав:

— Так ілі іначє ваші войска далжни пакінуть ґород.

— Це неможливо, — сказав Кравс. — Ми визволили місто від большевиків і несемо відповідальність за його безпеку. Тому пропоную стримати будь-які ворожі кроки. Давайте вишлемо своїх відпоручників, які повідомлять про це наші війська.

— Всьо ето мишіная возня, — відповів Бредов. — Ви должни пакінуть ґород. А демаркаціонную лінію ми нарісуєм.

Генерал Кравс, розстебнувши кобуру, різко підвівся. Усі здригнулися, не маючи сумніву, що зараз він або застрелить Бредова, або пустить кулю собі у скроню. Але Кравс, діставши револьвер, узяв його за дуло й простягнув Бредову.

— У такому разі я вважаю себе вашим полоненим, — сказав він. — Бо не розумію поведінки, яка суперечить міжнародним військовим правилам.

Лице Бредова, яке перед цим поблідло, тепер взялося хворобливою прозеленню.

— Да бросьтє ви! — сказав він, гримнув кріслом і швидко пішов до дверей. — Падумайтє харашєнько, а я зайду позже.

За ним посунув увесь його почет.

Українські старшини розгублено перезирнулися.

Кравса охопив відчай. Це була найтяжча година в його житті. З нічних вулиць міста долинали постріли. Антін Кравс зрозумів, що галицьке військо з нісенітним наказом «Не стріляти!» опинилося в пастці. Він не знав, що діялося в цей час із галицькими вояками — чи вони відступають, чи, може, роззброєні, чи їх захопили в полон. Кравса обсідали марні думки — то він шкодував, що дозволив виїхати на Хрещатик полковникові Сальському, то дивувався миролюбним запевненням генерала Штакельберга. Тепер Кравс підозрював, що й візит барона, і ця безплідна балачка з генералом Бредовим мали єдину мету — паралізувати активні дії галичан так званими мирними «переговорами», щоб у цей час обсадити Київ. Білі москалі вдалися до найпідлішого підступу, якого не міг передбачити генерал із властивим йому почуттям вояцької честі. Наслухавшись байок про шляхетність офіцерів Білої гвардії, про їхню голубу кров і кістку, Антін Кравс ще не знав, що всі ці корнети Оболєнські й поручники Голіцини перевершать у грабунках і мародерстві большевиків. Заливаючи горлянки вином і набиваючи черева реквізованою овечатиною, вони дертимуть з українського селянина останню сорочку, перекидатимуть догори дном його скрині, примовляючи: «Дєньгі бєрьом стариє, но адьожку новую».

Та поки що Антін Кравс не міг такого навіть уявити, хоча вже відчув, що доведеться воювати з іще одним ворогом, для якого не існує поняття про гідність і честь. Так, на війні всі засоби добрі, якщо вони прокладають шлях до перемоги, але ж то на війні! — коли її оголошено між противниками, а не тоді, коли ведуться переговори про боротьбу зі спільним ворогом.

Який диявольський підступ! Уже йшлося до півночі, а Бредов не повертався до зали. Кравс зрозумів, що він і тепер зволікає, аби якомога довше затримати його у своєму штабі, поки денікінці докінчать свою чорну справу. І після цього холодного здогаду Кравсом заволоділа одна-єдина думка: «Треба рятувати армію. Місто втрачене, а військо треба вирятувати будь-якою ціною». Для нього, Кравса, цієї хвилини не існує ні начального вождя Галицької армії Мирона Тарнавського, ні Головного Отамана українського війська Симона Петлюри, є тільки він, командант Центральної армійської групи, на плечі якого лягла вся відповідальність за долю армії.

— Вони, мабуть, засіли вечеряти, — сказав отаман Виметаль.

— Кістка в горло, — буркнув поручник Чехович, і в нього забурчало в животі. — Перепрошую, — вибачливо сказав він. — Від ранку ріски не мав у роті.

— Ніхто не мав, — сказав Онишкевич.

— А вони там пиячать, — сердився Чехович. — Москаль без вина не прожиє і дня.

— Думаю, що Бредов не може зв’язатися з Денікіним, — сказав Виметаль. — Тому така затримка.

Кравс мовчав. Загнаний у глухий кут, він нікого не чув, чорні думки одна по одній холодили мозок.

У коридорі почулися кроки.

Бредов зайшов поперед свого почту з миролюбним усміхом: ну, що ми тут вирішили?

Гаразд, сказав Кравс, ми залишимо місто до того часу, поки будуть домовленості на вищому рівні.

Ні, — натягнута посмішка щезла з лиця Бредова. — Спершу галичани повинні скласти зброю.

Про це не може бути й мови, відповів Кравс.

Тоді переходьте на наш бік, запропонував Бредов. Якщо ми союзники, то чому б нам не діяти єдиним антибольшевицьким фронтом?

Я не вповноважений ухвалювати такі рішення, сказав Кравс.

А якби мали такі повноваження, то погодилися б? — спитав Бредов.

Ні, відповів Кравс.

Дякую за відвертість. З поваги до вас, пане генерале, ми підготуємо прийнятну для обох сторін письмову угоду. Вона матиме чисто військовий характер і не торкатиметься політики. Ви ж цього хотіли?

Так.

Чудово. Першим пунктом запишемо, що ми визнаємо Галицьку армію екстериторіальною, а ви, зі свого боку, визнаєте Добровольчу армію регулярною.

«Назви хоч і горщиком, — згадав Антін Кравс мамине прислів’я. — Аби не в піч».

Друге, сказав Бредов. Ви свої війська виводите на лінію річки Стугна — Василькова — Кожухівки — Гнатівки — річки Ірпінь. Після підписання такої угоди всі полонені з обох сторін будуть звільнені через обмін.

Другий пункт — виведення військ на тимчасову демаркаційну лінію — був головною умовою Бредова, і генерал Кравс подумав, що порятунок армії вартий такої ціни.

За третім пунктом Бредов оголосив, що все майно, провізія, амуніція, зброя, в тому числі й три панцерні потяги, які галицькі війська захопили в большевиків, відходять денікінцям. Натомість галичанам буде повернуто увесь їхній військовий матеріал, який потрапив у Києві до рук Добровольчої армії.

Умова була вкрай принизлива, але торгуватися Кравсові не випадало. Дякувати Богу, 1-й і 3-й корпуси Галицької армії та їхні ширші штаби залишалися цілими й дієздатними.

Довелося ще годину чекати, поки угоду передрукували, перечитали, відтак обидва генерали ствердили її підписами й потисли один одному руки.

— Аднаво нє пайму, — сказав на прощання Бредов. — Пачєму Кієв мать, а нє атєц ґарадов рускіх? Ви нє подскажітє?

І силувано засміявся.

Була глибока ніч, коли Кравс вийшов із денікінського штабу. Тут його підстерігала ще одна несподіванка — на місці їхнього «паккарда» стояв старий обшарпаний «форд». Пригнічений до сліз водій пояснив, що денікінці силоміць поміняли їхній автомобіль на цю розвалену бляшанку. Вона чмихала, гарчала, смерділа бензином і не хотіла заводитися.

Розгніваний Кравс рушив було назад до штабу, але в останню мить зупинився. Внизу була охорона, тож без дозволу Бредова авто ніхто не чіпав би.

— Москаль як не вкраде, то не дихне, — сказав Чехович.

У нього так заскавчало в животі, що того голодного «крику» не пересилило навіть гарчання двигуна.

7

— Де генерал? — перше, що запитав Станімір в отамана Льобковіца та сотника Верніша, коли ті, потовчені й побиті до крові, прибігли до ратуші.

Вони розповіли про лиху пригоду, яка заледве не коштувала їм життя. Обом насилу вдалося виборсатися з-під кінських копит, стрілянина швидко вщухла, але автомобіль з генералом зник. «Треба сподіватися, — сказав отаман Льобковіц, — що Кравсу пощастило дістатися до штабу Бредова й розпочати переговори. Мусимо пильнувати ратушу й чекати на повернення генерала, котрий, маю надію, врятує становище».

Із Думи вийшов поручник Гірняк, подзенькуючи в’язкою ключів.

— Замкнув азіатів? — спитав Станімір.

— У холодну, — сказав Мирон.

— А ключі чому не віддав?

— Я цьому сторожеві не довіряю.

— Дивися, — сказав Станімір. — Бо ще завезеш відмикачки аж у свій Дроговиж до мами. Файний сувенір буде, нє?

— Я привезу мамі ліпший.

Десь угорі Інститутської почувся глухий гуркіт. Надвірні ліхтарі не горіли, однак холодне зоряне небо кидало світло на пагорби, площу, на похмурі вулиці міста. Здалеку важко було розгледіти, що там гуркотіло вгорі на Інститутській, але звідти в бік Хрещатика рухалося щось громіздке, кордубате, і з торохтіння коліс вони здогадалися, що сюди наближається артилерія. Станімір наказав спрямувати на Інститутську всі скоростріли.

— Побійтеся Бога, сотнику! — скрикнув отаман Льобковіц. — Саме цієї хвилини генерал Кравс провадить переговори з Бредовим. Який вогонь? Не смійте!

— А що робити? — рздратовано спитав Станімір. — Кланятись?

— Вийдемо їм назустріч і будемо переговорювати.

— Та скільки ж можна!

— Не гаймо часу!

Отаман Льобковіц шарпнув Станіміра за лікоть, і вони кинулися через нічний Хрещатик до Інститутської. Льобковіц волочив придушену копитом ногу, але не відставав навіть тоді, коли вулиця пішла круто вгору. Голова колони вже була навпроти Інституту шляхетних панянок, за нею спадистою дорогою сунуло до Хрещатика численне зведене військо — гармати, кіннота, піхота, якій не видно було кінця.

Попереду їхав на коні полковник в оточенні кількох офіцерів — їхні силуети здавалися великими й вайлуватими, наче тіні.

Можливо, Льобковіцу й Станімірові трохи відлягло б від серця, якби вони знали, що на чолі колони їхав один із найшляхетніших білогвардійських офіцерів полковник Стессель. Але в нічній сутіні вони навіть не бачили, яка приязна усмішка ворушилася на повних губах полковника.

Станімір, навпаки, насупився й, смикнувши себе за правого вуса, грудьми став перед конем полковника Стесселя. Незважаючи на те, що поруч був старший за рангом отаман Льобковіц, сотник голосно звідомив, що він є відпоручником галицького корпусного командування і має честь передати союзникам, що в Думі відбулася нарада генералів Кравса та Штакельберга.

— Да, нам ето ізвєсно, — сказав полковник Стессель.

— Після того, — вів далі Осип, — генерал Кравс вирушив до генерала Бредова для встановлення демаркаційної лінії. Поки тривають переговори, частини Галицької та Добровольчої армій зобов’язані залишатися на місцях.

— І ето нам ізвєсно, — сказав полковник Стессель.

Він довірливим тоном запевнив галицьких старшин, що денікінські офіцери уміють тримати слово, їхні частини залишатимуться на своїх позиціях, але ж артилерія не може стояти на такому крутому узвозі. «Тому прошу вас дозволити нам спуститися лише на Хрещатик, — попросився полковник Стессель. — Ми там зупинимося і, даю слово честі, будемо чекати подальших наказів відповідно до результатів переговорів».

Еге, подумав Станімір, пусти лисицю під лавку, та вголос сказав, що не годиться від самого початку ламати домовленості, бо навіщо ж тоді ці чесні слова, якщо постановили одне, а робитимемо інше?

Так, звичайно, погодився полковник Стессель, але бувають винятки, на які треба зважати. Як нам бути, наприклад, зараз, коли ми насилу стримуємо коней з важкими гарматами? Вони самі попруть униз, не питаючи ніякого дозволу, пожартував полковник Стессель, налаштовуючи всіх на довірливий тон і взаєморозуміння.

Про що ви раніше думали? — не здавався Станімір.

Ми не знали, що втрапимо на такий крутий узвіз, сказав полковник Стессель, але ще раз запевняю вас, що ми дисциплінована регулярна армія і, коли спустимося вниз, чекатимемо результатів переговорів. Чи варто сваритися через дрібниці? Адже коні під вагою гармат справді можуть поперти вниз на ваших людей, і тоді зчиниться паніка.

Добре, сказав отаман Льобковіц до Станіміра, нехай з’їдуть. Справді, навіщо псувати стосунки?

Сотникові не годилося сперечатися з корпусним начальником штабу, і він, зціпивши зуби, зійшов з дороги.

Батарея важких гармат з гуркотом скотилася на Хрещатик. Поки вона мостилася навпроти Думи, кавалерія посунула праворуч, замикаючи вулицю від Купецького саду, піхота розповзлася по обидва боки ратуші. Злагоджене переміщення чужого війська не віщувало нічого доброго. Від гуркоту гарматних коліс у Станіміра хиталася під ногами бруківка.

Денікінська солдатня, перешіптуючись між собою, скоса поглядала на стрільців, котрі охороняли Думу знадвору, зате офіцери були дуже привітні — обступивши Станіміра й Льобковіца, вони розпитували їх про Галицьку армію, про бої галичан з поляками та червоними. Дивувала обізнаність полковника Стесселя, котрий запитав, чи то правда, що французи озброїли до зубів армію Галлера для боротьби з большевиками, а він, сучий син, обвів Антанту кругом пальця і всі сили кинув проти галичан?

Раптом біля входу до Думи зчинилася метушня.

— Пане сотнику! — крикнув Петро Гультайчук. — Нас хочуть роззброїти!

Станімір побачив, як відділ денікінців кинувся на прорив до ратуші. Їм на дорозі стала з наїжаченими багнетами чота стрільців — Петро Гультайчук, Михась Проців, поручник Гірняк відпихали нахаб від дверей, а ті сліпицею лізли в Думу.

Якщо зараз Мирон зацідить одному-другому поміж роги, майнула Станімірові думка, тоді псові під хвіст усі переговори й демаркаційні лінії. Тоді почнеться війна. А як воювати неповному куреневі проти такої навали?

— Де ж ваше слово? — обернувся він до полковника Стесселя. — Як пояснити це віроломство?

— Да, ви должни сложіть оружіє, — сказав полковник.

Осип сторопів — чого-чого, а такого відвертого крутійства він ще не бачив.

— Де ж ваша честь?

— Чєсть? — засміявся полковник Стессель й озирнувся до свого ад’ютанта. — Паруччік Лєнскій, ґдє наша чєсть?

— В істінє! — відгукнувся мертвотно-блідий поручник з висмоктаним лицем морфініста.

— А гдє наша істіна?

— В вінє, ґаспадін палковнік!

— Маладєц, паруччік!

Це кінець, подумав Осип, це крах, до якого йшлося з того моменту, коли з’явився безглуздий наказ: обсадити, але не стріляти. Мозок гарячково шукав виходу, але його не було.

— Мусимо підкоритися, — зречено сказав отаман Льобковіц. — Накажіть куреневі скласти зброю.

У відчаї Осип ледве не зареготав. А й справді, навіщо їм зброя, якщо не можна стріляти?

Він бачив, як біля входу до ратуші стовплюється дедалі більше москалів, як хлопці з останніх сил стримують їхній натиск. Мирон таки не витримав, з лівої угнітив найбільшого бугая у щелепу, той перекинувся навзнак, але схопився на ноги й пересмикнув замок гвинтівки. Хтось із денікінців підбив йому дуло вгору — гримнув постріл, куля цвьохнула в Мирона над головою, і тієї миті Станімір закричав на всю горлянку:

— Курі-і-і-інь!!!

Усі завмерли від цього несамовитого крику, потім повернули голови в бік Станіміра й навіть у сутіні побачили, як його чорним обличчям стікають цівочки поту.

— Скласти зброю! — видихнув Станімір.

Він першим розстебнув кобуру й поклав револьвер під стіну ратуші, за ним так само зробив отаман Льобковіц. Стрільці понуро підходили до того місця, ставили кріси під стіну і, кинувши руку «під дашок», віддавали зброї останню честь.

Петро Гультайчук заплакав.

— Но-но, не смій, — сказав Михась Проців і до крові закусив тремтячу губу.

Стрільці виходили з ратуші, стягували скоростріли до крісів і ставали до гурту посеред площі.

— Атнинє ви являєтєсь воєнноплєннимі Вааружонних Сіл Юґа Расіі, — звернувся до них полковник Стессель. — І будєтє находітся в етом статусє саґласно мєждународним правілам ваєннава врємєні. Прєдупрєждаю, што любая попитка к бєґству будєт прєсєкаться посрєдством оружія.

Отаман Льобковіц, ставши ближче до Станіміра, зашепотів:

— Мусимо щось робити. На станції майно двох наших корпусів. Треба його рятувати, інакше всьому кінець. А як?

Станімір і сам сушив над цим голову — якщо денікінці ще не захопили головний залізничний двірець, то лиху можна зарадити, тільки треба негайно попередити штаб про те, що сталося. Осип попросив полковника Стесселя, аби його та майора Льобковіца відпустили на станцію забрати необхідні особисті речі. Вони туди й назад — через годину повернуться. Стессель, щойно переконавшись, якої ваги надають галичани чесному слову, погодився. Він навіть дозволив сотникові взяти ще й поручника Гірняка, але сказав, що полоненим не годиться блукати містом без нагляду, тому їх супроводжуватиме денікінський прапорщик.

Учотирьох вони рушили вгору до Софійської площі.

— Дякую, пане сотнику, — сказав Мирон.

— За що?

— Ви знаєте.

Отаман Льобковіц ледве волочив ногу, підтягуючи її обома руками за кожним кроком. Осип з Мироном узяли його попід руки та майже понесли.

Прапорщик, мовчазний чоловічина в баранячій шапці, ішов позаду, його неважко було спекатися, але це могло окошитися на стрільцях, котрі залишилися біля Думи. Мабуть, це й мав на увазі полковник Стессель, коли приставляв до них лише одного конвойника.

На Великій Володимирській вони побачили, що містом пересуваються військові частини. На Бібіківський бульвар перед ними завернув якийсь український відділ кінноти. Прапорщик раптом сказав, що він далі не піде, бо не хоче напоротися на петлюрівців — нехай двоє дужчих ідуть по речі, а він із кульгавим почекають їх біля Педагогічного музею. Льобковіц погодився.

Осип з Мироном наддали кроку. Опинившись на волі, вони помчали б до двірця щодуху, але не хотіли привертати до себе увагу. Та вже на розі бульвару й вулиці Пирогова їх перепинили денікінці. Не слухаючи ніяких пояснень («Ми вас нє панімаєм!»), взяли під варту й погнали в бік Безаківської. Немає лиха без добра — бранців допровадили на двірець, куди вже підтяглося чимало білого війська.

Було далеко за північ. Галицькі курені, не відаючи, що коїться в місті, спокійно спали у пристанційних бараках. Осипа з Мироном завели до почекальні двірця, поставили біля великого вікна, що виходило на перон, і залишили під наглядом вартового.

Денікінці почали роззброювати сонних стрільців.

Зчинився страшенний гамір, та це вже був алярм переможених.

Вартовий, розминаючи в пальцях цигарку, запитав, чи немає в них сірників. Є, сказав Мирон і впритул підійшов до конвойника. Осип тільки почув неприємний хрускіт шийного хребта, як Мирон уже посадив денікінця під стіну. Сердега був схожий на живого чоловіка, який, наморившись, сів на підлогу подрімати. Повернута набік і схилена на плече голова мала природний вигляд для сплячого.

Бігти до штабу було не з руки, з того боку крутилося повно денікінців, тому Мирон з Осипом вискочили через вікно на перон, де стояли їхні вагони. В одному з них вони знайшли начальника оперативного відділу 3-го корпусу сотника Купчанка. Станімір передав йому наказ отамана Льобковіца: негайно всі транспорти гнати на Фастів.

Сотник Купчанко не встиг нічого перепитати, бо Осип з Мироном уже вискочили на перон.

— Тепер на Деміївку, до своїх, — сказав Осип.

— Нехай вам щастить, — Мирон подав Станімірові руку.

— А ви?

— Я повертаюся.

— Якщо ви боїтеся за отамана Льобковіца, то… Кравс його визволить.

— Ні, — сказав Мирон. — Я повертаюся до своїх стрільців. Ви ж знаєте.

— Ну, так… — розгублено кивнув Станімір. — Стережіться того бика, якого ви завалили.

— Ви йдіть, пане сотнику, — сказав Мирон. — Бігме, ви там більше потрібні.

— Ну, так…

Станімір побіг уздовж колії. За мить озирнувся, хотів було ще щось сказати Миронові, але за тим тільки смуга лягла.

8

Полонених, як отару овець, перегнали через Ланцюговий міст на лівий берег Дніпра в Дарницю і допровадили до залізничної станції, біля якої стояли літні бараки. Ці дерев’яні бурдеї залишилися ще від петровських часів — колись тут була станиця для тимчасового утримання різних острожників та виселенців. Сюди й загнали стрільців і старшин, котрих захопили в полон.

Становище було принизливе, але не таке страшне, як дехто очікував, — згодом вони назвуть це «почесним полоном». Почесним тому, що галичани стали першими військовополоненими денікінців, котрі не знали, як з ними поводитися. Захоплених большевиків вони відразу розстрілювали, жалуючи тільки тих, хто переходив на їхній бік.

З галичанами було інакше. За угодою Кравса та Бредова їх взагалі повинні були відпустити, але чи «забули», чи вирішили почекати, як воно далі складеться з цими «союзниками». Бранців тримали за колючим дротом, проте режим був не з гірших — вони вільно пересувалися табором, у будні ходили на різні роботи під охороною кількох конвоїрів, од яких неважко було й утекти. Але ніхто не знав, куди утікати. По обидва береги Дніпра стояли білогвардійці, галицькі корпуси відкотилися на демаркаційну лінію аж до Попільні, Сквири й Козятина. Пробиратися до своїх можна було хіба маленькими групами по три-чотири душі, маючи надійних провідників, які показали б «стежку» через Дніпро й далі на захід.

Однак «свої люди» з київського підпілля переказали, що втікати зараз не варто, бо, гляди, наше військо знов поверне на Київ, і тоді полонені, озброївшись із допомогою повстанців, ударять разом з ними на ворога з тилу. Тож терпіть, поки терпиться.

Не так, як усім, терпілося Миронові Гірняку. Станімір як у воду дивився, коли казав, що той «бик» захоче помститися. Мирона зачинили окремо від усіх у якомусь хлівчику з маленьким, як долоня, віконцем і зодягли на нього старезні іржаві пута, що їх, мабуть, носив ще Кармелюк. Чи, може, вони тут зосталися від якогось столітнього варнака, що, бідний, помер у неволі, бо таких кайданів Мирон ще не бачив. Товстелезний ланцюг, масивне обіддя, залізна колодка, замок у якій відчинявся більшим ключем, ніж київська ратуша. У тих путах Мирон ледве пересував ногами.

На роботи його з таким причандалом не виганяли, але з хлівчика Мирон виходив коли хотів. Далеко пута не волочив, сідав на вичовгану колоду, що лежала тут, мабуть, ще від тих-таки петровських часів, і дивився у бік Дніпра, якого не видно було за бараками, поглядав на браму, де завжди крутилися вартові в червоних погонах.

Від північного боку табору за півверсти починався сосновий ліс — він зманював погляд і підохочував думку про втечу. Недалеко від бараків, за гамазеями й довжелезними коморами, стояла дарницька залізнична станція, через яку гуркотіли чужі ешелони — тоді Миронів хлівчик, як і всі дерев’яні споруди, дрижав на піщаному ґрунті наче від землетрусу, і здавалося, от-от розвалиться.

Вечорами до Мирона часто підходили стрільці чи хтось із старшин, намагалися якось його розрадити, але розради не було. Учорашні переможці, вони й не спам’яталися, як стали переможеними, і тепер навіть не відали, що з їхньою армією, де вона та з ким воює. Знали тільки, що галицькі корпуси покотилися на Фастів і далі, начебто знов стоять проти червоних, які підійшли від Одеси. Але все це доходило до них з усіляких чуток, що їх заносили до табору навіть цигани. Це кочове плем’я вряди-годи заїжджало сюди на кибитках кувати денікінцям коней — буна дзіва! — і розповідало полоненим, що діється в світі. Та ні цигани, ні сорока на хвості добрих чуток не приносили.

Табором дедалі частіше кружеляли осінні вітри, вони зривали хмари піщаної куряви, яка скрипіла на зубах і виїдала очі. Дарниця лежала на берегових пісках, ними весь час колобродив вітер, і все було сіре від піщаного пороху — бараки, люди, їхній одяг, обличчя.

Соколине око в Мироновій кишені було холодним, як і все довкола пронизував дедалі дужчий осінній холод.

Одного вечора в сутінках до Мирона підійшов, наче тінь, Петро Гультайчук. Він і так був худий, а тут висох на щіпку, хоч годували їх вівсяною баландою навпіл з остюками, «чтоби билі здарови, как лошаді».

Петро тихо сів на краєчок колоди чимдалі від Мирона. У нього й тепер на одній нозі був черевик, а на другій чобіт з відрізаною халявою. Не встиг, сірома, взутися в комісарські хромовики, хоча того добра в захоплених большевицьких ешелонах вистачило б не на один галицький корпус.

— Вибачєйте, пане поручнику, що не сідаю ближче, — сказав він винувато. — Нас у бараку, перепрошую, доїдают воші, а у вас, може, й нема. Та я не про то, — перейшов на шепіт Гультайчук. — Хотів вас просити, абисти не падали духом. Ми з Михасем Процівим дали собі слово: як будем тікати, винесем вас на руках.

— Дякую, — сказав Мирон. — Але як буде нагода — тікайте без мене.

Гультайчук зітхнув голосніше, ніж говорив.

— Боже, як я сі тішив, коли ми вступили до Києва, а чим сі скінчило? Не можна чоловікови так сильно радіти. Бо тоді й смутку буде та сама мірка. Це я закмітив давно. Але не падайте духом, пане поручнику.

Гультайчук підвівся й так тихо пішов до бараку, наче він не торкався землі.

Якось до Мирона підсів навіть «бик» у червоних погонах і сказав, що не тримає на нього зла, зняв би з Мирона пута, якби він прилюдно попросив у нього пробачення й пообіцяв, що більше не розпускатиме рук. «Бик» був дебелий, бриластий у плечах, але з лиця добродушний — через повні рум’яні щоки він навіть скидався на веселу дівку. Тепер усі вони були веселими, бо Добрармія впевнено йшла на Москву, генерал Мамонтов уже взяв Воронеж. Ось як розіб’ємо Петлюру, сказав «бик», то відпустимо вас додому, потім відіб’ємо Галичину у поляків, і ви будете наші. Чого ж нам сваритися?

Мирон мовчав і дивився собі на ноги — біля щиколоток кайдани натерли багряні рубці.

— Упрямий ти, галічанін, — сказав «бик». — Но сматрі, єслі нє папросіш прощєнья, мнє прідьоцца смить свой пазор кровью.

Минав місяць неволі, який видався Миронові довшим за рік. Холоди дужчали, а полонені не мали теплого одягу, бараків не опалювали, холоднеча дошкуляла вдень і вночі. Стрільці почали хворіти. Відпоручники зі старшин пішли скаржитися комендантові табору Осліковському на «собаче утримання». Полковник Осліковський їх «заспокоїв», що на початку жовтня усіх полонених перевезуть на вугільні шахти Донбасу. Там вас, мовляв, і зодягнуть тепліше, і взують, і відвошивлять.

Стало зрозуміло, що треба чимшвидше тікати.

Хорунжий Василь Гречаник попросив коменданта, щоб із полоненого Гірняка зняли кайдани. Це ж військовий полон, а не середньовічна каторга, сказав Гречаник.

Полковник Осліковський відповів, що цей полонений завдав білогвардійцеві тяжких тілесних ушкоджень, за що міг би дістати покарання значно суворіше. Але він подумає, як полегшити долю невільника.

Відпоручники пішли до старшинського бараку з однією думкою: тікати. Радилися до глибокої ночі й вихід бачили тільки в одному — хтось із них мусить дістатися до Трипілля, столиці отамана Зеленого, й попросити його, аби дав утікачам провідників і трохи оружних людей. До Трипілля було небагато й немало, верст сорок п’ять, зате дорогу туди показував сам Дніпро — іди його берегом униз за течією і через кілька годин побачиш на протилежному боці трипільські кручі.

Хто піде до отамана?

Усі подивилися на хорунжого Романа Зеленого, мовляв, кому ж, як не тобі, брате, іти до батька-отамана з такою чолобитною: Зелений Зеленому не відмовить. Хорунжий подякував товариству за честь, піти з ним у Трипілля ще зголосився Василь Гречаник, який, виявилося, давно запасся кусачками, і тієї ж ночі вони вирушили в дорогу. У загорожі з колючого дроту прорізали кусачками такий акуратний лаз, що його й удень ніхто не помітив.

Старшини нічого не казали стрільцям, які жили в окремих бараках. Вирішили не загадувати поготівля до втечі, поки не повернуться посланці від отамана Зеленого й не скажуть, як діяти далі. Виглядали їх, як на голках, бо всяке могло підстерегти гінців у дорозі. Але через два дні Зелений із Гречаником повернулися. Прибилися до старшинського бараку знов-таки серед ночі й сказали, що батько-отаман зробить усе, що треба. Післязавтра увечері всі мусять бути готові, до них вишлють не тільки провідників, а й охорону.

— То ви бачили самого отамана Зеленого? — з недовірою спитав старший десятник Орест Присяжнюк.

— А хіба ми до кого ходили? — невдоволено глянув на нього Гречаник.

— Ну, так… А який він?

— Хто? — спитав Гречаник, наче не знав, про кого мова.

— Та ж отаман.

— Простий сільський хлопець, — сказав Гречаник. — Зустрів нас босий…

— Босий? — здивовано перепитав Присяжнюк.

— Но! Босий і з підкоченими до колін холошами. Сам чорнявий, а вуса руді. Каже, що тягне руку за Петлюрою в боротьбі за волю України, але чхати хотів на його загравання з «динями».

— Динями?

— «Динями» отаман називає денікінців і каже, що пустив із них юшку вже в дев’яти боях.

— Нічо’ собі простий хлопець! — і далі дивувався Орест Присяжнюк.

— Зелений заборонив селянам возити до Києва хліб на продаж, — сказав Гречаник. — Влаштував «диням» хлібну блокаду. Отакий він.

— Очі в нього ласкаві, — додав хорунжий Зелений. — Але часом як блисне ними, то ніби наскрізь прошиє. Що ж ти хоч — тримає під своєю рукою цілу дивізію. Мудрий, як змій.

Що отаман мудрий, то вже видно було з того, що призначив він операцію на суботу, наче знав заведенцію табірного коменданта — полковник Осліковський щосуботи від’їздив до Києва й повертався в неділю увечері або в понеділок уранці. Табірна охорона, користуючись такою нагодою, пиячила до запаморочення.

Тільки в суботу ввечері сотенні сказали стрільцям, щоб усі приготувалися, через годину тікаємо. Петрові Гультайчуку та Михасеві Проціву на їхнє-таки прохання було доручено заопікуватися поручником Гірняком. Усе грало їм на руку: випала темна ніч, денікінці кубрячили в цегляній касарні, лише три стійчики чатували харчові гамазеї та ще двоє пантрували браму. Але втікати через браму ніхто не збирався, «ворота» ладувалися у дротяній огорожі з північного боку від лісу. Саме в лісі на втікачів мали чекати люди Зеленого. До табору ще мусив зайти мобілізований з українців денікінець, котрий таємно працював на отамана, і подати сигнал до втечі.

Близько сьомої вечора сталася перша несподіванка. До бараку, в якому тулилася третя сотня, несподівано підійшов конвой і погнав стрільців на станцію розвантажувати вагони. Переносити втечу не було як — так само неждано-негадано їх могли будь-коли погнати до потяга й відпровадити на Донбас.

У касарні сторожа пиячила, проте й охоронці біля харчових комор задніх не пасли. Вони також добряче хильнули й, дзенькаючи ложками, вигрібали з консервних бляшанок солодкий перець, який полонені сьогодні вранці вивантажили з товарного потяга. Усе добро, яке Антанта колись обіцяла українській армії, тепер ешелонами йшло білогвардійцям — від гармат, мундирів і ліків до солодкого перцю.

Невдовзі до бараку старшин зайшов молоденький «денікінець», якого сторожа на брамі навіть не запитала, куди він оце чимчикує. Хлопчина більше скидався на гімназиста, ніж на військового. Підійшов до хорунжого Зеленого й шепнув, що пора.

О дев’ятій годині сотні почали тихцем залишати бараки. По троє-четверо стрільці підходили на умовлене місце за виходком[40], де стояв хорунжий Гречаник і показував стежку до «воріт» між колючим дротом. По той бік огорожі біля діри їх виглядав Роман Зелений, а ще далі піджидав молоденький «денікінець». За якихось півгодини з табору вислизнули майже всі полонені, окрім тих, що пішли на станцію. Втікачі гусаком подалися до лісу вслід за «денікінцем». Бігти піском було важко, зате не так чути тупоту.

Біля пролазу затримався тільки хорунжий Зелений — мусив дочекатися ще трьох. У темряві він уже видивив усі очі, але нікого не бачив. Раптом біля виходку блиснув вогонь, за ним бахнув постріл. У Зеленого щось тріснуло всередині, він аж присів. Біда!

Лихо спіткало Петра Гультайчука, Михася Проціва та поручника Гірняка, якого вони удвох виносили з табору. Так вийшло, що ці троє відходили останніми, бо Мирон довго опинався, казав, що через нього вони занапастять не лише себе, а й увесь курінь. Ви тікайте, просив Мирон, а я потім викручуся, однак стрільці, не підкорившись поручникові, закинули його руки собі за шию і щодуху побігли до пролазу.

Де не взявся денікінець, котрий сп’яну шукав чи вітру, чи вчорашнього дня, та, почувши брязкіт кайданів, з переляку вистрілив у пітьму. На його постріл п’яна сторожа вискочила з касарні, здійняла алярм і кинулася в той бік, куди показував наполоханий «никінець». У темряві вони нічого не бачили, але галайкали все ближче до втікачів, котрі саме добігли до лазу та припали до землі якраз під колючим дротом.

За крок до волі вони потрапили у безвихідь. Зриватися й бігти далі не було як, бо їх би помітили й наздогнали (тепер Миронові кайдани сковували всіх) чи просто перестріляли б, аби не завдавати собі зайвого клопоту. Так само не було нічого дурнішого, як лежати в пролазі й сподіватися, що їх тут не знайдуть.

Галайкання ближчало. Хорунжий Зелений теж ліг на землю, хоч знав, що треба тікати. Хай тебе доганятимуть навіть кулі, все одно треба бігти чимдуж куди бачать очі. І тоді, коли вони всі четверо мусили піддатися злій долі, сталося щось таке, чого спершу ніхто не міг собі пояснити, окрім Мирона Гірняка.

Він, Мирон, відштовхнувшись обома руками від землі, різко відповз назад і клубком покотився попід дротяною огорожею чимдалі від лазу. Затиснувши в руках ланцюг, щоб той не бряжчав, Мирон котився так швидко, що за хвилю-другу стрільці вже не бачили його в темряві, а трохи пізніше почули брязкіт кайданів сажнів за сімдесят. Сторожа кинулася в той бік, знов забахкали постріли, і тільки тут хорунжий Зелений зрозумів, що поручник Гірняк відвів од них переслідувачів. Можна було зводитися на рівні й бігти до лісу, але щось тримало їх тут, вони не могли зрушити з місця. Петро Гультайчук з Михасем Процівим підвели голови й розпачливо дивилися туди, де щез Мирон Гірняк і де вже спалахували рушничні випали.

Як? Як же їм тепер тікати без поручника, якщо вони самі присяглися, що винесуть його на руках?

— Нема на то ради, — сказав хорунжий Зелений. — Мусим відходити.

Петро Гультайчук у гарячці вдряпнув лице об колючий дріт, але навіть не чув, що його щокою стікає кров.

Важким кроком пішли вони у бік лісу, раз по раз озираючись на те місце, де, зібравшись у коло, ґелґотали денікінці. Знов ударили постріли, й цього разу втікачам здалося, що «никінці» стріляють уже не в повітря…

9

Вони трапезували на лісовій галявині, бо простора хата лісника Помазана виявилася тісною для такого поважного товариства. До того ж Ангел сказав, що коли всі закурять у хаті, то дим може підняти стелю. Рідко який отаманський склик збирав докупи стільки партизанських ватагів, як зібрав їх окружний з’їзд біля Германівки.

Один по одному прибули з охороною Ангел, Бугай, Лихо, П’ята, Голуб, Шум. Отаман повстанської Дніпровської дивізії Зелений, який саме подався до Кам’янця на зустріч з Петлюрою, прислав замість себе командира їхнього 2-го полку Василя Дякова. І нарешті — дехто очам не повірив — приїхала на білому коні в супроводі трьох козаків отаманша Маруся.

До цього з нею зустрічався лише Євген Ангел, хоча Маруся гуляла від Радомишля аж до Ружина й отамани вже начулися про неї не один міх байок, яким вірили мало. А як можна вірити, якщо навіть поважна житомирська газета «Громадянин» писала про Марусю, що це тридцятирічна селянка, котра пішки прийшла з далекого поліського села до Житомира й попросилася до штабу Галицького корпусу, аби на власні очі «побачити працю військового мозку». Здуріти можна!

Інший газетяр стрибнув ще вище — він написав, що на місце загиблого отамана Соколовського стала його вірна дружина Марія. Боячись, що ворог поглумиться над її мертвим чоловіком, вона возить його тіло з собою, «загрібаючи в землю лише на деякий час, коли доводиться спочивати між боями». Та коли отаманша іде в наступ, вона знов відкопує свого чоловіка й бере його на тачанку. Отже, виходить так, що «славний отаман Соколовський продовжує воювати з большевиками навіть після смерті», — пафосно завершував статтю борзописець, який, мабуть, не виходив з редакції далі за житомирські ресторації.

Селяни ж в околицях більше шепотілися про Марусині скарби, про кільканадцять возів золота, які вона, перепинивши секретний поїзд, відібрала у большевицьких командирів і закопала в лісі. Гомоніли також, що Маруся характерниця, тому її не бере куля; одного разу біля Потіївки отаманша таки потрапила в пазурі большевиків, червоний комісар хотів порішити її власноруч, та коли вистрілив у Марусю з револьвера, вона виставила вперед долоню і відвела кулю. Одні казали, відвела, інші твердили, що Маруся її впіймала, та потім, коли розтулила долоню, виявилося, що в руці в неї не куля, а жолудь. Оскаженілий комісар поставив проти отаманші цілий відділ солдатів, ті навели рушниці, пустили залп, та Маруся навіть не похитнулася. І тут уже одні казали, що солдати, побачивши перед собою красуню, навмисне стріляли мимо, другі заперечували, що ні, то Маруся так подивилася їм в очі, що в кожного здригнулася рука. Знетямлений комісар наказав зв’язати Марусю колодязною мотузкою і кинути в холодну, аби придумати їй якомога тяжчу кару, — можливо, спалити на кострищі, як це давно робили з відьмами. Та коли вранці він спустився в кам’яний льох, Марусі там не було. Зі стелі звисав зашморг з тієї мотузки, якою вчора по руках і ногах зв’язали отаманшу, і збожеволілий комісар сам поліз у петлю…

Ходила чутка, що Маруся чорнокнижниця, що вона знає магію давніх волхвів, справляє їхні відунські обряди, через те володіє такою чудодійною силою, якої не має жодна відьма. Але так казав той, хто не знав, що це дитя виросло в церкві й було ближче до Бога, ніж інші.

Бувалі в бувальцях отамани, котрі ставилися до тих оповідок з недовірливо-поблажливою усмішкою, тепер, одначе, їли Марусю очима, не приховуючи своєї цікавості й щирого подиву, — перед ними була не сувора відунка-язичниця і навіть не дебела войовнича молодиця, якою вони уявляли Марусю, а тендітне веснянкувате дівчисько, таке субтильне, що його, либонь, і кінь не чув під собою. Жеребець був ще той, тут нічого не скажеш, а вершниця — тільки й того, що вдягнута по-козацькому: в папасі, зеленій чумарці, в чоботях з острогами, бракувало тільки шаблюки. Та замість шаблі на поясі в неї висів австрійський багнет із золотим темляком, — і через того багнета з китицею на руків’ї бувалі в бувальцях отамани могли здогадатися, що Маруся подружилася з галичанами.

Вона теж поглядала на них з неприхованою цікавістю, чула ж раніше про Бугая, Лиха, П’яту, менше про Голуба та Шума й зовсім нічого не знала про Дякова, який і тут тримався осібно, замкнуто, мовчав, як німий. Хоча Дяков був серед них найстарший, переступив за тридцятку, але його кістляве, темне від щетини лице скувала холодна байдужість, він не встрявав у розмову, вуста його були стиснуті, як у мерця.

Пізніше, коли він нарешті озвався, виявилося, що Дяков росіянин, і Маруся подумала, що він соромиться розмовляти з ними по-московському, через те й мовчить, як без’язикий. Тоді вона ще не знала, що уральця Василя Дякова привіз у свої краї Данило Терпило, котрий згодом став отаманом Зеленим. Під кінець Світової війни вони потоваришували на Західному фронті, де штабний писар Терпило займався українізацією Путивльського полку — і так успішно, що привіз на Обухівщину уральця Василя Дякова боротися з большевиками.

Очоливши у Дніпровській дивізії полк, Дяков зажив такої гучної слави, що на нього розпочала полювання київська губернська чека. Дикими були ті лови. Чекісти дісталися навіть до його дружини з маленькою донькою, які жили на краю Росії, і привезли їх до Києва. Вони запроторили жінку з дитиною до Лук’янівської тюрми, щоб узяти на гачок отамана. Довідавшись про це, Дяков почав сушити голову, як визволити рідних з неволі. Через своїх людей він домовився про підкуп наглядачів «діда Лук’яна», які мали допомогти в’язням вислизнути за тюремні мури. Однак операція не вдалася — під час втечі дружину й доньку Василя Дякова було вбито.

Чекісти на цьому не заспокоїлися. Вони відрубали голови жінці й дитині й послали їх отаману Дякову в подарунковій скриньці з червоного дерева. Там була ще записка:

«Изменнику от его верной любовницы Смерти».

Дяков хотів застрелитися, та в останню мить зупинила думка:

«А хто помститься?»

І тепер помста стала його роботою. Дяков зробився таким жорстоким, що його каральні операції наводили жах навіть на своїх. Чекістський загін матросів, котрі поперлися на Обухівщину в пошуках «банди Дякова», він засилосував у жомовій ямі Григорівської цукроварні. Піймавши чекістку Азу із Ржищева, яка взяла собі агентурне прізвисько Амазонка, Дяков одрізав їй праву грудь, — він десь читав, що саме так робили амазонки, аби цицька не заважала стріляти з лука.

Отаман Зелений пробував присмирити Дякова, журив його, погрожував розстрілом, та уральцеві було байдуже й до погроз, і до смерті. У нього на думці було одне. Зелений багато чого прощав одчаяці, пам’ятаючи про скриньку з червоного дерева.

Полк отамана Дякова насправді був невеликим летючим загоном, який воював на критих «тачанках», що їх винайшов сам Дяков. Це були вози-халабуди, схожі на циганські кибитки — у них партизани маскували кулемети й навіть легкі гармати. Французька півторадюймова гарматка «мартин» так само вміщалася на міцно збитому возі, як і важкі кулемети «максим» чи «кольт». «Цигани», що сиділи в халабудах, насунувши на очі пом’яті капелюхи з обвислими крисами — буна дзіва! — ні в кого не викликали занепокоєння доти, поки не починали «кувати большевикам коней».

До Германівського лісництва Дяков приїхав не циганською кибиткою, а верхи в сідлі, і його мало цікавило те головне питання, заради якого зібралися тут отамани. Їм усім муляло, як повестися з величезним загоном червоного командира Несміянова, котрий одірвав свій полк від 58-ї совєцької дивізії і повстав проти большевиків. На їхньому величезному, як рядно, червоному прапорі так було й написано:

«Группа войск, восставших против Коммуны».

Майже дві тисячі бійців, відмовившись іти на Східний фронт проти адмірала Колчака, вирушили у самовільні мандри й зупинилися в районі Сквири. Їхній командир Несміянов шукав зв’язків з партизанськими отаманами, щоб утворити спільний фронт проти «оголтєлой дєнікінщини». Саме так сказали Ангелу відпоручники Несміянова, з якими він зустрівся в Козятині.

— Не вірю я цим кацапам, — крутив круглою, як капустина, головою отаман Бугай, коли вони вже трапезували на галявині.

Лісник Помазан, правдива душа, подбав, щоб на «столі» була міцна, як вогонь, слив’янка, сало, печена картопля, сирі яйця, цибуля, квашенина й дичина. Інакше який з нього лісник?

Величезний казан, щойно знятий з вогню, парував ласими шматками тушкованого м’яса, і вони діставали його руками, заїдаючи оковиту, яку по черзі пили з мідного кухля. Помазан приніс кілька чарок, але отамани пили з одного кухля, щоб і думка була одна, і дотриматися братського звичаю.

Маруся від горілки відмовилася, ніхто її не силував — таке юне, куди? — але Голуб, уже причастившись і осмілівши, сказав:

— Може, хоч губи вмочили б, пані отаманшо? Якщо вже пристали до нашого товариства.

— Це — обов’язково? — спитала вона.

— Нам солодшою буде кварта, — ще більше розпустив пір’я Голуб, який скидався радше на півня, ніж на голуба.

— Тоді чому ж тільки губи? Я з вами вип’ю, але не натще.

Маруся взяла печену бульбу та злегенька її роздушила, аби швидше вихолоняла.

— Тоді краще починайте з м’яса, — порадив Бугай.

— Я дичини не їм, — сказала Маруся.

— Даремно. На бульбі далеко не заїдеш.

Бугай потяг півкухля слив’янки і, наминаючи добрий кусень дикого цапа, швидко червонів од випитого. Горілка, вона ж така — кому вступає у ноги, а кому в лице.

— Хоч убий, не вірю я цим кацапам! — повторив Бугай, і всі мимохіть позирнули спідлоба на Дякова: чи не образився за «кацапів»?

Дякову було байдуже. Він і дикого цапа жував ліниво, знехотя, і слив’янка була для нього що та вода.

— Вірить тепер нікому не можна, — сказав Ангел. — Навіть своїм.

Він лежав на простеленій кавказькій бурці, і сам був схожий на кавказця. Смаглявий, очі смолянисті, великі, і брови над ними сходилися розгонистими крильми. На отаманові були теплі повстяні чоботи, знизу обшиті шкірою, і Маруся подумала, що тут, на правому березі, Ангел ночує більше по лісах, ніж під стріхою, тому й зодягається тепло, вже по-зимовому.

— Спитайте он у Марусі, якими бувають свої, — сказав Ангел.

— Так то правда, що всіх братів Соколовських убили їхні ад’ютанти? — подивився на неї міцний, як окоренок, П’ята.

— Не кожному щастить загинути в бою, — сказала вона. — Багатьох убивають у спину.

— Але з Несміяновим треба зійтися, — міркував уголос Ангел. — Придивитися, чим він дихає, а там воно покаже.

— Чому він хоче виступити проти денікінців? — спитала Маруся. — На прапорі ж написав, що повстав проти комуни. Чи то так, про людське око?

— Справді! — Ангел схвально подивився на неї агатовими очима. — Тре’ запропонувати йому спершу поскубти червоних. Якої він заспіває.

— Якщо крутитиме хвостом, то краще роззброїти, — сказав Шум. На його щоці, нижче вилиці, синів глибокий навскісний шрам.

— Роззброїти? — здивувалася Маруся. — І хай далі гуляють у нас під носом?

— Ну, ми ще не знаємо, що воно за військо, — пояснив Шум. — Може, там задурманені хохли, яким треба вставити клепку? А якщо збільшовичена кацапня, то рішенець тут один…

Усі знов мимохіть глянули на Дякова. Тому було байдуже до хохлів і кацапів. Він не втручався в балачку, бо ще на передобідній нараді сказав, що все передасть Зеленому, нехай сам вирішує.

— Добре, — підсумував Ангел. — Розпочнемо переговори з Несміяновим ніс до носа, а там буде видно.

— Хто кого… — докинув отаман Лихо й надбив вершечок яйця об кухоль.

— Інакше не буває, — сказав Ангел.

Лихо, витягнувши трубочкою губи, одним смоком втягнув у себе яйце, а в порожню шкаралупу націдив з кухля горілки.

— О, то ти теж характерник? — П’ята зачудувався, як Лихо перехилив яйце замість чарочки.

— Чому теж?

П’ята зніяковів, але в Марусин бік і не глянув. Він перевів погляд на Ангела та вже вкотре завважив його чисту білу сорочку, що виглядала з-під розстебнутого кітеля. Наче Ангел спав не в лісі, а в якомусь пансіонаті. П’ята знав, що Ангел має свою кравецьку майстерню, яка обшиває його козаків, але ж не за собою він її возить? П’ята відчув на своїй шиї заяложений до хромового блиску комір, і щось зашкребло йому всередині. Диви, який франт, подумав він про Ангела, — напівлежить собі на кавказькій бурці, підклавши під лікоть чорну кудлату шапку, й у вус не дме. Ще недавно був на лівому березі Дніпра, а це вже тут командує, розказує, що їм робити. І з Марусею, бач, запізнався раніше за всіх…

П’ята потяг із кухля добрий ковток і, дивлячись на Ангелові повстяні чоботи, мовив з кривою усмішечкою:

— У мене теж є валянки! Тільки вони в стремена не влазять.

— Це не валянки, — сказав Ангел. — Це командирські чоботи.

— Сам пошив? — спитав П’ята з тією ж усмішечкою.

— Ні, я їх в одного терського золотопогонника позичив. У мої стремена вони акурат.

— Розкажи краще, як ти ігумена в ченці постриг, — попросив Бугай П’яту, відчуваючи, що час перевести розмову на інше.

«Як то воно виходить? — подумав Бугай. — Укинь у чоловічу компанію півжінки, і всі стають, як півні».

— А що тут розказувати? — пом’якшав П’ята. — Якось насіли на нас біляки. Так наступили на п’яти, що, втікаючи, ми заскочили в монастир. Ченці нас прийняли, як своїх, прихистили у трапезній, дали їсти-пити і спати поклали. А настоятель, шкура московська, послав одного чорноризника, такого, як сам, у село, де никінці на ночівлю стали. От вони й перебили нам сон. Так перебили, що троє наших зосталися там спати навіки, а більшість таки втекла. Ну, через якийсь час ми знов навідалися до того монастиря.

П’ята примовк, наче вже закінчив свою розповідь, і взявся скручувати цигарку, чекаючи, поки хтось спитає: а далі?

— Ну, а далі? — підохотив його Бугай, хоча вже чув цю історію.

П’ята спроквола докрутив цигарку, припалив, пихнув два рази.

— Розстригли ми настоятеля у ченці, — сказав він, пускаючи носом дим. — Обчикрижили наголо.

— І все? — спитала Маруся. — Охота було руки бруднити?

— Ну, це замість нас зробив той чорноризник, що в село бігав. Ми його потім повісили.

— А настоятеля?

— Помилували. Ченчики, що нас тоді обігріли, молили-благали до батечка.

— Любимо ж ми похвалитися своєю добротою, — сказала Маруся.

П’ята знов надувся.

— А ти що зробила б на моєму місці? — звернувся він до Марусі на «ти».

— Я? Я спитала б поради у тих трьох.

— У кого?

— У тих хлопців, що заснули в монастирі навіки.

— Ну, ігумен — Божа людина все-таки, — сказав П’ята.

— А ті троє, по-вашому, чортові?

— Тих уже не повернеш.

— А якщо я завтра зайду в той монастир? І та Божа людина… накличе на мене ворога.

На виручку П’яті знов підоспів Бугай.

— А то правда, пані отаманшо, що в селі Брицькому ви зарубали сімдесятьох продармійців? — спитав він.

— Не я, — сказала Маруся. — Ми з козаками.

— Так, але ж зарубали?

— А що, треба було постригти? — гостро глянула вона на Бугая. — Я не цирульник.

— Така юна й любиш… проливати кров? — спитав ображений П’ята.

— А що — на війні є інше заняття? — здивувалася Маруся. — Чи, може, ви підкажете мені інший спосіб, як боротися з окупантом?

— Окупанта можна прогнати.

— Мітлою? — з її грудей вирвався глухий сміх, а лице було незворушним. — Чи дубцем?

— Ну, чому ж дубцем? — невпевнено мовив П’ята.

— Тоді поясніть мені як — і я подарую вам свою зброю, — сказала Маруся. — Ви думаєте, мені подобається проливати кров? Я вчителька. І брати мої були вчителями. Ми не збиралися убивати. Але прийшов завойовник, і тут уже є одна правда: або він тебе, або ти його. Інакше не буває.

Усі дивилися на Марусю. П’яту мовби ніхто й не бачив. Навіть Дяков підвів на неї свої байдужі, холодні очі.

— Ми говорили про настоятеля Божої обителі, а не про завойовників, — сказав П’ята.

— Він став на бік ворога. Не під загрозою смерті, а свідомо зробив свій вибір. І знаєте чому?

— Бо він московський піп, — сказав Бугай.

— Ні, — заперечила Маруся. — Крім усього, він став на бік ворога через те, що вважає його сильнішим за нас. Багато є таких, що безоглядно стають на бік сильнішого. Такий у них інстинкт самозбереження. Тому ми повинні показати людям, передовсім нашим затурканим селянам, що ми сильні. Що ми взяли до рук зброю не для того, щоб стригти заблукалих овець.

Це ще дужче вкололо П’яту. Прикро було від того, що історія про розстриг ігумена, яка раніше всім подобалася, тепер робила з нього якогось надолобня. Але він сказав якомога спокійніше:

— Якщо ти така бідова, то, може, вип’єш з нами нарешті?

— А чого ж…

Маруся дістала з кишені чималу хустину, витерла нею руки після печеної картоплі й по-жіночому заховала в рукав. Налила із сулії третину кварти й підняла її високо вгору, здоровлячи товариство:

— Будьмо!

Перехиливши кухоль, Маруся показала його дно П’яті.

Бувалі в бувальцях отамани перезирнулися.

Маруся витерла губи рукавом і так лукаво підморгнула П’яті, що його лице взялося буряковими плямами.

— А то правда, що ти… той… — П’ята ледве не сказав «відьма», але схаменувся й спитав: — Що тебе хотіли спалити на кострищі?

— Правда, — сказала Маруся. — Але я не горю.

— Як?

— А так, не горю, і все.

Вона зняла з пояса австрійський багнет із золотим темляком і підійшла до багаття, яке ще дихало жаром. Діставши з рукава хустину, Маруся начепила її на вістря багнета й піднесла до вогню. Хустина спалахнула, як смолоскип.

Усі здивовано чекали, що буде далі.

Маруся зухвало помахала запаленою хустиною перед носами отаманів, потім взяла вогонь у руки й зібгала в долонях. Розгорнувши хустину, вона знов витерла нею руки. На тканині не було й сліду від вогню.

Бувалі в бувальцях отамани витріщили очі.

— То, може, ти й кулю можеш відвернути? — спитав отетерілий П’ята.

— Можу, — сказала Маруся.

Вона дістала з кобури наган і кинула П’яті так несподівано, що той упіймав його за дуло, націлене йому в груди.

— Стріляй! — вона теж звернулася до нього на «ти».

— Куди? — розгублено спитав П’ята.

— У мене стріляй, — сказала Маруся. — Не в себе ж.

П’ята якусь хвилю повагався, потім ухопив наган за руків’я, різко націлив його в Марусю і ковзнув пальцем по скобі спускового гачка.

Маруся не змигнула оком.

— Та йди ти!.. — сказав П’ята й сердито жбурнув їй наган.

Отамани перевели подих.

Маруся висунула з нагана барабан, перевірила (щоб усі бачили), чи він повен, і заховала наган у кобуру.

Лише тут отамани полегшено засміялися. Усі, крім П’яти.

Може, через останню Марусину витівку ніхто з них не здогадався, що за півхвилини отаманша підманула їх двічі. Міцну, як вогонь, горілку вона вилила в рукав на хустину, тому горіла не тканина, а оковита.

— Тепер я вірю. — П’ята сказав уголос те, про що разом подумали Ангел, Бугай, Голуб, Шум і Лихо.

На збайдужілому обличчі Дякова ворухнулася холодна подоба усмішки.

— Пані отаманшо, — звівся на рівні Ангел. — Тепер до Несміянова я без вас не поїду.

10

Після бою у Янівці Маруся всім загоном відійшла до Горбулева.

Раніше по такій пекельній роботі вона розпускала козаків додому до нової збірки, залишаючи при собі кінну сотню. Та цього разу вирішила пройти всім загоном через околишні села — нехай люди бачать, що соколовці не зграя бандитів, як називають їх большевики, а зорганізоване військо на триста шабель і сімсот багнетів.

Рушили впорядкованим маршем так, щоб до Горбулева увійти ще до заходу сонця. Попереду трійками рухалася кіннота, за нею їхали на возах піші (по шість-вісім чоловік на підводі), услід за піхотою твердо ступали товстими волохатими ногами вагові коні — вони тягли дві польові гармати разом із гармашами. Замикали колону три тачанки з важкими кулеметами, дула яких стерегли запілля. Хоча й у запіллі, й далеко попереду колону на марші пильнували кінні роз’їзди.

Збоку було любо глянути на цей військовий обоз, особливо на кінних, бо піші козаки мали трохи дядькуватий вигляд. Вони цілу дорогу трусилися на полудрабках, звісивши з возів ноги, і вже геть не вписувалися в цю картину дві босі ступні, які теліпалися серед інших, наче й не ноги, а лапи. Перед маршем Маруся сама подарувала Юхимові Горошку (онукові «правої руки царя»), що звик воювати босоніж, нові ялові чоботи, а він, капосний, сховав їх «на мирний день» і тепер псував їм увесь фасон.

На чолі колони їхала верхи на білому арабові Маруся, поруч неї — Санько Кулібаба з жовто-блакитним прапором та Василь Матіяш, ад’ютант Самої, як іноді називали Марусю її козаки. Обидва їхали на кобилах — Гальці й Басі, зате кобилиці були стримні (у Горбулеві чомусь так казали на молодих коней), гарячі й веселі, як дівки на виданні.

Коли переходили села, люди приглядалися до них з-за тинів, сміливіші виходили за перелаз, а дітвора вибігала на вулицю й кричала:

«Наші! Петлюрівці їдуть!»

«Дя, дайте стрельнуть!»

Маршовим ладом вони пройшли через Головине, Сліпчиці, Торчин, а за Торчином уже виднівся Горбулів, і Маруся відчула, що навіть Нарцис упізнав їхнє село. Він застриг вухами, злегка натяг поводи й наддав кроку. Санько Кулібаба вище підняв прапор.

Перед селом, неподалік кар’єру, стояв італійський купець Флоріан Ліва, який так глибоко вріс у горбулівський камінь, що навіть після того, як Росію спіткали війни й розруха, не чкурнув до Італії, а так і залишився в Горбулеві. Може, він думав, що й тоді, коли імперія розлетиться на друзки, коли все тут упаде й покриється порохом, горбулівський лабрадорит все одно залишиться цілим і його й далі можна буде возити на продаж у Європу. А може, Флоріан Ліва хотів додивитися, чим закінчиться це епохальне дійство, яке не кожному випадає побачити на своєму віку. Тому він і зараз стояв біля кар’єру (трохи далі червонів у променях призахідного сонця його цегляний будинок) і був схожий на мандрівного літописця, котрий завжди опиняється у потрібному місці за слушної години. На Флоріані Ліві був дорожній плащ-порохівник, чудернацький кашкет із хлястиком поперек тім’я і довжелезним козирком, який не давав сонцю засліпити італійця, — він дивився на Марусине військо такими широко розплющеними очима, наче перед ним проїжджав сам Джузеппе Гарібальді зі своїм корпусом ополченців, у якому спершу теж було близько тисячі добровольців.

Італієць Ліва добре знав Сашу Соколовську, як і її братів, бо не раз бував у хаті дяка Тимофія Соколовського. Доброчесний католик, Флоріан Ліва разом зі своєю дружиною Алентиною ходив на службу Божу до польського костелу, але був у дружніх стосунках із православним дяком Тимофієм Соколовським, чия дружина Ядвіга теж ходила до костелу. Ліва знав їхніх дітей змалечку, знав оцю вершницю з колиски, а тепер не міг зрозуміти, як вони, сільські дітлахи, на його очах повиростали у полководців. Що штовхає їх на цю боротьбу, звідкіля ця затятість, щоб отак, гинучи одне за одним, щоденно іти на смерть?

Ні, Флоріан Ліва не міг відповісти собі на це запитання. Чогось подібного він не зустрічав ні в книжках, ні тим паче в житті. Він уже знав, хто такі большевики та як їх зненавиділи тутешні селяни, але щоб отак… щоб такі молоді люди свідомо гинули один по одному?.. Падає брат — на його місце тут-таки стає другий, гине другий — його замінює третій, убивають третього — на зміну смертнику приходить юна сестра… Ні, такого Флоріан Ліва не міг собі пояснити. Він тільки міг зняти перед цими людьми капелюх, і зараз, захоплено дивлячись на жовто-блакитний прапор, що аж горів у променях призахідного сонця, дивлячись на вершницю, що їхала в голові колони, італієць зняв свого картуза з довжелезним козирком і бадьоро помахав ним на знак привітання.

Маруся теж скинула шапку й помахала до Флоріана Ліви, майнувши в повітрі червоним шликом.

— Buonasera! — гукнула вона. — Como stai, signore?[41]

— Va bene! Добре! — відповів Ліва.

Ні, це не Гарібальді, подумав він. Це Орлеанська Діва, що колись також повстала проти загарбників, та була спалена на кострищі за відьомство і… носіння чоловічого одягу. O tempora, o mores![42]

Санько Кулібаба підморгнув-усміхнувся до Василя Матіяша. Йому подобалося, що в них така грамотна отаманша, що вона вміє говорити не по-нашому. Та ще більше Санькові подобалися її бадьорі команди, які він почує вже скоро, коли вони виїдуть за Лапаївкою на вигін-торговицю серед села.

«Кіннота, спішитись!»

«Їздові, злазь!»

«Відпустити попруги!»

«Відстебнути нашильники!»

«Овес — коням!»

Це буде трохи пізніше, а зараз Маруся накидає на голову шапку і, ловлячи поглядом верхівку їхньої церкви, відчуває, як стискається серце. Мама, матуся… Як вона там, бідолашна? Після загибелі Лесика як зодягла чорну хустку, то більше її не скидала… Потім Дмитро, Василь…Чи є в цьому світі ще така страдниця, що в один рік поховала трьох синів-соколів? Не поховала, не провела їх в останню дорогу, вона навіть не знає, де їхні могили. Лесика закопали потай під Пилиповичами, Дмитра так само в Корчівці, Василя ж розстріляли в Радомишлі та вже мертвого вкинули в річку. Немає, матусю, могилок, щоб ви могли оплакати своїх синів, але у вас, моя рідна, вже й сліз немає, виплакали їх давно, і слів немає, бо слова тут нічого не важать, і голос ваш пересох, і вмерло навіть ваше зітхання…

Коли ви дізналися, мамо, що я ступила на стежку братів, ще міцніше зімкнули сині губи. Потім таки сказали:

«Знать, так написано нам на роду».

Ви, мамо, рівно тримали спину, рівно тримали голову й дивилися прямо перед собою, хоч, здавалось, нічого не бачили.

«Ми самі так собі написали, — сказав тато. — Бо як не ми, то хто?»

Матусю, я везу вам вітання від вашого останнього сина. Я бачила, мамо, Степана, та не знаю, як вам про те розповісти… Тяжким було наше побачення.

Біль підкочується Марусі до горла і, проганяючи його, вона подає команду, яку давно очікують козаки:

— Пісню!

Розлогу журливу мелодію, яка не дуже кладеться до їхнього маршу, заспівувачі стискають у майже бравурний спів — і виходить у них похідна пісня, яку вони можуть виводити, як собі хочуть, бо самі ж її і придумали.

Ромен жовтий, цвіт ружовський,

Десь поїхав Соколовський,

Десь поїхав та й немає —

З козакам п’є, гуляє.

І тут Маруся побачила, як народжується народна пісня, бо вона вперше почула слова:

Ой не п’є вин[43], не гуляє,

Брат сестричку зазиває:

Ти ж, Марусю, — Соколовська!

Ромен жовтий, цвіт ружовський…

У Горбулеві люди не ховалися за тини-перелази — старе й мале, дядьки, молодиці, дівчата вибігали на вулицю одне поперед одного, бо серед Марусиного війська були їхні чоловіки, брати, сини, наречені, свати, куми, сусіди, і чути було вигуки тут і там: «Семене!» — «Пилипе!» — «Сашко!» — «А де мій Андрій?» — «Свириде, ти Ониська не бачив?» — та ніхто не підбігав до козаків, не годилося ламати їхнього похідного ладу, і тільки божевільна Марилька, яка, почувши пісню, прибігла сюди аж від Першої Шляхти, кинулася до свого нареченого Льодзя Ліпки, впіймала його за стремено, а він нахилився, підхопив її, як пір’їну, і посадив поперед себе на Киргиза; Марусі від того знов защеміло серце, защеміло й стислося дужче, бо вона в голові колони вже під’їжджала до свого подвір’я, де біля воріт гордо стояв її простоволосий тато, стояв Тимофій Соколовський, дяк Покровсько-Миколаївської церкви — не по літах ставний, широкогрудий, тільки борода його й колись русяве волосся тепер споловіли, наче голову йому притрушено попелом; а мами не було, мама була в хаті, бо, почувши, що їде Сашуня, вона вже готувала ковмачку, готувала улюблену страву найменшої доні.

Маруся поминула своє подвір’я, мусила спершу довести загін на місце постою, віддати команди, розпорядитися, що й куди, виставити варту, а тоді вже мерщій до вас, тату, вибачайте, такий порядок, ви ж знаєте, ви досі, тату, мій начальник штабу й духівник, хоч духівником мав би бути Степан, ваш син, а мій брат, котрий вивчився на священика у Київській духовній академії і тепер має парафію в Янівці. Саме звідти я привезла вам, тату, вітання від вашого сина… Не знаю, як вам краще про це сказати.

***

Вона давно хотіла провідати Степана, один він, брат, у неї зостався, та, коли вислала розвідку в Янівку, виявилося, що там гостюють денікінці. Зайшло їх, господ, у село чимало, кіннота, піхота, і грабували все, що бачили, — худобу, харчі, фураж, де в кого яка одежина була — і ту цупили зі скринь, здирали з людей, глумилися над жінками й дівчатами. Недарма ж їхню Добрармію селяни назвали Грабармія.

Маруся вирішила вдарити на Янівку вдосвіта, але з нападом вони забарилися, бо на підмогу ще підходив зі своїм відділом Петро Філоненко. Отаман Філон уже воював у бригаді Дмитра Соколовського (зійшлися вони біля Звягеля), а після загибелі братів підпорядкувався Марусі. Він також навчався в Радомишлі, закінчив там Господарчу школу, проте із Сашею Соколовською тоді розминувся — був на п’ять років старший за неї. Якби зустрів — не віддав би нікому, — чи то жартома, чи всерйоз казав отаман Філон, бо тепер про таку наречену не смів навіть думати. В одному бою він позбувся ока та скалічів на праву руку. Шаблю Філон не покинув, узяв її в лівицю, але який тепер з нього кавалер? Тільки й того, що іноді прийде до Марусі на підмогу та погляне на неї хоч одним уцілілим оком.

Дочекавшись отамана Філона, вона поставила його відділ у резерв — не хотіла ламати устійненого плану наступу. Її кінні сотні мали двома крилами охопити село по два боки, прямо вирушала піхота впереміш із кінними, а перед тим ще мали сказати своє слово гармати.

З гарматами у них завжди був клопіт, і цього разу теж почалося з осічки. На команду «Вогонь!» Оверко Лапай, який був за навідника, хвацько смикнув за шнур, а воно тільки клац — як горобець ляпнув. Відкривши замок, побачили, що на пістоні немає і сліду від бойка, він зламався, і через таку малюсіньку штучку, — почухав потилицю Оверко, — викидай усю гаубицю.

На другій гарматі ослабли пружини в гальмах відкочування — після кожного пострілу доводилося її вручну заштовхувати в люльку, зате ця гарматка своє діло зробила. По селу вони, звісно, не били, та коли по той бік Янівки глухо охнули стрільна, а з цього боку заклекотіли кулемети — там усе стрепенулося. Поміж гарматними вибухами й кулеметним вогнем біляки кинулися на обидва боки села, де їх уже підстерігала кіннота.

— Ата-а-ака! — прокотилася над полем Марусина команда, і перша сотня, розгорнувшись у лаву, на рисях пішла вперед.

— Прости, Господи, що в неділю, — перехрестився Микита Шульга.

Ішли вони легко й рівно, тупіт копит відлунював у їхніх грудях. Маруся чула, як під шкірою Нарциса шумує дика арабська кров.

У другій лаві, що розтяглася шнурком на полі, піші козаки хапалися за стремена кіннотників і бігли вперед так прудко, що страшно було дивитися. Солоний піт заливав їм очі, уривчасте дихання розривало груди, а вони не випускали стремен і так шпарко перебирали ногами, що тих ніг не було видно, наче козаки, не торкаючись землі, летіли в повітрі наввипередки з кіньми. Юхим Горошко, тримаючись за стремено, біг босий, але ніхто не бачив, як миготять його тверді порепані п’яти.

Із безладної стрілянини никінців було видно, що їх охопив переляк, вони не знають, куди тікати. Почалася паніка, вершники без стремен летіли в той бік, де недавно падали гарматні стрільна. Піші так чухрали через городи й садки, що на спинах у них роздувалися гімнастерки, з голів злітали кашкети й зависали на гілках.

Їхні старшини, переймаючи втікачів, гамселили їх шаблями плазом по спині, по голові, але тим уже не було зупину.

— Слава! Слава!! Слава!!!

Скаженим кар’єром соколовці влетіли в село, де вже було порожньо. Клекіт бою подаленів, кіннотники, які підстерігали ворога по обидва боки Янівки, колошматили їх у полях. Видно, працювали переважно шаблями, бо чулися тільки поодинокі постріли.

На вигоні біля млина стояла ціла валка возів із награбованим добром, яке покинули втікачі. Гори мішків з борошном, цукром, крупами, всіляким крамом, але дещо тут було привезене здалеку, бо серед іншого козаки намацали навіть лантух кишмишу та слюдяний мішок кави. За таке добро у містечкових крамарів можна було виміняти не одну пару чобіт та білизни.

На одній підводі туго зав’язаний міх виявився живим. Він бекав, пручався й підстрибував, аж тріщали полудрабки. Коли Санько Кулібаба його розсупонив, звідти вискочив величезний круторогий баран; він, бідолаха, зопалу стрибнув з воза, перекотився через голову, аж іскри посипалися з рогів, і дременув у той бік, куди побігли никінці, ніби мав до них якесь діло. Козачня зареготала йому вслід, а коли сміх затих, Марусю раптом охопила тривога.

Чому, звідки?

Її стривожила тиша, яка впала на село після бою. Ніхто не виходив їм назустріч, щоб сказати бодай добре слово (так завжди було, коли вони звільняли село), ніде не видно було живої душі, не чути людського голосу, навіть собаки не гавкали.

І тут Маруся зрозуміла, що село мертве.

Побачивши на ближньому подвір’ї згорблену бабусю, вона пустила в той бік Нарциса, та вже біля тину кінь форкнув і зупинився, перебираючи ногами.

Бабуся сиділа над зарубаним шаблею хлопцем, який лежав у калюжі крові.

— Чому ви так пізно прийшли? — спитала вона мертвим голосом без жалю і докору.

Маруся мовчала, вона знала, що цій старій жінці байдуже, що вона відповість.

— Його вбили за те, що не давав їм барана, — сказала стара.

— А де… люди? — спитала Маруся.

— Люди? Немає людей.

— Як… немає?

Стара розповіла, що чоловіки, хто міг, відразу повтікали з села, бо ці песиголовці хотіли їх рекрутувати. Тоді жінки з дітьми й дівчата поховалися по льохах та горищах. У хатах зосталися самі баби й діди. Никінці грабували все підряд, а чого не могли взяти з собою — нищили, щоб не дісталося нікому. Трощили скрині, шафи, мисники, рубали шаблями одяг і рушники на стінах, молотили посуд, розбивали навіть горшки з вазонами. Горе було тій дівчині чи молодиці, яку вони знаходили десь у клуні або на горищі.

— Може, його розчесати? — раптом спитала стара, зняла хустку й дістала зі своїх сивих кіс гребінець. — Чи ти як думаєш?

Маруся мовчала.

— Він у мене дуже красивий був, — сказала стара. — Це мій найменшенький. Він і зараз красивий, правда ж?

— Так, — погодилася Маруся. — Я попрошу хлопців, щоб занесли його в хату.

— Не треба. Йому тут добре. Сонечко світить. А в хаті темно.

Стара провела гребінцем по волоссі убитого, яке злиплося від крові.

— Йому ж не болить? — спитала вона. — Чи ти як думаєш?

— Не болить.

— То й добре. Ми зараз причешемося, а потім перевдягнемо свіжу сорочку.

— Тьотю…

— Хотіла його женити до посту. А тепер хто за нього піде? Нам до весілля готуватися, а вони прийшли: давай барана.

— Може…

— Ти їдь собі далі. Нам тут добре удвох.

— Може, вам чого?..

— Ні, нам нічого не треба, — сказала стара. — Нам добре.

Маруся повернула Нарциса й, злегка притиснувши його острогами, поїхала в бік церкви, що синіла за вигоном трьома банями.

Біля церкви жив Степан.

Чи застане вона його вдома? Білі священиків начебто не чіпають, але після того, що вона тут побачила, тривога стала гострішою.

Під’їхавши ближче, Маруся здивувалася, що церква відчинена. Вона прив’язала Нарциса біля воріт, перейшла подвір’я і заціпеніла на паперті. У церкві правили службу. Так, сьогодні була неділя, але… для кого правилась служба?

Перехрестившись, Маруся зайшла всередину й побачила, що в церкві зовсім порожньо. Ніде не видно жодної людини, жодного прихожанина, тільки на амвоні перед царськими воротами стояв священик і, Господи милостивий, він по пам’яті читав Літургію Василя Великого. Він промовляв Літургію, що мовби продовжувала в часі Тайну Вечерю, коли Господь визначив головне Таїнство Церкви — Таїнство Причастя. І, може, тому, що в церкві нікого не було, священик звертався до Бога не церковнослов’янською, а своєю мовою:

«Ти силою Святого Духа зробив нас здатними для цього служіння, щоб не в осуді ставши перед Святою славою Твоєю, ми приносили Тобі жертву хвали; бо Ти — Той, що творить усе в усіх; дай, Господи, щоб жертва, яку приносимо й за наші гріхи, і за гріхи невідання народу, була вгодна та приємна Тобі…»

Так говорив її брат. Степан Соколовський.

Він стояв на амвоні худий, блідолиций, як самітний печерник, чиїх молитов не чує ніхто, окрім Бога.

На очах у Марусі виступили сльози.

— Степанцю…

— Сашуню…

Він підійшов до неї, трішки подався вперед, ніби хотів обняти, але не обняв.

— Що це, Степанцю? — спитала вона пошепки. — Що це? Для кого це Богослужіння?

Він ніяково посміхнувся, пригладивши русяву борідку.

— Церква — це образ гробу Господнього. Тут не повинне завмирати життя.

— Так, але…

— Господи! Ти, бідна, подумала, що я збожеволів?

— Ні, ні…

— Не бійся… Я при своєму. Так мусить бути, Сашуню.

— Звісно, — сказала вона. — У церкві повинно правитись.

Маруся звела погляд угору й побачила тьмяну ікону, блякло підсвічену мінливими вогниками свічок, які потріскували й хиталися, немов на вітрі, — втеча Лота із Содому.

— Ти давно була вдома? — спитав Степан.

— Сьогодні до вечора буду в Горбулеві. А тепер…

— Я знаю. Мусиш бігти.

— Так, мушу. Пробач.

— Може, візьмеш мене в загін капеланом? — раптом спитав Степан.

— Ти серйозно?

— А чого ж. Краще капеланом, ніж… так.

— Ти справді пішов би? — зраділа вона й відразу засоромилася своєї радості. — Ні, Степанцю. Ти в нас один зостався. У тебе має народитися щонайменше троє синів.

— Народяться, — сказав він. — Я зараз не можу покинути парафію. А коли зможу — знайду тебе сам.

Маруся стала навшпиньки, тричі поцілувала його, торкаючись щокою м’якої борідки.

— Не сердься, але до загону я тебе не візьму. Бувай!

— Я знайду тебе, — сказав він.

Маруся вийшла на паперть й озирнулася. Вона відчула, що Степан їй чогось не доказав. Лишилася якась недомовка.

І він спитав:

— У тебе в загоні є ще Матей?

— Який Матей?

— Матей Мазур. Із Пилиповичів. Той, що був у Дмитра.

— Ні, не бачила його давно, — сказала Маруся. — А що?

— Нічого. Я просто спитав. Нема — то й нема. Передай вітання татові й мамі.

Степан осінив її трьома складеними перстами.

Крізь пройму церковних дверей він бачив, як Маруся вискочила на коня й пустила його чвалом у бік млина.

Отець Степан носив на душі тяжкий камінь. Тайна сповіді не давала йому отверзти вуста. Він носив той тягар відтоді, як один чоловік зізнався на сповіді, хто вбив його рідного брата Дмитра Соколовського.

11

Усе, що є тайним, явним стає неминуче, тільки всьому потрібен свій час і місце. А те, що чоловік мовив на сповіді, то й поготів стане відомим, і священик тут ні до чого. Є такий-от закон на світі: якщо ти сказав щось один раз під найбільшим секретом, то неодмінно скажеш і вдруге. Така вона, тайна сповіді, якщо брати її поза церквою.

Даремно отець Степан мучився сумнівом, що він під загрозу ставить сестрине життя, не сказавши їй правди про вбивцю, хоч трохи й полегшало після того, як зробив їй прозорий натяк. Раптом що — сестра здогадається, звідки загроза.

Але так вийшло, що Маруся про все дізналася того ж дня.

Після домашньої купелі (мамо-мамо, ви навіть змили мені любистком коси), вона зодягла зелену шовкову сукню, ту, що в ній Лесик возив її до Радомишля і яка йому так подобалася, взула нові черевички з високим підйомом, наділа навіть золоті сережки й до вечері сіла такою панною, що не впізнати. Вона й раніше вміла причепуритися і показати себе, але відколи мати її не бачили, щось таки змінилося в дівчині — і не від того, що тепер вона мала друге ім’я, що була отаманшею і займалася не тим, чим повинна займатися дівчина. Щось з’явилося в ній жіночне, таке, чого не помітив за вечерею батько, дяк Покровсько-Миколаївської церкви й начальник штабу повстанської бригади імені Дмитра Соколовського, зате завважила й серцем відчула матуся, уроджена шляхтянка Ядвіга Квасніцька, — вона помітила це ще тоді, коли купала Сашуню у дерев’яних ночвах, купала, наче маленьку, як колись у дитинстві, й побачила, що доня її не така, як була ще зовсім недавно, — налилися груденята, набубнявіли черешеньки (звідки прийшло Ядвізі це слово — невже від Тимоша почула ще замолоду?), лоно стало тугим, губи повнішими, хоч тілом Сашуня схудла й витяглась. Але тіло — то тільки сота часточка від того, що може зчитати матуся з очей дочки, і Ядвіга Квасніцька побачила в тих синьо-сірих очах таке, про що боялася й думати.

Вона її нічого не питала, більше розпитував Тимофій, Ядвіга ж мовчки дивилася на дочку, дивилася, як вона з ножем і виделкою їсть свою улюблену ковмачку, загадковий смак якої схований у приправі, що її Ядвіга робила із кукурудзяних рилець — розтирала на порох сухі коси кукурудзяних качанів і додавала в підливу.

При світлі двох лойових свічок (з гасом тепер стало сутужно) Ядвіга милувалася аристократичними манерами дочки, хоч на її обличчі не було й тіні замилування. Її лице було як замерзла у брижах ріка. Але їй подобалося, як Сашуня їсть, як рівно тримає спину й голову, не горблячись над тарілкою, як делікатно п’є чай, і Ядвіга думала, що доня таки взяла щось і від неї, уродженої шляхтянки Ядвіги Квасніцької, хоча вона давно стала Явдохою. Так її перехрестив Тиміш, цей мандрівний дяк-гайдамака, котрий тридцять літ тому прибився в їхні краї з Чигиринщини (він казав, з Холодноярщини), примандрував на її голову, білобрисий, вії білі, борідка біла, не знати, чим він і спокусив її, відзіґорну шляхтянку Ядзю. Ну, вона знала, чим він її привернув, але ж того людям не скажеш, не поясниш, чому побігла за ним, як ногу вломила, і народила четверо синів та п’ять дочок (правда, Настуню побив родимець ще немовлям), але жодне з них не почуло в собі маминої крові, усі пішли в батька, вдалися у гайдамаку, що втік із Холодноярщини невідь від кого, тільки натякнув Ядвізі, що було там у них таємне товариство, за яке йому світила каторга, отож мовчок. Мовчок то й мовчок, але ж і дітей виховував так, що в Ядвіги часом мороз ішов по шкірі. Їм ще молоко на губах не обсохло, а слухали про козаків, про Байду, Хмеля, Трясила, Залізняка… Їм би казочку про курочку Рябу чи Котигорошка, а він, окаянний, бере «Кобзаря» і читає «Гайдамаків». Коли доходив до того місця, де Гонта ріже своїх синів, Ядвізі здавалося, що він, навіжений, зробить те саме, хоч вона ніколи не католичила їхніх дітей. Але в Тимоша лице робилося хижим, він схоплювався на ноги і, відклавши книжку та зводячи вгору кулаки, вигукував Шевченка уже по пам’яті:

Панове громадо! — звертався він до своїх дітей, які сиділи рядочком і лупали на нього переляканими очима.

Я присягав, брав свячений

Різать католика.

Тиміш показував п’ятірнею, як він брав свячений, і знов запитував у дітей:

Сини мої, сини мої!

Чом ви не великі?

Чом ви ляха не ріжете?..

І тут Ядвіга здригалася, почувши жалібний голосочок малого Миті. Дитина також уже знала ці рядки напам’ять.

Будем лізать, тату!

Тиміш-Гонта скажено заперечував:

Не будете! Не будете!

Будь проклята мати,

Та проклята католичка,

Що вас породила!

Чом вона вас до схід сонця

Була не втопила?

Малеча тремтіла, як осикове листя, а там, де Гонта «махнув ножем — і дітей немає!», дівчатка починали плакати, і, що цікаво, цей анахтемський дяк-гайдамака теж витирав сльозу.

Ядвіга довго гнівалася на ці Тимошеві читання, на те, як він грубо виховує дітей, а потім упіймала себе на тому, що в глибині душі вона вже пишається своїм чоловіком, що він не такий, як інші, і прийшов він у їхні краї не таким, яким побачили його поліщуки — босий, обдертий, змарнілий, мав у торбі лише Біблію і «Кобзаря», — ні, він приніс на своїх плечах увесь Холодний Яр з його Мотрониним монастирем і гайдамацькими скарбами.

І тепер, милуючись своєю донею, її умінням триматися не про людське око, а наодинці з собою, Ядвіга Квасніцька думала, що Сашуня таки чимало взяла й від неї. Так, Тиміш вставив дітям свою гайдамацьку клепку, але щодо шляхетних манер, жіночого фасону й лоску, то це вже, вибачте, від мами Ядвіги. Ніяких зайвих слів, жодних теревень там, де все зрозуміло, ніяких дурних жартів там, де не смішно. Тільки горда постава голови, строга лінія шиї, тонкий вигин руки, зосереджений погляд, у якому, Ядвіга помітила, з’явився тривожний блиск.

— Я бачила Степана, — раптом сказала Саша.

Батько звів угору сиві, наче посипані попелом, брови. Мати дивилася десь далеко перед собою.

— Де? — спитав старий.

— У Янівці. Де ж я ще могла його бачити?

— Ти була в Янівці?

— Так, сьогодні.

— Як він?

— Добре, — сказала Саша. — Саме відправив службу. Я теж була в церкві. Просив передати вам вітання, каже, що скучає за вами…

— Скучає… — старий налив у блюдце чаю, голосно відсьорбнув. — Недавно бачив Бабуру. Казала, щоб ти прислала людей. Вона заготувала вам дещо.

— Ми сьогодні проїжджали Сліпчиці.

Василина Бабура, найперша й найзаможніша ткаля в окрузі, жила у Сліпчицях і вже давно виручала соколовців з полотном і білизною. Василина мала восьмирядний ткацький верстат, тому її тонке полотно годилося не лише на панську білизну та празникові сорочки — ним добре було перев’язувати рани.

— Хлопці вночі навідаються до неї, — сказала Саша. — А як там Надя? Заходить до вас?

— Невістка? — батько якось напружився, подивився на матір. — Сам хотів сказати тобі, та не знаю як.

Мати мовчки вийшла у степку[44].

— Прибігла якось і впала перед нами на коліна. Це я, каже, винна, що Василя вбили. Ще тоді, каже, як застрелили Дмитра, вона вискочила на ґанок і побачила Корча.

— Як? І досі мовчала?

— Мовчала. Каже, за дитину боялася. Корч, каже, пригрозив, що дитину роздере, коли вона комусь писне. Ну й домовчалася до того, що Корч і Василя продав.

— Безглуздя якесь.

— Щось як обмарило її. Простіть, каже.

— А де він тепер? — спитала Саша.

— Хто?

— Корч.

— Не видно його. Мабуть, як тікали червоні з Радомишля, то й він пішов із ними.

— Ну, певно ж…

— Але це ще не все. Надя розказала, що Корч після того приходив до неї. Кум же… — старий мерзлякувато пересмикнув плечима. — Теж упав на коліна й присягнувся дітьми, що не він убив Дмитра. Що начебто стріляв Матей. Він і гроші взяв.

— Матей? Це який?

— Матей Мазур. Із Пилиповичів. Але не знаю, чи то правда, чи, може, Корч бреше. Вір тепер людям. Може, вони, запроданці, гроші не поділили й тепер обмовляють один одного. Матей Мазур був добрий вояка, большевики ж йому хату спалили. Вони тоді майже все їхнє село пустили за димом.

— Правда, — сказала Саша, і старий знов так глипнув на неї з-під брів, аж дві свічки відбилися в його очах.

— А ти звідки знаєш?

— Тату, це правда, — повторила вона. — А Матей теж пішов разом із червоними?

— Ні, він і зараз у Пилиповичах. Хату нову ставить.

— Все сходиться. Це він убив Дмитра.

— Що сходиться? — не зрозумів старий. — Треба допитати Матея. Нехай хлопці його полоскочуть, щоб язика розв’язав.

— Не треба нікого лоскотати. Раз чоловік ставить хату, то треба гуртом заїхати до нього на толоку.

— Я б його сам укокошив, — сказав старий. — Як скаженого пса.

— Було б забагато честі для нього. Козаки самі вирішать, якої кари він заслужив. А зараз… я б хотіла побачити Надю.

***

Удосвіта, перед тим, як вирушити в дорогу, вона підійшла до матері. Давно збиралася сказати їй: «Мамо, якщо ви раптом почуєте від когось, що мене вбито, — не вірте. Може так статися, що я перейду кордон і житиму на чужині до кращих часів. Може, подам звістку, а може, й ні. Нехай ніхто не знає, де я поділася. Так буде ліпше для всіх».

В останню мить Маруся передумала це казати. Не було вже тих слів, які б могли втішити її нещасну матір. Маруся навіть не обняла її, тільки нахилилася і вперше поцілувала матір у руку.

— Простіть.

— Не прощайся, — сказала Ядвіга. — Іди.

12

Мирона денікінці не розстріляли, хоча, розважаючись, підп’януруч смалили в землю побіля нього, били ногами і, напевно, таки порішили б, якби знали, що з табору втекло сто вісімдесят чотири полонених. Але тоді вони думали, що до втечі зібрався лише цей одинак-колодник, тому стріляли на пострах і, тільки припровадивши Мирона в його хлівчик, пішли по бараках і побачили, що більшість полонених втекла.

Денікінці здійняли ґвалт, навіть погрожували бранцям, котрі лишилися в таборі, розстрілом (тим більше, що 24 вересня петлюрівська Директорія разом з галицькою Начальною командою оголосили Добровольчій армії війну), але обійшлося. Комендант табору полковник Осліковський сказав, що безглуздо зганяти злість на арештантах, котрі не втікали, покарати треба тих ярижників, які не встерегли полонених, а по-друге, може, їм ці полонені ще знадобляться для обміну. Мабуть, найбільше вони були потрібні самому полковникові Осліковському, бо як не буде бранців — не буде й табору, і навіщо тоді комендант?

Полковник Осліковський наказав особовому складу підвищити пильність і навіть домігся, щоб для охорони табору виділили ще невеличкий кінний відділ, мовляв, якщо доведеться наздоганяти втікачів, то на конях же легше, ніж пішки. Кавалеристів їм дали незавидних, із вільнонайманих, коні в них теж були миршаві, але служиві трималися форсу, щодня займалися їздовими вправами, і, коли одного суботнього вечора до табору під’їхали дві циганські кибитки, — буна дзіва! — кіннотники самі попросили циганів направити коням підкови.

Кибитки заїхали через браму до табору та стали так, що, коли до них почали підводити коней, з-під однієї і другої халабуди в різні боки витягли свої шиї по два кулемети. З-під обох напинал вистрибнуло кілька циганів у пом’ятих капелюхах з обвислими крисами, та замість звичного ковальського причандалля у їхніх руках були карабіни й навіть два «люйси».

— Нє двіґацца! — крикнув ще зовсім жовторотий циганчук, зодягнутий у коротку суконну кирею, розцяцьковану на грудях і рукавах. На голові в нього була старенька крисаня, в одній руці циганчук тримав револьвер, а в другій бомбу. — Брасай аружіє! Всєм аставацца на мєстах, іначє ми аткроєм аґонь із пушек! — репетував циганчук, наче він командував артилерійською батареєю.

Отетерілі никінці стояли й не дихали. Декому спершу здалося, що до них заїхав мандрівний циганський театр, й один рябий, як трясця, кирпань у білій баранячій шапці так і спитав:

— Ет што — брадячій цирк?

— Нєт, ето катафалк за табой прієхал! — сказав циганчук.

У його руці гримнув револьвер — і білий баран злетів із голови рябого. Він мимоволі помацав себе за макітру, дивуючись, що вона лишилася на в’язах.

— Каму било сказано — аружіє назємь?

Загупали об землю рушниці.

Це були ще ті цигани — окрім кулеметів, вони таки мали й ковальське знаряддя. Один пом’ятий капелюх з обвислими крисами побіг із молотком та зубилом до хлівчика, біля якого на колоді сидів Мирон.

Полонені, які тільки-но повернулися з робіт (а їх було тут ще близько сотні), цього разу виходили не дірою в колючому дроті, а через браму, біля якої замість стійчиків у червоних погонах стояв веселий вусатий циган і показував револьвером у бік лісу.

— Туди, хлопці, біжіть! Туди! — вигукував він. — Там вас жде проводир!

Мирон, як тільки почалася ця катавасія, здогадався, що отаман Зелений про них не забув. Вони, полонені, щодня сподівалися на визволення, але такого «циганського» зухвальства ніхто не очікував, стрільці були заскочені партизанською звагою так само, як і табірна охорона, тому спершу виходили за ворота невпевнено, оглядаючись, ніби теж думали, що це якась циркова омана.

— Та ворушіться ж, сонні ви мухи! — підганяв їх вусатий циган. — Чи мені замість револьвера взяти гарапника?

Тільки відійшовши далі від брами, полонені кидали ноги на плечі й бігли до лісу. За ними вставала курява, як з-під кінських копит.

Нетерплячий коваль наказав Миронові висадити ноги на колоду й так орудував важким молотком та зубилом, що з Миронових очей сипалися іскри, як із того заліза, по якому клепав коваленко. Металеві пута, підстрибуючи за кожним ударом, терлися об синьо-багряні пруги на ногах і, здавалося, діставали до кісток.

Нарешті коваль зняв заліззя, Мирон звівся на ноги, та, ступивши крок, похитнувся — він розучився не лише бігати, а й ходити по-людському. Коваль ухопив Мирона під руку (теж наче обценьками) і повів, як безпомічного каліку, до ближньої кибитки; тут підсадив його й сердито заштовхав у халабуду, де Мирон опинився поміж двох кулеметників у пом’ятих капелюхах з обвислими крисами.

Нахабний і вкрай зарозумілий циганчук у розцяцькованій киреї звернувся до никінців з прощальним словом:

— Аставайтєсь здарови і блаґодарю за вніманіє, ґаспада харошіє! — піднесено сказав він. — Я дарю вам жізнь. Но єслі кто-нібудь вздумаєт нас прєслєдовать, пєрєдайтє єму, что вон в том лєсочкє, куда ми сєйчас направімся, стоіт целая дівізія бандіта Зєльонаво. А тєпєрь разрєшітє аткланяцца.

Нахаба, помахавши бомбою, скочив у кибитку, і погонич ляснув по конях. Обидві халабуди, грузнучи колесами в піску, поколивали в бік лісу. З кибитки, яка їхала позаду, стриміла зелена шия «максима» — чорним холодним оком кулемет дивився на осиротілий дарницький табір, аж поки він не розтанув у сутінках ранньої осінньої ночі.

13

— Буде нам з тобою що згадати, еге? — сказав циганчук до Мирона, коли кибитка вже мчала польовою дорогою.

Обидві халабуди відразу за лісом повернули в бік Дніпра, а стрільці-нетяги подалися гусаком за провідниками в напрямку Трипілля.

— Буде, — сказав Мирон. — Бігме, буде.

Він ще там, на подвір’ї табору, коли соколине око налилося теплом, упізнав цього найкрасивішого та найзухвалішого в світі циганчука із синьо-сірими очима. Мирон давно задушив би його в обіймах, якби не «цигани», що сиділи з ними в халабуді — двоє при кулеметах, один за погонича, ще й четвертий, Миронів коваль, ускочив до їхнього екіпажу, наче це йому була не кибитка, а рукавичка, яка могла вмістити й кабана-іклана, і ведмедя-набредя.

У халабуді було зовсім темно, бо й надворі вже залягла густа темрява — ніде ні зірочки. Але ніч видалася на диво тиха й тепла. Восени це якраз буває тоді, коли низькі хмари закривають холодну безодню неба. Темна захмарена нічка була їм на руку — коваль сказав, що в Баришполі[45], за якихось десять верст відсіля, стоїть полк денікінської кінноти, яку можуть кинути їм навздогін.

Ніч годила ще й тим, що в кибитці ніхто не бачив, як зімкнулися дві руки, знайшовши в темряві одна одну.

Коваль ще раз пояснив їм, як вийти на хутір Вищенький і знайти діда Чепурного. На хуторі всього чотири хати, дідова стоїть крайня в садку, там тільки в нього побачите колодязного журавля з жолобом для худоби. Дідові треба сказати, що вони прийшли від отамана Чорного, шукають перевозу на правий берег. Хутір вони знайдуть швидко, тут він один стоїть між лугів на пригірку, через те навесні його не затоплює повінь. Звідси й назва — Вищенький. А стукати у вікно треба так: тук-тук, тук-тук-тук. Коваль постукав зігнутим пальцем об щиток кулемета, показуючи, як треба викликати діда Чепурного.

Кибитка зупинилася серед лугів.

— Злазьте, — сказав коваль. — Це все, що ми можемо для вас зробити. Наш берлин по воді не плаває.

Маруся, взявши торбу-їдунку, першою зіскочила з кибитки. За нею — Мирон. Ноги біля кісточок пекло вогнем, але він був упевнений, що тепер дійде хоч на край світу. Взяв у Марусі торбу й кинув на плече лямку.

— Ідіть отак прямо, — показав рукою коваль, — і нікуди не звертайте. За чверть години будете на хуторі.

— Спасибі! — сказала Маруся. — Передайте вітання отаманові!

— Від кого? — спитав коваль.

— Він знає.

— Добре. Глядіть, не заблудіться. Тут дві версти.

Халабуда покотила далі, та раптом з її темної пройми полетіло щось чорне прямо в Мирона.

— Держи на згадку! — крикнув коваль. — Знадобиться в дорозі!

Піймавши дрантину, Мирон побачив, що це ковалева свита — тепла, підбита клоччям, вона навіть тримала в собі тепло коваля, який щойно зняв одежину.

Кибитка щезла в темряві, Маруся й Мирон дивилися їй услід, поки не затих скрип коліс.

Вони лишилися вдвох серед безмежної тиші, серед безкрайої ночі, серед усього світу, в якому, здавалося, крім них, немає більше нікого. Притулившись одне до одного й ловлячи губами губи, вони відчували себе однією істотою, і від того було блаженно та страшно.

— Ти злижеш з мене всю сажу, — сказала вона.

— То й що?

— Мені ще треба побути хлопцем.

— Для чого?

— Побачиш.

— Я обережно. Я тільки в родимку…

— У мене паморочиться голова. Ми не втрапимо до хутора.

— Втрапимо, — сказав він. — Бігме, втрапимо.

Взявшись за руки, вони пішли в той бік, куди показав коваль.

Дорогою Мирон запитав:

— Що з нашою армією? Де мій курінь?

— Втішного мало. Як оддали Київ, все покотилося вниз.

Маруся сказала, що вона з регулярною армією більше не співдіє, але проведе Мирона в район Липовця. Саме там перебуває його бригада. Тоді не зім’яли самих денікінців, то тепер маємо два фронти. 14-та совєцька армія, що йшла від Одеси, вже з’єдналася з 12-ю, яка була біля Коростеня. Галицьке військо опинилося між двома ворогами: з півночі насідають червоні, від півдня — білі.

— Прокляття! — вилаявся Мирон. — І знов два фронти. Доки це буде? Хто витягує цей злий жереб?

— А ти не знаєш? — спитала Маруся.

— Не знаю. Скажи.

— Українці мають два уряди. Наддніпрянський і галицький. Вони обидва сидять у Кам’янці та гризуться між собою. Тому для власної безпеки галицький уряд тримає біля себе бригаду січових стрільців і два курені піхоти, а наддніпрянський — бригаду гайдамаків та Юнацьку школу старшин. І це тоді, коли у вирішальних боях з ворогом часом бракує сотні-другої вояків. А ти кажеш жереб.

Маруся не сказала йому, що насувався ще й третій ворог. Можливо, найстрашніший. Сам побачить.

Жереб, жереб… Зате їм випала ніч, яка годила в усьому. Пройшовши зо дві версти через луки й пасовиська, вони побачили на пригірку обриси дерев, над якими високо задер дзьоба колодязний журавель. У садку за плотом стояла хата.

Дід Чепурний ще був не глухий і до того ж хороброго десятка, бо відчинив їм на стук, не питаючи, хто прийшов. А навіщо? Якщо свої, то ласкаво просимо, а якщо чужі, то влізуть і так — хоч у вікно, хоч у каглу[46].

Він засвітив каганця, і вони побачили приземкуватого, але ще міцного дідка, який, мов ангел, був увесь білий. Біла полотняна сорочка, білі спідні, біла борода й вуса, біле, як пух, ріденьке волосся на голові.

— Ми від отамана Чорного, — сказала Маруся білому дідові. — Він просив, щоб ви підказали нам, як переправитися на той берег.

Дід Чепурний тихенько закректав, мовляв, це не така проста штука, як декому здається, але посадив їх на лаву, сказав, що треба подумати, хлопці (Марусю він, звісно, мав за підпарубка), а поки що вам годилося б підкріпитися. Саме тут вичапала од печі бабуся, теж чепурна, в очіпку, чемна, привітна — замість бурчати, що їх розбудили, не дають спати, бабуся сказала, що зараз насипле їм пшоняної каші та юшки з ляща, більше нічого такого немає, гостей не ждали, але чим хата багата, — туркотіла, як голубка, бабуся і вже бряжчала ложками у миснику.

Гості спершу відмовлялися від частування, а потім, побачивши, що дідові з бабою це буде приємно, сіли до столу. Мирон, ще як зайшли до хати, зняв свого стрілецького кашкета, а Маруся вибачилася, що не може скинути капелюха, бо голова в неї перев’язана, і тепер, сідаючи до столу, ще раз попросила вибачення.

— Сильно зачепило? — спитав дід Чепурний.

— До свальби заживе.

— Бач, стара? Уже й діти воюють, а ти мене не пускаєш, — з жалем промовив дідусь. — Хіба ж я не козак?

— А з ким же ти хочеш воювати? — спитала бабуся.

— Та мені з ким-небудь, аби за Україну, — сказав білий, як ангел, дід і розправив плечі, мов крильця.

Виявилося, що на хутір Вищенький ще не заходили ні червоні, ні білі, сюди навідуються лише повстанці. Тут, на хуторі Вищенькому, визнається тільки отаманська влада. Верховний ватаг у них Чорний, є ще й менші отамани, а тієї чужої влади, що десь там у Києві чи в Баришполі, вони не знають і знати не хочуть. Чули, що в Україну прийшов якийсь московський «єнерал Никін» і начебто хоче повернути царя.

— Чи то правда? — спитала бабуся, дивлячись на них цікавими, як у пташки, очима.

— Правда, — сказала Маруся. — Кожне хоче тут свої порядки заводити. Були червоні, тепер прийшли ще й білі москалі.

— Бач, а ти питаєш, проти кого мені воювати? — білий дідок наче аж зрадів, що «прийшли москалі». — Мені б оце скинути годочків із десять…

Та бабуся махнула на нього рукою.

— А то правда, — допитувалася вона, — що в тих никонів пагони з чистого золота?

— Брехня, — сказала Маруся. — У їхніх рядових погони пошиті з червоних жіночих спідниць. А в офіцерів такі само, тільки зверху покриті сухозліткою.

— З жіночих спідниць? — перепитала бабуся і раптом так засміялася, що ледь не погас каганець.

Дідусь, заразившись сміхом старої, і собі затрусився, наче від лоскоту, а з ними засміялися й Маруся з Мироном.

— То кого ж вони зібралися звоювати, як у них пагони з жіночих спідниць? — витираючи пучками сльози, дивувалася бабуня.

— З жінками вони й воюють, — сказала Маруся. — По скринях та по чужих мисниках лазять. Грошей шукають.

— От гаспиди! А гроші теперечки які в ціні?

— Гривні, бабуню, — сказала Маруся.

— Я таких ще й не бачила.

Маруся дістала десь спідсподу киреї дві блідо-сині кредитки по сто гривень і простягла бабусі. Та помацала їх, уважно роздивилася на світло — обережно піднесла до каганця, щоб не зайнялися. На грошах з одного боку була намальована жінка у віночку й зі снопом у руках, а з другого — чоловік чи то з лопатою, чи з мотикою, чи з ціпом. Мабуть, таки молотник із ціпом, подумала бабуся, якщо жінка зі снопом.

— Хай будуть вам, — сказала Маруся. — Може ж, дідусь перевезе нас на той бік?

— Перевезе, де він дінеться, — махнула бабуся рукою.

Дід Чепурний і собі хотів глянути на гроші, але їх уже корова язиком злизала. Бабуся, сховавши руки під фартушок, швиденько пішла до припічка та принесла ще гладущик кислого молока й тоненького коржа-плескача.

— Наш млин стоїть, вітру нема, то оце нашкребла на підпалок.

— Не хвилюйтесь, — сказала Маруся. — У нас там у торбі є свій запас.

— То, може, хоч переночуєте? — старенька ще більше роздобрилася після того, як розжилася на гривні. — Хати не перележите.

— Ні, бабуню, ми поспішаємо на той берег.

— Поспішаєте? То чого ж ти, старий, розсівся? Хлопці спішать, а ти чухаєшся!

— Добре, — сказав дідок. — Перекину вас на Плюти.

Він швиденько вбрався і став не білий, а сірий — був у сірячині, гумових чоботях, сірих штанах, а на голову накинув сіру шапку-бирку.

Дідок виніс із клуні довжелезні весла, ще й не дуже хотів їх давати Миронові нести, але Мирон наполіг, і вони почимчикували в пітьмі з хутора Вищенького в низину. Старий дибав попереду, кривуляв, обминаючи мочарі, за ним слід у слід ступала Маруся, а позаду повагом, як болотяний журавель, переставляв ногами Мирон із веслами на плечі.

У вологому повітрі дедалі дужче відчувався подих Дніпра, пахло річковою водою і свіжою рибою, звідкись війнуло навіть дикою м’ятою, видно, хтось зачепив її у прибережній траві.

Не дивно, що весла у діда Чепурного були такі довгі, бо й човен у нього швидше скидався на баркас, якщо не на Ноїв ковчег, — то був рибальський байдак, а не якась плоскодонка. Дід посадив їх обох на корму, сам сів на весла — тут уже, хлопче, звиняй, тут треба мати особливу кебету, — і справді так опускав у воду опачини, що не чути було найменшого плюскоту.

І годила їм ця ніченька чи не годила, але раптом крізь хмари продерся окраєць місяця, і вони побачили темну ріку, побачили глянцеву гладь нічного Дніпра, під якою, здавалося, не було дна, як не було й берегів цьому темному плесу, що враз відбило в собі усе перекинуте небо з його хмарами й місяцем. Вони не перший раз бачили Славуту, але вперше діткнулися так зблизька його живої сили та глибини. І від того, що Мирон з Марусею, притулившись на кормі одне до одного, знов були як одна істота, це відчуття пронизало їх глибоко та гостро й не вляглося навіть тоді, коли місяць заховався за хмари й стало так темно, що вони ледве бачили сірого дідка, який, зливаючись із пітьмою, махав і махав опачинами, не здіймаючи найменшого сплеску.

Марусина рука нервово стиснула Миронову руку — праворуч у темряві, може, сажнів за сорок, спалахнуло два вогні, та дід Чепурний їх заспокоїв: то на острові палять багаття рибалки. Так, іноді тут проїжджають катери чи баржі, яких треба остерігатися, а рибалки — люди свої, із тих-таки Плютів, Козина чи Таценків. Сидять вони й попід кручами, сказав дід, озираючись, бо за веслами сидів спиною до правого берега. Ніч така випала, що гріх не посидіти — бачите?

На тому березі теж горіло два вогники, але на відстані вони були невеличкі, наче вовки світили очима.

— Ви нас висадіть там, де нікого немає, — сказала Маруся.

— Можна й так, — погодився дід Чепурний. — Тільки потім щоб не нарікали на мене. Там такі нетрі, що й лис не пролізе. Дикий хміль переплів дерева, кущі й бур’яни. Стежку треба прорубувати сокирою чи шаблюкою.

— Це те, що нам треба, — сказала Маруся.

Змахнувши правим веслом, дідусь різко узяв ліворуч. Поминули ще кілька малих острівців, поки він повернув до берега. Невдовзі човен шурхнув носом у прибережний пісок.

— Щасти вам, дітки! — попрощався старий. — Мені б оце скинути годочків із десять, то пішов би з вами. А так… одіпхніть мене від берега.

— Передайте вітання отаманові Чорному! — сказала Маруся.

— Від кого?

— Він знає.

Мирон підняв ніс човна, щосили його штовхнув, і з одним дідком байдак пішов по воді, як стріла. За мить він розтанув у темряві, тільки легенька хвилька од весел накотилась на берег.

— Наче приснилося, — сказав Мирон. — Слухай, а ми не на острові часом?

— Я що — схожа на П’ятницю? — спитала Маруся.

— Бігме, як дві краплі води. Ти хіба не дивилася в дзеркало, коли мастилася в сажу?

Уздовж берега понад водою стояли очерети, за ними на суходолі бовваніли купини хащових заростів, далі здіймалися дерева вищі й вищі, але підлісок був непролазний. Тільки-но вони рушили через чагарники до лісу, як за ноги почали чіплятися батоги дикого хмелю, які переплелися з гіллям у міцні перевесла. Міцні огудини повилися по кущах глоду, шипшини, по стовбурах вільх та ліщини, і пройти тут важко було й удень (без шаблі й сокири), а в таку непроглядну ніч і поготів. Навіть великі птахи — чи сичі, чи мартини, чи гайвороння, сполохані людськими кроками, злітали з тих заростів важко, з гучним лопотанням крил, борсаючись у плетиві гілля і хмелю.

Наосліп тут можна було забрести в мочарі чи й геть шурхнути в якесь болото, тому вони не мали іншої ради, як переночувати в цих нетрях, перебути в дніпровських джунглях бодай до світанку.

Добре, що в цій глушині можна розпалити багаття, зігрітися, назбирати хмизу для постелі й поспати майже в теплі й затишку. Де б вони ще пожили отак удвох? Удвох, удвох, удвох… Годила їм темна нічка, годила.

Мирон ще раз подивувався цьому найзухвалішому й найкмітливішому циганчукові, цій найвродливішій П’ятниці, яка наче знала, що потрапить на безлюдний острів, через те в її торбі-їдунці виявилися сірники, сіль, цукор, житня хлібина, четвертинка сала й навіть — ох, ти ж диво моє чаклунське! — кишеньковий мішечок, завбільшки з кисет, правдивої кави. Саме для кави був у торбині ще алюмінієвий кухоль з великою дужкою, який можна ставити на вогонь.

Коли вже горіло багаття, вони приготували собі панську постіль: спершу зладнали лежанку із грубого сухостою, поверх неї поклали «сінник» із хмизу, який застелили очеретом та лепехою. Прим’яте татарське зілля пахло гіркою спокусою.

Вони ще раз продерлися хащами до Дніпра, щоб набрати в кухоль води для кави. Цього разу йшлося їм легше, очі звикли до темряви, і виявилося, що річка зовсім близько, хоч їм здавалося, що відійшли від води за версту.

Вони стояли на березі перед чорною безоднею ріки, яка вбирала зір, манила й відлякувала, як зманює і відлякує бездоння.

— Пам’ятаєш, як я тебе скупала? — спитала вона.

— Я про це тільки подумав.

— Хочеш іще?

— Вода вже не та.

— Що холодніша вода, то тепліше з неї виходити.

І раптом він засоромився свого вагання, бо зрозумів, що вона для цього й привела його до ріки.

Так, для цього, бо, як тільки вони вискочили з води, Маруся подала йому цупкий полотняний рушник, такий грубий, що, коли Мирон розтер ним м’язи, тіло пашіло вогнем.

Вони зодяглися (Мирон подумки ще раз подякував ковалеві за теплу свиту) й, зачерпнувши кухоль води, пішли до свого вогню, пішли мовби до свого житла, яке тимчасово збудували собі на цьому безлюдному острові. Миронові стало зовсім легко, вода забрала не лише втому, а й біль у ногах, йому здавалося, що він тепер краще бачить, ніби над ними посвітлішало захмарене небо, і він знов згадав їхню ніч на березі Плиски, побачив малесеньку пташку плиску, згадав, як Маруся дала йому пташку, потім дала соколине око, дала магічний камінчик, і почув її голос: «Ще волхвам він допомагав бачити в темряві».

Тепер він і йому, Миронові, допомагав бачити в темряві, допоміг вийти з полону й допоможе знайти свій курінь.

Він поставив кухоль із дніпровою водою край багаття на жар; поки закипала вода, Маруся вирізала ножем два ліщинові шпичаки, настромила на них тоненькі шматочки сала й дала один Миронові, аби тримав над вогнем. Сало шкварчало, скапувало гарячими краплями на вогонь, вони підставляли під нього окрайці хліба й тішилися, як діти, бо це й була втіха усіх дітлахів, особливо пастушків — смажити на вогні сало.

Він дивився на її чисте обличчя, з якого Дніпро злизав сажу, і думав, що це вже не циганчук і не П’ятниця, це найкраща у світі пастушка Хлоя, яка також жила на острові й була там найвродливішою дівчиною.

Перехопивши його погляд, Маруся спитала:

— Що — так гірше?

— Як?

— А! — вона махнула на нього рукою, передражнюючи бабуню, яка точнісінько так махала на діда Чепурного.

Обпікаючи губи, вони їли смажене сало із житнім хлібом, потім маленькими ковточками пили каву, передаючи одне одному кухля.

— Як ти думаєш, — спитав він, — наші вже дійшли до Трипілля?

— Ні, — сказала вона. — Туди сорок верст.

Маруся потримала кухля між долонями, гріючи руки, потім передала йому.

— Кава чудесна, — сказав Мирон.

— Не хвилюйся. Про них подбають.

— Я не хвилююся.

— Я бачу, тебе щось засмучує, — сказала вона.

— Тобі так здається. Бігме.

— Через кілька днів вони будуть на місці. А ти ще раніше.

— Я знаю, — сказав Мирон, сердячись на себе, що вона вловила його настрій.

— Ти чимось заклопотаний.

— Ні, я здивований.

— Чим? — спитала вона.

Він підкинув у багаття поліно.

— Ніколи не думав, що на війні можна бути щасливим.

— Ти… про себе?

— Так, — сказав він. — Я кохаю тебе.

— Бігме? — Маруся мовила його слівце й так мило всміхнулася, що та посмішка торкнулася його, як теплий вітер.

— Бігме.

— Іди до мене, — сказала вона. — Нам треба спочити. Попереду далека дорога.

Мирон підкинув у вогонь дров і сів біля неї.

— Ти не змерзла?

— Біля вогню? — здивувалась Маруся. І розстебнула кирею.

— Бо ця ковалева свита гор’яча, як горно.

— Гор’яча? — вона знов усміхнулася тією милою усмішкою, що торкалась його, як теплий вітер, але цього разу Мирон не завважив, що вона повторила «його» слово. Може, тому, що Маруся трохи не домовляла «р», і воно в неї завжди пом’якшувалося, як перед апострофом. — Це ти гор’ячий.

Він теж розстебнув свиту і, пригорнувши Марусю, заховав її в теплу пазуху, як зайченя.

— Ти пахнеш Дніпром, — сказала вона.

— Для того ти мене скупала?

— Тоді я про це не думала.

— А про що? Про що ти думала? — спитав він, викликаючи її на граничну одвертість.

— Про те, що ти дурненький, — сказала вона.

— Це тому, що я за тобою стужився.

— Справді?

— Хіба ти не бачиш? Я просто стуманів за тобою.

— Не бачу, — сказала вона. — Я чую, що ти твердий і сильний.

— Я буду ніжним з тобою. Ти моє зайченя.

— Хочеш сказати, що в мене косі очі?

— Не вигадуй, очі у тебе трішки розкосі. Це зовсім інше.

— У школі хлопці називали мене монголкою.

— Я не бачив кращих очей, — сказав він. — Вони у тебе як…

— Як що?

Він хотів сказати: як у скіф’янки. Але мовив інакше:

— Як темно-сині квіти.

— Пригорни мене дужче, — попросила вона.

— Та я ж тебе з’їм, зайченя.

— З’їж мене всю.

Ніч розверзлася на весь світ, потім стислася в макове зерня і вибухнула білим полум’ям.

— Мамо…

Пахло Дніпром і гіркувато-пряним татарським зіллям.

Якийсь час вона лежала непритомна, він навіть не чув її дихання.

Мирон ліг на бік, лицем до вогню, а її знов заховав собі в пазуху, як зайченя. Дивився на багаття, що, перегоряючи, присідало, але щедро пашіло жаром, підсвічувало жовто-багряне листя на кущах та деревах, за якими стояли смоляні мури осінньої ночі.

— Люблю… — сказала вона крізь сон. — Бігме.

Він з голосу відчув її усмішку, яка торкнулася його теплим леготом.

Лежав і боявся поворухнутися, щоб не потривожити її сну. Спала вона сторожко, час від часу здригаючись на луск галузки чи далекий окрик нічної пташки, і тоді, як дитина, щільніше горнулася до його грудей.

Але тиша, саме зачаєна тиша нічного лісу, навівала якусь феєричну тривогу; Миронові здавалося, що не він її наслухає, а вона, ця жива тиша, вслухається в нього й чує його думки.

***

Він думав про свій курінь, про Осипа Станіміра та їхню армію, яка так певно взяла Київ, та замість того, щоб забезпечитися здобутою у ворога амуніцією і піти на Львів, змушена була, обдерта й боса, відступити, аби потрапити між двох вогнів. З чиєї волі, з якого такого демонського повеління вони знов опинилися на межі катастрофи? З півночі — червоні, з півдня білі, а там, на заході, був ще й третій фронт, польський, якого їм не минути.

Про найстрашнішого ворога Мирон ще не знав.

Він думав про свою бідолашну маму Марію, про батька та брата, яких уже не було на сім світі, лежали вони один на горі Маківці, а другий на горі Лисоні, а він, Мирон, живим повернувся з тієї війни, щоб відразу піти на іншу. То вже була війна за свою державу, у Станіславі, куди вони дісталися вантажним потягом, формувався український піхотний полк із вояків-поворотців. Хлопці з Коломиї, Золочева, Миколаєва, Городенки скорше скидалися на зодягнуті в лахміття скелети, вони виходили з вагонів під мокрий дрібний сніг напівбосі, у багатьох ноги були обмотані ганчір’ям, та, коли рушили вечірнім містом до касарні й хтось завів «Червону калину», Мирон побачив чудо людського воскресіння. Темні змучені обличчя враз проясніли, хлопці повищали зростом, їхні очі загорілися дивним блиском. Одні співали, другі молилися, треті крадькома витирали сльози…

Тоді в касарні він теж довго не міг заснути, наче попереду було щось незвичайне, незвідане, хоча очікувала його знов-таки війна, але війна за найдорожче, війна, яка закінчиться скоро, бо вони, ці ожилі скелети із Коломиї, Золочева, Миколаєва, Городенки, Стрия, були хворі Україною, і цю хворобу могли зцілити тільки власною кров’ю. Нехай ще трішечки почекають їх матері, сестри, дівчата, нехай вибачать їм цю загайку, зате вони, швидко здолавши ворога, повернуться до них із жаданою волею.

Після кількох тяжких боїв, коли переходили містечко Рудки, біля плебанії до сотника Станіміра підійшов священик із юнаком.

— Я є отець-декан Ярослав Ковальський, — сказав він. — Маю єдиного сина-гімназиста, але віддаю його вам. Най іде туди, де всі йдут.

— Як тебе кличуть? — спитав Станімір у хлопця з ніжним обличчям і тонкою, як у дівчини, шиєю.

— Титус, — трохи знітившись, сказав юнак.

— Титус? Скільки ж тобі років, Титусе?

— Шістнадцять.

— Отче, — сказав Станімір. — Ваш син ще замалий. Я не можу взяти його до війська, хоча ми й провадимо мобілізацію.

— Ваше військо є народним рушенням, — відказав отець Ковальський. — Тому ви не маєте права йому відмовити.

Станімір, вагаючись, посмикав себе за правого вуса. Хлопець стояв з готовим у дорогу наплічником.

— Прошу, заопікуйтеся моїм сином, пане команданте, — попросив отець Ковальський батьківським голосом.

— Ви покладаєте на мене непомірну відповідальність, отче, — сказав Станімір.

— Я розумію. Але на все воля Божа.

Вони пішли далі, отець Ковальський стояв серед шляху й дивився услід воякам і своєму єдиному синові, але Титус жодного разу не озирнувся.

Він загинув у травні під час панічного відвороту, коли армія Галлера повела генеральну офензиву[47] по всьому українсько-польському фронту. Проти їхнього куреня ішов озброєний до зубів познанський полк. Спершу ворог наступав трьома розстрільними, потім його лави злилися в суцільну хмару, від якої повіяло смертельним жахом; стрільці змушені були залишити окопи. Титус Ковальський зненацька підвівся на повен зріст і, тримаючи перед собою кріс із настромленим на нього багнетом, пішов уперед на ворога. «Назад!!!» — заволав Станімір, але Титус його вже не чув, він ішов, не озираючись, як тоді, коли вслід йому дивився батько, отець Ковальський. Куля влучила йому в серце, і Титус не встиг зрозуміти, що його вбито. Тоді вперед побіг Мирон — він чув, як кричав курінний, щоб завернути його назад, та єдине, що міг ще зробити Мирон для Титуса — це винести його тіло з поля смерті. Довкола так густо дзинчали й плескали кулі, що від них прилягла до землі трава.

Титус був зовсім легенький. Убитий стрілець завжди важчий за живого, а Титус був легкий, як пір’їна.

Його поховали над річкою Стрипою.

14

Їх було троє, вони стояли за кілька кроків від пригаслого багаття; двоє тримали напоготові карабіни, а в третього був куцопал[48], схожий на великого стародавнього пістоля.

— Руки до неба! Не шарпатися!

Вони зненацька підкралися в передранковій сутіні, і хоч Маруся почула їхні кроки й розбудила Мирона, шарпатися було запізно. Лишалося гріти надію, що це прийшли хлопці, яких Маруся шукала. Зодягнуті вони були як партизани — свита, куцина, сіряк, на головах мали смушкові шапки, — але тепер і партизани водилися різної масті: від правдивих вільних козаків до кримінальних та збольшевичених зграй.

Ці троє більше скидалися на своїх. Їхня команда «Руки до неба!» й сміхотливі чортики в очах підказували, що хлопці воюють хитро й весело.

Маруся підняла руки, заодно поправивши капелюх, за нею і Мирон звів «руки до неба».

— Хто такі та що ви робите в Гощі?[49] — запитав лісовик із великими, мов крила, вухами.

— Шпики! — відповів замість них той, що був з куцопалом.

Він підійшов до Мирона, розхристав на ньому свиту, обмацав з усіх боків і лишився розчарований — зброї у старшого «шпика» не було. Зате другий, ще зовсім зелений хлопчисько, сам відгорнув полу киреї, де був захований револьвер. Стромивши його у свою кишеню, лісовик все одно потягся обмацати хлопця, але той різко його відштовхнув.

— Ти куди зі своїми граблями?

Маруся зняла капелюх. Лісовики викотили великі, як курячі яйця, очі.

— Дівка-а-а-а? — вухатий збив шапку на потилицю, і його крилоподібні вуха ворухнулися, як у коня. — Бісова мазниця!

— Я ж казав, що вони шпики!

— Да-а-а-а!.. — зрадів чогось вухань. — Да-а-а-а… Ану потруси їхню шаньку! — показав він на Марусину торбу-їдунку.

— Ми такі шпигуни, як і ви, — сказала Маруся. — Хіба не видно?

— Видно! — озвався третій лісовик, який досі мовчав. — Видно, що ви замасковані нюхачі й вас треба розстрілять.

— Встигнете, — сказала Маруся. — Але ми шукаємо вашого отамана та просимо спершу відвести нас до нього.

Прохання було ризиковане тим, що Маруся не знала, кому ці лісовики підлягають, а закон у всіх повстанців був один: якщо чужий зайшов до їхнього схову, тоді або його розлучали з душею, або переносили в інше місце сховок.

— Ви хочте побачить отамана? — знову зрадів вухань. — Та він вас повісить на першій гілляці!

— Правильно зробить, — сказала Маруся. — Ведіть, маємо діло до нього.

Не давши лісовикам навіть подумати, «бісова мазниця» взяла рушника, який сушився на кущі, й кинула його вуханеві.

— Розріжте надвоє і зав’яжіть нам очі! — сказала вона. — Та швидше, ми гаємо час!

Вухань, як заворожений, дістав з-за халяви ножа й розпанахав поздовж рушника.

— Климцю, кидай ту шаньку та зав’яжи їм очі! — простяг він дві стьожки своєму братчикові, який усе ще порпався в Марусиній торбі.

Климцьо радо заходився сповняти наказ, теж не помітивши, що «бісова мазниця» вже ними командує.

— Ти німий чи не вмієш балакать по-нашому? — спитав він у Мирона, зав’язавши йому очі. Відколи вони накрили цю парочку мокрим рядном, відбріхувалася лише дівка, а цей як води в рот набрав.

— Німий, — сказала Маруся. — А тепер ще й не бачить.

— Нічо’, з нашим отаманом і німий заговорить, — сказав вухань і реготнув точнісінько так, як це робить вухата сова: ху-ху-ху!

Вони повели їх кривими вовчими стежками; попереду йшов лісовик, який більше мовчав, за ним Маруся, потім Мирон, за Мироном ішов Климцьо, котрий, наче найнявся, ніс Марусину торбу. Замикав цю вервечку вухань — видно, був у трійці за старшого й мусив усе тримати під своїм пильним оком.

— Спасибі, що ви нас знайшли, — сказала Маруся так щиро, що вуханеві стало недобре: його варта впіймала шпиків, а вони замість того, щоб тремтіти від страху, ще й дякують. Що це були нишпорки, які проникли до Гощі на вивідки, вухань не мав сумніву, але чомусь не відчував звичної у таких випадках злості, і від того йому теж було прикро. Він вирішив пропустити подяку повз вуха, але «бісова мазниця» поцікавилася так само щиро:

— Як це вам удалося?

— Що? — спитав вухань, наче не знав, про що мова.

— Знайти нас. У такій шалині.

— На нюх узяв, — сказав він задоволено. — Я в Гощі, як у себе в кишені. Цигаркою хтось задимить, то я за версту почую. А тут, понімаєш, вогонь розвели.

— То хто ж із нас нюхачі? — спитала Маруся. — Ми чи ви?

— Хе, нюхачі! — озвався Климцьо. — Якби ви знали, який у нього слух! Він чує, як муха плямкає.

— Мені б такі вуха, то я чула б, як трава росте, — сказала Маруся.

— Ну-ну, ти моїх вух не чіпай! — попередив вухань. — Лучче за своїми дивися, щоб не відлетіли разом з головою.

Він намагався взяти суворіший тон, бо вже якоюсь панібратською виходила балачка з цими сексотами, що посміли пронюхати їхню Гощу. Їм, бач, отамана подавай. Що ж, припожалуйте! Отаман якраз таких любить, ху-ху, поговорите. З живих спустить шкуру й повісить на гак сушитися.

Вони ще трохи поводили приблуд по колу, бо гощівськими стежками довго не попоходиш, і допровадили їх до землянки, схованої в густих чагарях. У лісі вже зовсім розвиднилося, з комина землянки, що виходив металевою ринвою поміж кущі, вискакували бліді іскри. Вухань смачно потяг носом і сказав, що сьогодні на сніданок у них буде куліш із грибами, заправлений товченим салом.

Він спершу сам зайшов у землянку, щоб пересвідчитися, чи «вдома» батько-отаман, а якщо «вдома», то чи не спить, а коли не спить, то чи розмовлятиме з нюхачами, чи накаже повісити їх без розмов.

За хвилину вухань вийшов і, відхиливши важку повстяну попону, яка заміняла в землянці двері, сказав, що отаман готовий прийняти гостей.

Їх нахильцем завели в землянку із зав’язаними очима, вони нічого не бачили, тільки відчули, як на них накотилася густа хвиля тепла.

— Ось! — весело сказав вухань. — Полюбуйтеся на цю парочку, Мартина й Одарочку, ху-ху!

Але ніхто не засміявся на його жарт. Запала коротка мовчанка, поки хтось «любувався» на бранців.

Потім той «хтось» наказав:

— Снімітє с ніх павязкі!

Климцьо, який зав’язував їм очі, тепер зняв пов’язку з Мирона, потім з Марусі, і вони побачили землянку зсередини. Була це звичайна, тьмяно освітлена «лісова хата». У її правому, протилежному від входу куті стояла розпечена до червоного чавунна пічка — від неї і розходилося тепло. До пічки прилягала глиняна лежанка з металевою плитою, на якій булькотів чималий казан, видно, з тим-таки кулешем, що його занюшив вухань. На обшитій обаполами стіні висів розкішний бронзовий канделябр із трьома свічками, мабуть, позичений із якогось панського маєтку, проте він дуже пасував до закуреної стіни та червоної пічки.

Людей тут було небагато; мабуть, Марусю з Мироном завели до штабної землянки. Окрім вуханя та його двох братчиків, біля плити стояв червонолиций кашовар з великою дерев’яною ложкою, може, такою, як вухо у вуханя, ще двоє лісовиків сиділи під стіною на мішках чи то з цукром, чи з крупами. Вони з цікавістю поглядали на прийшлих у передчутті «веселої» балачки. Засмалені, мов той казан, що булькотів на плиті, обличчя лісовиків майже зливалися з похмурою сутінню, яка стояла в землянці, і в тій сутіні їхні очі поблискували, як у молодих сіроманців, що знічев’я злапали здобич.

Тут тільки один чоловік був незворушний, його кістляве, заросле густою щетиною лице сковувала крижана байдужість. Він сидів трохи осторонь від інших, ближче до канделябра, сидів на перекинутому догори дном шаплику, і на його обличчі не здригнулася жодна жилочка навіть тоді, коли Климцьо за його наказом не лише розв’язав шпикам очі, але й зірвав із «бісової мазниці» капелюх, показуючи всім, що це замаскована дівка.

Очі лісовиків загорілися ще дужче, балачка обіцялася бути веселішою, ніж вони сподівалися, але чоловік з непроникним лицем раптом ні сіло ні впало наказав, аби всі покинули землянку.

— Аставтє нас наєдінє, — сказав він.

Коли розчаровані лісовики поволі — якось вайлувато та знехотя — вийшли надвір (розгублений кашовар пішов на свіже повітря з ложкою), чоловік подивився крижаними очима на Мирона.

— Ви тоже.

— Що? — не зрозумів Мирон.

— Аставтє нас наєдінє!

Мирон напружився, він уже готовий був зчепитися з цим москалем, який невідь з якого дива отаманував тут над блудними вівцями, але Маруся торкнулася його руки й сказала, що так треба. Вони з отаманом мусять поговорити сам на сам.

Коли Мирон вийшов, отаман Дяков спитав:

— Как прошла опєрація?

Маруся подякувала йому за допомогу, за циганів з кибитками і сказала, що в неї буде до Дякова ще одне, останнє, прохання.

Він запитав, хто цей молодик, що прийшов з нею.

Маруся відповіла, що серед полонених один галичанин був у кайданах, тому його довелося взяти з собою в кибитку.

Чи це не той галичанин, спитав Дяков, що подарував вам австрійський багнет із золотим темляком?

Його не треба остерігатися, сказала Маруся. Завтра-післязавтра він буде в курені Галицької армії.

Я знаю про ваше прохання, сказав Дяков. Ви маєте на увазі двоє верхових коней?

Так. Позичте мені, якщо можете. Я поверну.

Провідник потрібен?

Тільки до Германівки. Де ми з вами зустрічалися. Далі я знаю дорогу.

Германівка близько, сказав він.

І ще б… револьвер. Один є, він у Климця, а нам у дорозі не завадило б два. З набоями.

І дві «мільси»[50], сказав Дяков. Про всяк пожежний випадок.

На його кістлявому обличчі з’явилася холодна подоба усмішки.

15

«Пожежний випадок» спіткав їх майже наприкінці дороги, і сталося це біля містечка Плисків, що невідь із якого дива називалося, як їхня люба річечка Плиска. Хоча лежало воно, те містечко з трьома водяними млинами, на березі Роськи.

Гощу вони покинули завидна, сівши на «позичених» у Дякова верхових коней. Миронові дістався гнідий, довгий і широкий у спині жеребець, на якому легко можна було поміститися вдвох, а Марусі перепав коник сірий і худий, як хорт, зате легкий у ногах.

До Германівки їх проводжав вухань, котрий був розчарований і навіть трохи ображений, що «шпики» виявилися своїми людьми, тому майже не вступав з ними в балачку. Та й не було як розмовляти у сідлах. Їхали спершу лісом, повз Таценки, потім, обігнувши обухівські пагорби, на рисях рушили через поля, де вухань час від часу виривався далеко вперед, як дозорець.

Уже смеркало, коли за Вільшанкою «чортова мазниця» сказала, що далі вона знає дорогу і, подякувавши вуханеві за поміч, запитала, як його звуть.

— Сіроманець, — відповів він.

— Гарно! Це хто тебе так охрестив?

— Батько.

— Батько-отаман?

— Він, — широко, аж до вух, усміхнувся Сіроманець.

— Не гнівайся, Сіроманцю, — сказала Маруся. — Але в тебе дуже красиві вуха.

— Які є, обидва мої.

— Я не жартую, — сказала вона. — Чоловікові дуже пасують такі вуха.

— Та ну тебе!

Він розвернув коня і чвалом погнав назад. Маруся помахала йому вслід капелюхом.

Легким тропом вони подалися на південний захід.

У сутінках поминули Гребінки, а ще верст за двадцять, уже затемна, доїхали до села Великополовецьке, в околицях якого Маруся почувалася, мовлячи словами Сіроманця, як у власній кишені. Хоча одного разу саме в цій «кишені» її з козаками намацала рука смерті. Та потім сталося диво.

Тут на їхньому шляху стояв один із небагатьох лісочків, де зручно було зупинитися на спочинок. Вони спішилися біля джерела, яке наповнювало криничку, а далі струмком збігало у лісовий виярок. Можна було напитися людям і коням. Біля кринички стояло два пеньки-кругляки, які хтось поставив тут, щоб у добру пору посидіти.

Пустивши гнідого із сірим попастися, вони розвели невеличкий вогонь, і Маруся зварила каву. Попереду лежала ще неблизька дорога.

Ця ніч також видалася теплою, низькі олов’яні хмари затягли все небо, але на дощ не заповідалося. У повітрі стояв прілий дух осіннього лісу.

— Як ти? — спитала вона, дивлячись на Мирона з-понад кухля, якого тримала в долонях.

— Добре. А ти?

— Файно, — відповіла Маруся «по-їхньому», і він відчув її теплу посмішку, що торкалася його, як легкий вітерець. Це була та хвилина, коли хотілося сказати дуже багато, але бракувало слів.

Він узяв Марусину руку в свою. Її прохолодна долоня була маленька й тверда. Він притулився до неї губами й відчув таку ніжність, що йому стисло віддих.

— Невже це правда? — спитав він.

— Не думай про це, — сказала вона. — Поки ми разом, не думай, що буде потім.

Так було часто: він питав про одне, а вона зводила розмову на інше. Під чорною вуаллю ночі її обличчя було ще загадковіше. Він думав, що ніколи не збагне Марусю сповна. Навіть якби доля відвела їм сто років, він би її не пізнав більше, ніж знав тепер.

— Дуже затишна місцина, — сказав він.

— Так, місце чудове.

— Ти була тут раніше?

— Звичайно. Мені цю криничку показав мій наречений.

— Хто-о-о???

— Наречений.

— Хто він? — спитав Мирон, сподіваючись почути, що це жарт, але Маруся сказала:

— Тетіївський отаман Овер’ян Куровський.

— Він… загинув?

— Ні, живий.

Помовчавши, Мирон сказав:

— Я все одно кохатиму тебе.

— Це добре, любий.

— Я, мабуть, чогось не розумію, — сказав він.

— Саме тут, коли мій загін потрапив у пастку, на підмогу прийшов Овер’ян зі своїм відділом. Потім козачня сміялася: Куровський повінчався з Марусею.

— А він?

— Теж сміявся.

— Від щастя?

— Так. Овер’ян щасливий. У нього дружина та двоє дітей. Вибач, мабуть, мені не треба було цього розповідати. Я не знала, що це схвилює тебе. Просто згадалося.

— Але знай: що б ти не вигадувала, я все одно тебе не розлюблю. Ти ж цього хотіла?

— Ні, — сказала вона. — Я хотіла, щоб легшим було наше прощання.

***

Об’їжджаючи села та хутори, минаючи Трушки, Яблунівку, Березну (ліворуч лишалася Біла Церква, а по праву руку віддалялася Сквира), вони їхали через поля, вибалки, байраки, а подекуди вискакували на битий шлях. Глибокої ночі обігнули Гайворон і ще перед досвітком дісталися до містечка Плисків.

Переїхати річку Роську Маруся вирішила через греблю біля водяного млина, що стояв майже впритул до Фрузинівського лісу. Залишивши Мирона з кіньми на узліссі, вона пішла розвідати переїзд: саме на мостах і греблях найчастіше стояли застави.

Котячим кроком Маруся підкралася до млина, який ніби висів у нічному мороці, дивлячись на річку двома маленькими, як бійниці, віконцями. У них було темно, ніде жодного звуку, тільки десь унизу біля спустів тихесенько плюскотіла вода, яка сочилася крізь шпарини в загатах. Намацавши під ногами камінець, Маруся відійшла за кущі верболозу, прислухалася, зважила камінь на долоні і жбурнула його на плесо. Він шубовснув так гучно, що коні, яких Мирон тримав за вуздечки, скинули головами. У Мирона теж щось скинулося у грудях, він ще дужче напружився, вслухаючись у непевну тишу. Маруся підійшла до нього, як тінь.

— Наче нікого, — пошепки сказала вона. — Рушаємо.

Сівши на коней, вони пустили їх через греблю тихою ступою. Маруся відчувала, як на них дивляться двоє невеличких, як бійниці, віконець. Але на них дивилися з іншого боку.

Щойно переїхали греблю, як із-за рову, порослого рогозою, вирвався крик:

— Стой! Пропуск![51]

Якби вони були не на конях, то, напевно, прикипіли б до землі. Але сірий із гнідим тільки сахнулися вбік і пришвидшили крок.

— Сваі, зєнькі разінь! — Маруся засміялася не своїм голосом.

— Пропуск! Алі будєм стрєлять!

— Пятий раз праєжжаєм здєсь, а ти нє можеш запомніть, болван! — огризнулася Маруся.

Вона різко взяла праворуч, вдарила сірого обцасами і, тріпнувши поводами, припала до гриви коня. Сірий пішов у кар’єр. Гнідий, хоч був не такий прудкий, але відразу рвонув за сірим.

Повітря розпорола кулеметна черга. Мирон, обернувшись, кинув у рів гранату. Влучив чи ні, але вибух підстьобнув їхніх коней і на якийсь час затих кулемет. Потім він знов струсонув пелену ночі, і тепер надія була тільки на безкраю пітьму, в яку вони пірнули, немов у воду. Може, хтось би прицілився в тупіт копит, але як він його почує, якщо перед носом клекотить кулемет? Стріляли, звісно, навгад. Кулі свистіли десь угорі, потім затюкали нижче. Маруся почула, як хрипко гикнув Миронів кінь і всім своїм довгим тулубом гепнувся об землю. Розвернувши сірого, вона побачила, що гнідий плазом сунеться по траві уже мертвий — без іржання і хрипу.

Мирон схопився на ноги.

— Ти цілий? Стрибай!

Він угледів, що Маруся вивільнила своє стремено, і зрозумів її команду. Вхопившись за луку сідла та влучивши ногою в стремено, Мирон вилетів на круп коня позаду Марусі. Сірий трохи присів, потім випростався й помчав на легких ногах, як хорт.

Стрілянина позаду вщухла, але сірий біг і біг уперед, поки засапався, почав хрипіти й осідати в колінах. Маруся його зупинила, вони з Мироном зістрибнули на землю. Прислухалися, чи немає погоні, та чули тільки хрипке дихання сірого, який від мила посірів ще дужче. Приплющивши очі, він трусився на розкарячених ногах, як новонароджене лоша.

— Ну, все, все, — Маруся гладила його мокру шию. — Хороший, хороший…

Вони довго стояли серед поля, бо після такого шаленого галопування Маруся не могла зорієнтуватися, куди йти далі. Ніде ні села, ні скирти, ні дерева, довкола пітьма й чорне небо без жодної зірочки, яка підказала б шлях.

Маруся дістала із притороченої до сідла торби-їдунки дві грудочку цукру й піднесла сірому. Дмухнувши їй у долоню теплом, він узяв м’якими губами лакомину. Спершу схрумав одну грудочку, потім так само злизав із долоні другу. Ноги у сірого випросталися й перестали тремтіти.

— Давай відійдемо, — сказала Маруся. — Йому треба побути самому.

Сірий постояв, тріпнув гривою, потім застриг вухами. Переступивши з ноги на ногу, він повернувся у другий бік і високо підняв голову. Його нашорошені вуха загострилися, як багнети. Сірий ударив копитом об землю.

— Думаєш, він куди дивиться? — спитала Маруся.

— Туди, де впав гнідий?

— Він дивиться в той бік, звідки прийшов. А це означає, що нам треба йти у протилежний.

— Так і підемо, — сказав Мирон. — Якщо ми наскочили на заставу, то наше військо десь близько.

Він узяв сірого за повід, і вони неспішно пішли через поле. Вряди-годи зупинялися, наслухаючи та вглядаючись у пітьму, чи не вигулькне де село, хутірець або ще який знак, що підкаже Марусі дорогу. Так пройшли вони кілька верст, то спускаючись у балку, то підіймаючись на узгірок, і знов прошкували рівниною, аж поки не побачили перед собою стіну, ще чорнішу за ніч. Стіна та виявилася соняшниковим ланом, на якому густо стояли сухі стебла заввишки у людський зріст. Продиратися крізь соняшничиння вночі було не набагато легше, ніж через гощівські чагарі, тому вони вирішили його обминути. Узявши ліворуч, небагато й пройшли, як раптом побачили по той бік лану червону заграву — вона то здіймалася високо вгору, то, осідаючи, зовсім пропадала за чорною стіною. Там щось горіло, і, швидше за все, горіло багаття, в яке хтось підкидав соняшникові стебла. Отже, там грілися люди, які, можливо, стояли табором. Але хто?

Цього разу Мирон наполіг, що на звідини піде він, і, залишивши Марусю із сірим, пішов на відсвіти заграви. Поміж шелесткого бадилля він пробрався на той бік лану, звідки міг зблизька роздивитися на людей, що зібралися довкола багаття. Причаївшись у густому соняшничинні, Мирон відчув себе зовсім безпечно, бо, навіть якби він вийшов у поле, навряд чи хтось би його помітив. Біля нічного багаття люди не бачать далі, ніж падає світло вогню. А якби хтось його й помітив, то, напевно, не звернув би на Мирона уваги, бо він нічим не відрізнявся від хлопців, які грілися біля вогню, адже це були, — Боже, чого ж так зайшлося серце? — це були стрільці з його бригади, хлопці із 3-го куреня Данила Бізанца, котрий був Мироновим краянином, як і старший десятник з Надітичів Ромко Панчак, що ген при стрілецькій ватрі крикнув до когось, якщо не до себе самого: «Шляк би його трафив!» — і це був, панове, найпевніший пароль з усіх, які коли-небудь чув у своєму житті поручник Гірняк із Дроговижа, — серце, дурне, вгамуйся, не смій! — це був, товариство, найнадійніший військовий пропуск, від якого в поручника Гірняка стислося серце, а потім і горло.

І стояв він один як перст серед безкрайої ночі під чорним бездонним небом, і не знав, куди йому спершу бігти: чи до стрільців Данила Бізанца, щоб розпитати, де нині його курінь, де Станімір, де їхня армія, де їхня зрадниця доля? — чи бігти, тепер уже щодуху, через соняхи до тієї… тієї… тієї, що чекала на нього удвох із сірим… з якою йому лишилось побути… скільки?.. хвилину?.. дві?.. скільки, зраднице доле, ти дозволиш побути їм разом, щоб вони одне одного попрощали?

Крізь ніч, крізь пітьму, лише з його кроків, з того, як змінилася хода поручника Гірняка, Маруся все зрозуміла.

— Свої?

— Так, галичани, — видихнув він. — Навіть моя бригада.

— Ти наче підріс, — сказала вона. — Я рада за тебе.

— Ти моє диво.

— Я твоя наречена.

— Коли ще випаде побути удвох? — зірвалось у нього те, чого не хотів казати.

— Я й так з тобою, — сказала вона. — Я коло тебе буду завжди. Ти ж не загубив соколине око?

— Ні, воно завше зі мною.

— І я завжди буду з тобою.

Він мимохіть озирнувся. Поглянув туди, де світилася заграва, ніби боявся, що вона щезне.

— Іди, — сказала Маруся. — Іди та знай, що я біля тебе.

— Гнідого жаль, — раптом сказав він. — Добрий був кінь.

— Не муч себе. Іди!

Мирон узяв її голову між своїх долонь, хотів глибоко зазирнути в очі, але бачив тільки тривожний блиск. Він хапливо та якось незграбно став обціловувати її лице — родимку, губи, очі, коси (упав на землю капелюх), і це вже були гіркі поцілунки прощання.

Маруся підхопила з землі капелюх, натягла його низько на чоло й скочила на коня.

— Я знайду тебе. Бігме, знайду! — сказала вона, розвертаючи сірого. — Ми ся зустрінемо!

Не легіт — дужий гарячий вітер вдарив йому в обличчя.

Сірий поніс Марусю в пітьму твердим польовим ціликом, об який дзвеніли копита. Той дзвін калатав на весь світ і бив Миронові в груди. Тоді враз обірвався…

Боже, він же їй не сказав головного. Він же, вар’ят, не сказав їй того напуття, що хотів сказати давно, та чомусь не наважився, тримав його у собі до якогось найвищого одкровення. Напуття, що могло поєднати їх навіть тоді, коли він загине.

Не сказав, не сказав, не сказав…

Частина третя

І пройдуть вони безмежним краєм

Крізь руїни сіл, дерев і трав.

І напевно ти тоді згадаєш,

Хто любов і мужність поєднав.

Пісня

1

Сотника Станіміра він знайшов уранці на хуторі Очеретяному в хаті тамтешнього мірошника, котрий відвів їм під штаб куреня хатину[52]. Не такою уявляв їхню зустріч Мирон. Осип був змарнілий, знервований і, що найгірше, зневірений. Він зрадів Мироновому поверненню, обняв його, як давнього приятеля, та, коли прийшло до розмови, зітхав, розводив руками, потягував себе за правого вуса. Добрих новин не було. Станімір досі, як і більшість старшин та стрільців, не оговтався після відвороту з Києва.

Знагла опинившись між білими та червоними, що захопили Житомир, галицька Начальна команда припинила виснажливі бої з большевиками та спрямувала головний удар на Добрармію. І ті, й ті москалі, сказав Станімір. Колись Москва була одна, а теперка маємо дві. Тож, переходячи від однієї навали супроти другої, їхній корпус зупинився на рубежі Липовця — Погребища. Тут вони, нарешті, наважилися провести серед місцевого населення мобілізацію. Проте люди втратили віру, сказав Станімір, це вже не ті селяни, яких вони бачили під час походу на Київ. Може б, зголосилося більше охотників, якби було їх у що зодягнути, взути та виплатити хоч який-небудь льон[53], а то ж злидота така, хоч кричи пробі. Станімір мимоволі глипнув на Миронові розбиті черевики, над якими не було навіть обмоток.

— А ті новобранці, що зголосилися, вони як? — спитав Мирон.

— Ну, ті, що йдут воювати, попри нужду, без льону, завсіди були добрими вояками, — сказав Станімір. — У наступі вони нічим не гірші за нас. А коли відходим — закисают. Денікінців Антанта так спорядила, що нам би того добра хоч дещицю. У них найновіша зброя, добірна кавалерія, муніція, харчі, теплий одяг і… ліки. Ліки нині важніші за гармати. Маєм ще одного смертельного ворога. Тиф. Уже й наш курінь зачепила пошесть. Бракує і ліків, і лікарів, і лічниць[54]. Щодень помирают…

— Пане сотнику, я вас прошу!

— Що? — настовбурчив на нього брови Станімір.

— Не кажіт, що становище таке безвиглядне.

— Хіба я казав, що безвиглядне? Хоча…

— Бувало ще гірше! Бувала цілковита безвихідь, а ми піднімалися. Піднімалися майже із праху. Забули-сьте?

— Добре! — сказав Осип. — Жиємо весело! Щодень помирают десятки людей, зате щонеділі в Липовці, Барі, Вінниці, Жмеринці стрільці йдут під вінець!

— Як під вінець?

— Женяться!

— Жартуєте?

— Чого б це я жартував? Так є!

— Може, це добре?

— А чим же зле? Війна війною, а життє життєм, — пожвавішав Осип. — Якщо ся женят, то мають вигляд на майбутнє. Тільки вважайте, пане поручнику: якщо надумаєте йти під вінець, то мусите мати не лише довідку з місця хрещення, але й письмовий дозвіл від команданта! Ось, погляньте!

Він дістав з купи паперів, десь із-під мап та наказів, грубий зшиток і кинув на стіл перед Мироном.

— Прошу!

Це був стрілецький, писаний од руки, тижневик «Розвага». Оглянувши титульну сторінку, Мирон за давньою звичкою подивився на останню й побачив стовпець оголошень. Одне з них, виведене красивим каліграфічним письмом, було окреслене олівцем:

«Бльондинка з особливими прикметами шукає близької знакомости в цілях подружжя, починаючи не нижче від сотника. У разі невистачки може бути хорунжий, але інтендант».

— Ну як? — очі Станіміра нарешті заблищали.

— Гм… — делікатно прокашлявся Мирон. — Здається, я знаю такого мужчину, якого хоче тота бльондинка… Не нижче від сотника, гм. Чи не він і підкреслив сю об’яву?

— Скурвий ви син, пане поручнику!

— Та позаяк пан сотник є моїм щирим камратом[55], то я ще хтів би увидіти сю принадну бльондинку: що то мається на увазі під її особливими прикметами? Чи то є молоденька стирка[56], чи магніфіка[57], чи так собі слічна кобіта[58]?

— А ви, пане поручнику, яку би хтіли?

— Та я взагалі-то ся встидаю говорити про такі куртуазні речі, але якби із трьох згаданих панєнок зліпити одну, то було би акурат. Це якщо зважити на особливі прикмети мого доброчесного камрата. Но?

— Добре є! — сказав Станімір. — Таки скурвий син заробив од мене презента!

Він дістав з-під лави господарчий мішок, порився у ньому й витяг пару новісіньких рудих черевиків. Це були великі, важкі, зате міцнющі англійські штиблети з гетрами замість обмоток.

— Маєш! — сказав Станімір. — Наразі то все, що я видер для тебе в Денікіна. Буде тобі сатисфакція за полон.

— Сім разів дякую, — Мирон задоволено зважив у руках штиблети. — В таких, бігме, можна йти під вінець.

— Ая! І ще мені перепав один знаменитий трофей, — похвалився Осип. — Я виніс із Києва справдешній скарб.

— Скарб? Із Києва?

— Но! Із самої Думи! — він так усміхнувся, наче вкусив кислицю.

— Покажіт, пане сотнику!

— Ще не час, — сказав Осип.

***

Мирон якраз підоспів на тяжкі бої з білими, які розгорілися на початку жовтня. Їхня бригада наступала в напрямку Монастирища, курінь Осипа Станіміра йшов на село Росоховата. Перевага денікінців була очевидною. Біляки й тут мали чисельну кавалерію, а стрільці воювали пішо. Крім того, кіннотники-донці дошкуляли хитрими партизанськими маневрами, з якими галичани зіткнулися вперше.

Перед Росоховатою місцевість була нерівна, пересічена горбами й вибалками. Курінь якраз окопався, коли пустився дрібний дощ. Невдовзі з села вигулькнули поодинокі вершники, потім за ними висипала кінна розстрільна. Сотник Станімір дав команду привітати ворога крісовим і скорострільним вогнем, після чого кіннотники без жодного пострілу подалися назад у село. Там вони покинули коней і вже пішим порядком рушили густою лавою на стрілецькі окопи. Станімір зарядив три сотні до протинаступу, четверту лишив у резерві під командою поручника Гірняка.

Заклекотів бій. Дощ припустив сильніший, але того ніхто не помітив. Вогонь з обох сторін дужчав, ворожа й галицька лави зближалися.

Мирон сидів зі своєю сотнею в шанцях. Поруч нього Петро Гультайчук ворушив потрісканими губами, і з порухів губ Мирон бачив, що він молиться до Богородиці-Діви. На Петрові теж були руді англійські штиблети, тільки не з гетрами, а з обмотками. Михась Проців, хоч сидів у резерві, раз по раз попльовував у мокрі від дощу долоні, тримаючи кріса під пахвою. Зеник Жижка наспівував собі під ніс найдовшу стрілецьку пісню «Як з Бережан до кадри січовики манджали, то краялось серденько від горя і печалі».

Прибіг патрульний Денис Собечко й доповів, що праворуч у виярку стоїть хмара кінноти. Донці готувалися до свого партизанського маневру, щоб у слушний момент налетіти їм на праве крило. Мирон дав команду резервній сотні нагинці підійти до виярка. Він підповз до гребеня схилу й побачив, що там, унизу, справді зібралася «хмара кінноти», але до слушного моменту зовсім не готова. Вершники, ховаючись від дощу, спішилися і збилися в купи попід старими вербами, що росли над руслом пересохлої річечки. На Миронів знак сотня підповзла до схилу й воднораз смальнула зі скорострілів та крісів таким вогнем, що «хмара» розлетілася, як зграя шпаків. Багато донців, забувши, що в них є коні, драпцювали пішо; хто встиг вискочити на коня, гнав його під узвіз, не озираючись, залишаючи у виярку вбитих і поранених. Іржали коні, бігли й падали люди, Зеник Жижка кропив навздогін утікачам з кулемета «шоша» і, скурвий син, уже доспівував свою нескінченну пісеньку до того місця, де «стрільчики січові до кадри доїжджали». Бо таки доїжджали!

Лава, що так браво наступала з Росоховатої, позбувшись головного «партизанського маневру», заломилася й подалася назад. Ворог у паніці побіг на Монастирище. Курінь зайшов у село.

Стражденне українське село… Воно й тут було зґвалтоване, потоптане та пограбоване. Біля дикої груші край вигону лежав заколений хлопчинка, років, може, чотирнадцяти. Селяни сказали, що він виліз із самопалом на грушу й стріляв по втікачах, наче то було не регулярне військо, а зграя горобців. Донець зняв його з груші пікою.

Біля аптеки на стовпі висів у зашморгу сивий чоловік. Це був тутешній аптекар Мошко Фалікман, який ґречно прийняв на постій двох «гаспод афіцеров», а вони так віддячили йому через те, що вчасно не дав їм горілки. Мошко й сам так робив, і селянам радив, щоб не давали драпіжникам оковитої, поки вони у тебе в хаті, бо з тверезими ще, може, якось пронесе, а як нап’ються, тоді гаплик, тоді достеменний погром. Після чарки їм подавай і дочку, і жінку, й невістку, і все, що маєш у скрині. Отож ліпше їм дати сулійку в дорогу, як уже йтимуть з хати, казав бідний Мошко, і сам зрихтував драпіжникам сидора та сулію зеленої полинівки, а вони повісили його за те, що «проклятий жид не зізнався відразу, чим його аптека багата».

Такого страхіття набачилися стрільці не в одному селі, яке довелося визволяти, але що тут казати, як і своїх хлопців вони там лишили не одну чоту. Ховали їх найбільше під Дашевом, під Сороками, Монастирищем, а Зеника Жижку опустили в сиру землю під Іллінцями, і тоді, коли хлопці похилили голови над його могилою, Петро Гультайчук раптом затяг на весь голос, наче йому щось зробилося:

Як з Бережан до кадри

Січовики манджали…

То краялось серденько

Від горя і печалі.

Дотяг Петро перший куплет і захлинувся, бо ця пісня не мала кінця, а Зеник Жижка до своєї «кадри» уже приманджав.

Хлопці підвели мокрі очі на капелана отця Михайла: як він дивиться на те, що Гультайчук затяг веселої над убитим, але їхній польовий духівник теж утер сльозу, і це вперше Мирон побачив, як його краянин із Розвадова священик Михайло Якубів заплакав на похороні. Не знав, не знав отець Михайло, що невидима кістлява карга, яка забрала від них Зеника Жижку, походжала тут поруч і вже вказала на нього своїм чорним перстом.

Далі було ще тяжче. Ворог кидав і кидав на них свіжі сили. Хмари кавалерії насувалися звідтам, де їх ніхто не сподівався, бо навіть стрілецькі піші стежі не могли рівнятися з кінними. Тому воювали майже наосліп, без розвідки. Вперті бої тривали до середини жовтня, і найбільший тягар упав на їхню бригаду, яку те побоїще переполовинило. Це була поразка.

Щоб передихнути, вони відійшли до Оратова. На цих теренах денікінці в той час теж узяли перерву, бо головні свої сили кинули на Київ, з якого їх вибивали большевики. Стрільці знали, що знову точиться люта битва за Київ, але цього разу без них. І краялось серденько від горя і печалі: дві Москви боролися за їхній Київ. Без них.

2

До Несміянова їх поїхало троє: Ангел, П’ята й Маруся.

На зустріч були ще запрошені Лихо, Бугай, Шум і Голуб, але отамани вирішили, що проведуть переговори двома групами нарізно. Потім вони порадяться, як їм повестися далі, а поки що так буде надійніше.

«Ніс до носа», як казав Ангел, вони зустрілися з Несміяновим на «нейтральній території» в урочищі Пасічки, ближче до Попільні — саме в тому напрямку дрейфувала повстала проти комуни Група військ.

До зимівника, що належав пасічникові Глухенькому (своякові П’яти), вони під’їхали ополудні. Це була затишна балка, засаджена липами та акацією, зручна для такої зустрічі тим, що її довкілля проглядалося через поле на далеку відстань. На дні балки стояло кілька невеличких господарчих будівель, огороджених плотом, та з півсотні вуликів, розкиданих поміж деревами старого яблуневого саду, що вже скинув із себе листя.

Виставивши варту з дев’яти своїх охоронців довкола урочища, отамани під’їхали до дерев’яної, критої ґонтою хижі. Біля дверей їх зустрів пасічник Глухенький — уже підтоптаний чоловік з байдужою посмішкою на твердому, як жорна, обличчі. На вітання приїжджих він навіть не кивнув головою, наче боявся струсити з лиця свою закам’янілу посмішку. За якоюсь химерною примхою долі пасічник Глухенький був глухонімий, і це, казав П’ята, непогана, як на теперішні часи, познака для чоловіка, в якого можна заховатися від людського ока.

Без запізнення, майже рівночасно з ними прибув Несміянов, теж із трьома ад’ютантами, але двоє з них зупинили коней в акаційках, далі за плотом, а один під’їхав до зимівника разом з командиром. Ангел його відразу впізнав — це був один із відпоручників Несміянова, з якими він зустрічався в Козятині.

Щодо самого командира, то всі його розпізнали здалеку за широчезною у плечах кавказькою буркою (точнісінько такою, як у Ангела) та довгоногим вороним дончаком. Головнокомандувач Групи військ Несміян (так він себе назвав) виявився молодим, енергійним чоловіком, з якого аж хлюпало хмільне простакувате завзяття. Чорна клинцювата борідка та невеличкі, закручені вгору вуса нагадували, що він ще недавно був червоним командиром, однак Несміян усім своїм виглядом показував на «простого хлопця», у котрого що на умі — те й на язиці. Здавалося, він пишався цією простотою і, не збираючись нікому підігрувати, підкреслював її на кожному кроці. Уже в зимівнику, знявши бурку й невимушено кинувши її на жердку, Несміян назвав себе невиправним хохлом і, розмовляючи російсько-українською мішаниною, похвалився, що колись він теж був повстанським отаманом, тому вони швидко знайдуть спільну мову. Він уже встиг порозумітися навіть з галичанами, котрі стояли на шляху їхнього просування біля Чуднова, але після переговорів пропустили Групу в напрямку Сквири. Більше того, галицький командир корпусу полковник Вольф клопотав перед вищим командуванням про перевезення Групи до Козятина залізницею, проте в галичан забракло вагонів. Як-не-як, ішлося про транспортування двох тисяч людей і п’ятисот коней.

У зимівнику пахло медом, вощиною, тут і там на лавках стояли старі потемнілі рамки, лежали кружки перетопленого воску, криві пасічницькі ножі, димар, сітчана бджолярська маска. Увесь куток біля мисника займала медогонка — велика дерев’яна діжа з майже криничною корбою.

Коли сіли до збитого з неструганих дощок столу, Ангел, перш ніж перейти до головного, сказав, що йому видається, ніби вони з Несміяном десь уже зустрічалися. Він не пригадує?

Несміян ясними очима подивився на Ангела.

— Єслі скажете де, то, може, спомню.

Ангел сказав, що вони могли бачитися торік у Конотопі, коли звідти викурювали гетьманців разом із німцями. Тоді на залізничній станції метушилося багато отаманів.

Несміян погодився, що таке могло бути: на той час він очолював партизанський Ніжинський полк. Він не сказав, що полк був червоним, але зараз це не мало особливого значення. Тоді й «курінь смерті» отамана Ангела називався червоним.

— А-а-а! Помню, помню! — раптом аж підскочив Несміян. — Ви сиділи тоді в желєзнодорожной канцелярії і угрожали начальніку станції отрєзать йому шаблєю я… — Несміян подивився на Марусю й, незважаючи на свою простакуватість, усе-таки виправився. — Угрожалі зарєзать його. Било дєло?

— Було, — вдоволено засміявся Ангел. — Він, сучий син, приховав тоді вагон зброї.

— На вас бил красний жупан! Правильно?

— Згадали, — сказав Ангел.

Розмова стала довірливішою, й Ангел запитав у Несміяна про склад його Групи.

Несміян відповів, що у Групі більшість становить Задніпровський полк, де чимало великоросів, але всі вони люто ненавидять большевицьку тиранію і прагнуть козацької вольниці. Ніхто не проти совєцької влади, тільки нехай совєти запровадять народні порядки без комуністів, чекістів і комісарів. Якщо по правді, сказав Несміян, то їхня Група проривалася на з’єднання з батьком Махном. Та оскільки батько зараз далеко, за лініями двох фронтів, то чому б не об’єднатися з тутешніми партизанами? Правильно?

— Що вас особисто штовхнуло на такий ризикований крок? — спитала Маруся.

Несміян дуже мило до неї всміхнувся і сказав, що це слушне запитання, бо відповідь на нього розвіє всі їхні сумніви. Він дістав красивий срібний портсигар і попросив у «баришні» (чи обмовився, чи, може, через свою простакуватість вважав це виявом особливої галантності) дозволу закурити. Почувши згоду, простягнув портсигар Ангелові та П’яті. Ангел відмовився, а П’ята взяв фабричну папіросу, дмухнув у штульбу й демонстративно підождав, поки головнокомандувач піднесе йому сірника.

Відповідь дуже проста й зрозуміла, сказав Несміян, пустивши у стелю голубу цівку диму. У Червоній армії нині шаленіє терор проти командирів, які раніше так чи так були пов’язані з повстанством — немає значення, з червоним чи петлюрівським. Усі вони, на тверде переконання главковерха Троцького, просякнуті духом анархії, і виправить цю контру тільки могила. Троцький озвірів, його агенти знищують найкращих командирів. Він не наважується відкрито заарештовувати авторитетних воєначальників, щоб не збунтувати військові частини, тому через особові відділи прибирає їх таємно. Так лише в липні-серпні було отруєно командира Таращанської бригади Боженка, потім ліквідували командира Новгород-Сіверської бригади Черняка, після Черняка застрелили в потилицю начдива Щорса. Можливо, Троцький нутром чув, що ці командири, розкусивши комуну, повернуть зброю проти неї, але підступні вбивства остаточно переконали Несміяна, що йому з большевиками не по дорозі. Він як колишній повстанський отаман зрозумів, що не сьогодні-завтра надійде його черга.

П’ята поцікавився, як Несміяну вдалося потягти за собою стільки війська. Адже серед такої орави (П’ята зумисне назвав Групу оравою, щоб цей головнокомандувач не дуже задавався) могли знайтися і донощики, й боягузи, і всяка большевицька сволота, ладна продати тебе за дрібку тютюну.

Приспів підходящий момент, сказав Несміян. Протибольшевицькі настрої давно опанували цілими частинами нашої дивізії. Це вже бачили й нагорі: нас звинувачували в розвалі дисципліни, пиятиці, розпусті, у неприязні до жидів[59], навіть у погромах…

— А що — було діло? — перебив його П’ята.

Якщо й було, то з вини тих, хто робив їм такі закиди, сказав Несміян. Словом, доконали. І постановили закинути їх, як ненадійний елемент, чимдалі з України. Запроторити аж на Східний фронт, вважай, вислати на Сибір. І то ще невідомо, чи проти Колчака, чи взагалі намірилися їх позбутися, як паршивих овець. Тож лишилося кинути клич. Він, Несміян, цей клич кинув і дезертирував з двотисячною Групою військ. Тепер назад йому дороги немає.

Саме цим він і викликав найбільшу довіру: Несміян спалив за собою мости. Півтори тисячі багнетів і п’ятсот шабель промовляли самі за себе — для агентурних каверз чи диверсійних рейдів такого численного війська у вільне плавання не виряджають.

— Чому ви пропонуєте об’єднатися проти денікінців? — спитав Ангел. — А з большевиками як?

— Пока шо…

Знадвору долинув голосний тріск. Несміян, як кінь, скинув головою, його рука інстинктивно лягла на кобуру. П’ята вийшов надвір, та відразу ж повернувся і сів до столу. Він сказав, що господар, його свояк Глухенький, знічев’я заходився колоти дрова. Він же, бідний, не чує, що поліно розлітається з таким звуком, наче хтось гахкає з рушниці. П’ята попросив свояка припинити «стрільбу».

— Пока шо нада розправиться з біляками, — відповів Несміян. — А там дойде очиридь і до большевиков.

Він сказав, що денікінський фронт нині важливіший і для української армії. Про це йшла мова на переговорах з галичанами. Комбриг Бізанц[60] тричі наголосив на тому, що вони пропускають їх на Ружин для того, щоб Група вдарила в запілля білих.

— Як ви ставитеся до української справи? — спитав Ангел.

Несміян сказав, що це його не хвилює. Йому однаково, чи буде велика Росія, чи буде вільна ненька Україна, аби лиш влада належала вільному народові. Без царя, без комуністів, чекістів і комісарів.

— Звідки ви родом? — спитала Маруся.

— Ето імєєт значєніє? — здивувався він.

— Має. Але, якщо не хочете, можете не відповідати.

— С Черніговской губернії. Вас так устроє?

Маруся подивилася на Ангела: мовляв, твій землячок. Якщо не бреше.

Ангел був упевнений, що Несміян каже правду. Але Чернігівська губернія велика.

П’ята поцікавився, що собою являє їхня кіннота.

Кіннотники добрі, сказав Несміян. Більшість із них кримські татари. І коні — змії.

Тоді Маруся спитала, як вони, таким числом, збираються забезпечувати себе харчами й фуражем. Сядуть на шию селянам?

Поки що не жалуємося, сказав Несміян. Багато чого можна здобути в денікінських обозах. Розраховуємо на підтримку містечкових крамарів. Бердичівські обіцяють допомогти навіть боєприпасами. Вони не знають, хто ми насправді.

Потім Несміян жартома поцікавився, чи й він має право дещо спитати. Наприклад, чому на цю зустріч не приїхали решта отаманів.

— У них діло, — сказав Ангел. — Днями вони зустрінуться з вами.

Рипнули двері, зайшов пасічник Глухенький і поставив на стіл миску з нарізаними щільниками. Видно, щойно покраяв рамку.

— Вот відітє? — сказав Несміян, мило всміхаючись до Марусі ясними очима. — А ви волнувалися за харчі. Мєжду прочим, я вас тоже можу вгостить. Авєркій! — звернувся він до свого ад’ютанта, що весь час мовчки чипів на лаві. — Пойди принеси.

Оверко приніс бутлик світло-коричневого напою, хлібину та слюдяний згорток. От чого вони вже давно не бачили — в обгортковому папері виявилося три жирні оселедці.

— А то що — узвар? — П’ята, не звертаючи уваги на оселедці, з підозрою дивився на бутлик.

Несміян сказав, що один гершко продав йому це пійло як справдешній французький коньяк, а воно, виявляється, горіхова настоянка. Але нічого — пити можна.

— Це ще куди не йшло, — мовив П’ята. — Мені колись гайсинський шинкар всучив замість коньяку цибулевий відвар.

— Не поняв, — сказав Несміян.

— А шо тут понімать? Сивуху розвів цибулинням. Тим, що крашанки на Великдень красять. Ви таке чули?

— І шо? — спитав Несміян.

— Випили, шо ж, — сказав П’ята.

— Я спрашую про шинкаря.

— Та нічого, охрестив його, та й по всьому. Ми люди культурні.

— Не поняв, — сказав Несміян. — Как охрестив?

— Нагайкою, як же іще… Відбувся нагаями шельма.

П’ята на мигах показав своякові Глухенькому, який м’явся біля мисника, щоб той пошукав, з чого пити «коньяк». Пасічник поставив на стіл чарки, а Марусі подав кварту води. Вона зрозуміла, що він припрошує її скуштувати щільників, які слід запивати холодною водою. Вощина була темна, стара, і мед у ній теж був давній і вистояний.

— Це інтересно, — сказав П’ята. — Мед з оселедцями.

Пасічник Глухенький подивився на стіл, потім перевів погляд на свояка П’яту: чи нічого їм більше не треба?

П’ята похитав головою і на мигах запитав, чи не вип’є він з ними чарку. Глухенький зморщив носа й пішов до дверей. Біля порога він зупинився, потім, обернувшись, подивився на Марусю. На його обличчі знов з’явилася чудна, ледь помітна посмішка. Він знаками ще раз припросив Марусю частуватися медом.

Вона взяла ніж, відрізала від щільника маленький шматочок і, поклавши його на язик, приплющила очі — показала пасічникові, як їй солодко. Він радо закивав головою, потім щось «промовив» руками й пішов надвір.

Було дивне відчуття. Маруся подумала, що пасічник Глухенький сказав їй зовсім не те, що вона зрозуміла з його жестів. Чи, може, хотів сказати. Маруся вже готова була вийти слідом за ним, але їй здавалося, що всі здогадаються, чому вона так швидко схопилася з місця. Дивне то було відчуття. До того ж Несміян, наповнюючи чарки, раптом сказав таке, що вона затримала віддих.

Він сказав, що недалеко відсіль проти денікінців стоїть ще один галицький корпус. Він, Несміян, уже налагодив з ним зв’язок. Цілком можливо, що його Група військ матиме спільний фронт з галичанами.

Часом одне слово може змінити ставлення до людини. Маруся подумала, що, якби Несміяну зголити бороду, а кінчики вусів опустити вниз, він був би красенем.

Вона таки залишила чоловічу компанію і вийшла надвір.

Небо було захмарене, але ці високі хмари вже не захищали землю від холоду. Пасічникові Глухенькому незабаром доведеться заносити вулики до зимівника. Бджоли давно вже не робили обльоту, завмерлі вулики здавалися порожніми, хоча життя в них ніколи не припинялося. Бджоли навіть узимку не впадають у сплячку, лише збиваються докупи, щоб гуртом тримати тепло.

Але в балці було затишно й тихо, як у вусі.

Підійшовши до старої розкарякуватої яблуні, що густо натрусила під собою зчорнілого листя, Маруся знайшла в його шелесткому настилі вологе червонобоке яблуко. Воно було влежане й напрочуд смачне.

Вона аж здригнулася, коли сажнів за п’ять побачила пасічника Глухенького. Побачила його зі спини. Присівши навпочіпки, він припав вухом до стінки вулика.

Маруся якийсь час не могла зрозуміти, що її так стривожило. Звична річ — пасічник слухає, як гуде-ворушиться бджолина сім’я.

Мамо рідна, що ж він, глухонімий, міг там почути?

Маруся тихенько свиснула. Пасічник не озирнувся.

Вона стояла доти, поки він не підвівся і не обернувся в її бік.

— Гудуть бджілки? — спитала Маруся.

На його твердому обличчі лежала байдужа, безбарвна посмішка. І невідомо було, до кого він посміхається — до неї чи сам до себе.

3

На початку падолиста вдарили такі холоди, що вода в річках потекла повільніше. Навіть Тетерів, який гнав свої води майже з гірською бадьорістю, притих у холодних скелястих берегах, наче от-от мав схопитися льодом. Його права притока Білка, уповільнивши плин, стала такою прозорою, що на її піщаному дні було видно смугастих окунів.

Саме недалеко від Білки, в Радомишльських лісах, ближче до села Забілоччя Марусині козаки облаштували землянку: не так для того, щоб жити, казав Санько Кулібаба, як для того, щоб грітися. Однак усі не помістяться, а кому припече — матиме де просушити онучі.

Усім не годилося знати, де та землянка. Кому дуже треба, хай сам собі вириє, казав Санько Кулібаба. Інакше не можна, бо кожний повстанчий загін мінливий: одні приходять, другі відходять. Так було й у них: починалася оранка — людей меншало, закінчували сіяти — більшало, у жнива знов багато відходило, а тоді прибували.

Кістяк тримають такі, як Санько. Додому йому вже дорога заказана. Хіба вночі який раз навідається, а так — ліс його хата. Большевики вже за ним питали. Вони, сучі діти, повернулися до Радомишля ще у вересні. Якийсь час, поки збиралися на Київ, у містечку навіть стояв штаб комдива Федька[61]. Гарний Хведьо, гарно й зветься, сказала б Санькова бабуня Киля: в одному слові й ім’я, і фамілія, й прізвисько. Може, через того комдива Федька москальні тоді напливло сюди більше, ніж комарів у Чортовім лісі. Але їм усе було мало — давай ще тутешніх хлопців мобілізовувати. Ніхто до них сам не являвся, наїжджали на села й рекрутували силою. Раз були назбирали в Ганнополі, Моделеві, Чайківці, Заньках, мабуть, із сотню парубоцтва (це тих, що чухалися на печі), посадили, як баранів, на підводи й повезли валкою на Радомишль. На передньому возі їхав сам начальник повітової міліції Курчинога (теж гарно зветься, сказала б Санькова бабуня Киля), біля нього сиділо ще три міліціонери, причому один із них тримав червоного прапора, наче їхали вони не до прийому, а до комдива Федька на весілля. За ними на двох десятках підвід тряслися рекрутовані сірі свити, а на задньому возі сиділо шестеро червоноармійців у дзьобатих ганчір’яних шоломах і в шинелях з червоними поперечниками на грудях.

Весело їхали, тільки в грабині, де валка якраз завернула до лісу, впоперек дороги чогось лежав товстелезний граб, наче його буревієм звалило. Ще як їхали з Радомишля, то не було тут ні граба, ні вітру, а це тобі маєш — лежить. І не об’їдеш його, й не переступиш, почухав за вухом начміл Курчинога і, скочивши з воза, наказав рекрутам, аби прибрали з дороги дерево.

Сірі свити, раді старатися, позлізали з возів, кинулися прибирати дерево, аж тут їх спинили.

— Не треба! — почулося з лісу. — Ви вже приїхали.

Курчинога був не з лякливих, відразу подав команду до оборони, та Санько його першого тут-таки й поклав упоперек дороги, як того грабочка. Решта міліціонерів одразу підняли руки, а червоноармійці, зашпортуючись у довгополих шинелях, кинулися тікати на той бік дороги до лісу, бо яка ж тут оборона, як не видно, хто та звідки стріляє.

Їх усіх шістьох спровадили до небесної канцелярії, а міліціонерів, котрі не чинили спротиву, Маруся звеліла відпустити. Правда, сказала, щоб спершу їм усипали добрих нагаїв, тільки, хлопці, я вас прошу, не скидайте з них штанів, так відлупцюйте, сказала Маруся, бо, якщо по правді, вона соромилася покарань на голе тіло.

Сірі свити підтюпцем подалися на свої села, дехто хотів пристати до соколовців, але Маруся порадила їм ще трохи подумати на печі — згарячу вона нікого не приймає, справжній козак приходить до неї з конем і зі зброєю, а не приїжджає на возі під червоним конвоєм.

Після того радомишльські большевики все, що робилося проти них у повіті, списували на «банду Марусі», і навіть тоді, коли комдив Федько повів свою дивізію на Київ, у Радомишлі лишився червоний гарнізон. Та й інші большевицькі частини то одна, то друга наскоками навідувалися до повіту, тому командир Осназу[62] Мозолін, колишній моряк-балтієць, а тепер чекіст, що очолив особливий кінний відділ 12-ї армії, цілком слушно звітував Реввійськраді:

«Борьба с бандитизмом ведется в уезде совершенно бессистемно. Части, присылаемые в Радомышль, часто меняются без всякой на то пользы. Причем замечено, что кто бы не приезжал, ни одна из частей не оставляла хорошего впечатления, а, наоборот, своими поступками и действиями дискредитировала власть. Например, выезжая в села якобы для профилактики бандитизма, красноармейцы доводили селян до крайних возмущений, каждое село сетовало, что насильно отбирают вещи, как-то: белье, верхнюю одежду, полотно, сало, обувь и прочее. Бывали даже такие вопиющие случаи, когда политработник проводит воспитательную беседу с местными жителями, а в это время кто-нибудь из воинской части производит допрос селянина, и его публично бьют плеткой по лицу. Вот почему такое настроение у селян, вот почему они поддерживают бандитизм…»

Далі Мозолін, звітуючи Реввійськраді 12-ї армії, писав, що «само имя Маруси стало пугалом для всего края», і немає нічого дивного в тому, що безсистемні наскоки червоних частин не можуть нічого зробити «с этой зарвавшейся бабой». Маруся дуже грамотний і кмітливий ворог, писав уже стриманіше Мозолін, за освітою вона вчителька, банда має яскраво виражене політичне, петлюрівське спрямування. Маруся дуже обережна, приймає в загін тільки тих людей, у яких упевнена, оточила себе трьома відданими бандитами, через яких дає розпорядження іншим членам шайки, поділеним на окремі дрібніші загони. Серед сільських жителів (і не тільки) має мережу інформаторів. Дізнавшись про наближення військових частин, банда Марусі розпорошується по лісах, ярах, хуторах, немов випаровується, а через кілька днів з’являється в іншому місці, причому це може бути далеко за межами повіту. Тому подальші спроби впіймати отаманшу, підсумовував Мозолін, будуть малоперспективними «без внедрения в ее ближайшее окружение нашего агента-осведомителя». Поки не буде успішних розробок у цьому напрямку, він, Мозолін, вважає присутність Осназу в Радомишльському повіті недоцільною.

Від’їжджаючи з Радомишля, Мозолін це саме сказав і голові ревкому Науменкові, більше того, він сказав, що вони тут, «місцеві орли», здатні ловити лише мух, на що товариш Наум (так його називали свої), закинувши назад голову, зареготав на всі кутні. Коли він випростав голову, Мозоліна перед ним уже не було, і Наум крикнув йому навздогін:

— Та я цієї ж ночі поставлю їй чорного хреста!

І під ту хвилю товариш Наум — у високих хромових чоботях, весь у чорній лискучій шкірі, похрещений ремінцями-портупеями, справді скидався на чорного князя ночі. А сміявся він так через те, що обвів кругом пальця цього задавакуватого осназівця, не сказавши йому, що Маруся уже в їхніх руках. Навіщо ділити славу з Мозоліним, якщо Наум може зробити все сам?

Він віддавався справі більше за всіх приїжджих вискочок, котрі зневажливо називали цей край ведмежим закутнем через його бездоріжжя, ліси й болота. Усі вони говорили майже одне й те саме: «Хохла можно задавить только террором! За одного бандита — жги все село». Наум не розумів такої жорстокості. Він був усією душею за соввласть, але не розумів, чому ті, хто бореться за владу робітників та селян, повинні палити села й розстрілювати невинних чи несвідомих людей. З людьми треба працювати. Він, Наум, навіть ночував у службовому кабінеті, забувши, коли востаннє спав на подушці. Підкладав під голову товсту підшивку старих газет «Радомыслянин», яка лишилася тут ще від земства, і так перебивався, не нарікаючи ні на які незгоди, ведмежі закутні та бездоріжжя. На газетах йому спалося краще, ніж на подушці, бо перед сном Наум завжди виривав із підшивки одну пожовклу сторінку й перечитував її від початку до кінця, ловлячи себе на думці, що давні газети часом цікавіші за теперішні, а головне — у них можна знайти чимало підказок на нинішній день. Приміром і в 1913 році писали, що Радомишльський повіт «полон медвежьих окраин, поэтому отличается от других уездов своим бездорожьем». Люди тут відрізані від усього світу, писала газета, й існують з натурального господарства. Ведмежі закутки оживають лише взимку, коли прокладаються санні дороги, «поэтому люди здесь, как манны с небес, ждут снега».

На цьому місці Наум замислювався над дивною штукою: бач як — коли природа відмирала, у «ведмежих закутках», навпаки, прокидалося життя. Щось тут було ненормальне, та разом із тим Наум думав, що й він ось тепер виглядає снігу, бо тоді легше буде ловити бандитів. Чимало ворохобників морози розженуть по хатах, а ті, що зостануться в лісах, ніде не пройдуть снігами безслідно.

У повітовій газетній хроніці його дуже зацікавив випадок, який стався в березні 1914 року в селі Заміри. Там у селянина Івана Процента (рідкісне прізвище як для ведмежих закутків, подумав Наум) украли коня вартістю 150 рублів. Розслідував цю крадіжку такий собі пристав Свиценко, але, видно, без особливого успіху, бо аж із Києва «привезли собаку-ищейку, которая своими поисками взбаламутила застоявшуюся тину сельской жизни». Пес пішов навпростець городами й через версту «вышел к дому подсудного «кацапа» Артема Баранова и, при толпе в 200 человек, набросился на него».

Спершу Наума здивувало те, що газета «Радомыслянин», яка виходила російською мовою, назвала Артема Баранова «кацапом». Зрозуміло, що так його називали селяни, якщо злодій прибився в їхній ведмежий закуток з Московщини, але ж газета могла б висловитися культурніше. Потім Наум подумав, що такий розумний собачка не зашкодив би і йому в пошукових роботах, а ще краще мати кілька вчених собак, тоді можна з ними проводити облави й у лісі, і по хуторах. Нехай би, хе-хе, вчені пси «взбаламутили тину сельской жизни».

Але найдужче вразило Наума повідомлення «Радомыслянина» за 19 квітня 1913 року про неймовірну подію, яка сталася в селі Горбулеві, нині бандитському гнізді Соколовських. Ця коротенька замітка так приголомшила Наума, що він довго не міг заснути. Ніколи не був забобонним, у Бога не вірив, а те повідомлення із трьох рядків надовго «збаламутило» його душу.

Виявляється, що в Горбулеві шість років тому «за час до восхода солнца на северной стороне неба было видно знамение в виде зигзагов молнии. Их соединение представляло собой буквы, которые читались как «Победа».

Добре, міркував Наум, припустимо, що таке знамення на небі з’явилося, тут природа могла намалювати що завгодно. Але чия «побєда»? Горбулівців? Тоді чому це слово блискавиці накреслили по-московському? Чи воно читалося інакше, а газета написала по-своєму?

Та вже через кілька днів Наум зрозумів, що він не випадково натрапив на те знамення: воно стосувалося і його. Спершу Наумові було соромно перед собою, що не міг викинути з думок цей забобон, але він усе-таки вирішив поговорити про горбулівське диво з потіївським батюшкою Софронієм. Хоча Наум попів недолюблював, проте часто гостював у отця Софронія, бо в того навіть у піст було печене й варене, була горілка й наливка, а пекла й варила батюшці його наймичка Палазя — не дівчина, а наливне яблучко. Якщо по правді, то Наум через неї навідувався до батюшки.

Виявилося, що отець Софроній чув про те знамення з перших вуст, йому про нього розповідав горбулівський батюшка Дмитро Гов’ядовський, який на власні очі бачив написане блискавицями слово «По-бі-да». Що й кому воно провіщало, тепер важко сказати, можливо, в тому написі слід було читати «біда» чи «обіда», бо невдовзі почалася війна, якій досі не видно кінця. А якщо читати «побіда», міркував далі отець Софроній, то поки що не вгадано чия.

Наумові не сподобалося, що батюшка досі не знає, чия буде «побіда» — в Радомишлі вже майже рік, як гору тримає совєцька влада, а йому, бач, «не вгадано». Отець Софроній, як на те, до Горбулева згадав ще й Соколовських. Мовляв, трьох братів убили, а тепер маєте Марусю.

Наум насупився. Щоб загладити прикрість, отець Софроній запросив до столу наймичку Палазю, а сам вийшов з кімнати.

— Я бачила Марусю, — раптом сказала Палазя.

— Де?

— В Янівці.

Він пам’ятав, що Палазя сама з Янівки, та тільки тепер довідався, що в тому селі тримає парафію не хто інший, як рідний брат отаманші Степан. Наум, певна річ, більше за отця Софронія знав про всіх трьох братів Соколовських, із середульшим Дмитром він навіть зустрічався, коли наприкінці січня Наум, тоді ще боротьбист[63], очолив у Радомишлі совєцький політвиконком, а Дмитро Соколовський налетів на містечко, заарештував Наума й кинув до в’язниці. На підмогу прийшли червоні загони Алєксєєва, Одінцова, Табукашвілі, і Наум знов заходився розбудовувати совапарат і зміцнювати соввласть, боровся з отаманом Дмитром, потім із Василем Соколовськими, а про четвертого братика почув оце вперше від Палазі.

Не подаючи виду, що йому залоскотало під «ложечкою», Наум налив дівчині вишнівки, почекав, поки її щічки візьмуться ще густішим рум’янцем, потім спитав:

— Вона приходила до брата?

Палазя кивнула.

— Сама?

— А з ким же?

І тут Палазя, це золоте наливне яблучко, раптом вивезла таке, що Наумові сперло дух. У суботу, оцю, що буде, отець Степан чекає на гостю.

— Він що, сповідається тобі? — з недовірою спитав Наум.

Палазя сказала, що ніхто перед нею не сповідається, але по суботах, коли отець Софроній відпускає її на день додому, до неї іноді звертається янівський батюшка з проханням приготувати вечерю. Він не каже для кого, але Палазя про все здогадується. Солодкі хрунделики для чоловіків не печуть.

— Вона що — ночами приходить? — спитав Наум.

— А коли ж? — здивувалася йому Палазя.

Погана то прикмета — нахвалятися поставити комусь чорного хреста чи вдавати із себе чорного князя, бо все закінчилося тим, що суботньої ночі у Янівці впіймали самого Наума. Трьох червоноармійців, які з ним були, десь забрала нечиста сила, ніхто не знає, де вони поділися, а самого Наума привезли із зав’язаними очима в якусь припинду[64], і, коли йому зняли пов’язку, Наум подумав, що вже опинився на тому світі. Кліпаючи очима, при свічці він побачив перед собою того, кого вже не було серед живих.

— Впізнаєш? — спитав небіжчик.

— Впізнаю, — сказав Наум.

Перед ним сидів Дмитро Соколовський.

— Тебе ж убили, — сказав Наум.

— То й що?

— Чи, може, то був не ти?

— Може, й не я, — глухим, потойбічним голосом засміявся отаман.

Від того сміху мурахи поповзли по тілу Наума.

— Колись я тобі вже дарував життя, — сказав Соколовський. — Пам’ятаєш?

— Було, — кивнув Наум.

— Не каєшся?

Наум мовчав. У роті в нього стояв металевий присмак, наче під язиком він тримав монету.

— Ти ж колись був майже своїм.

— Я й тепер такий, — сказав Наум.

— Не бреши.

— Я доведу. Я можу працювати на вас.

— Не хочеться помирати?

— Не хочеться, — сказав Наум.

— Хочеш жити?

— Хочу.

— Знаєш, що доведеться робити?

— Знаю, — сказав Наум.

— Згоден?

— Так.

***

Його відпустили.

Щоб не випробовувати долю, отець Степан назавжди пішов з Янівки. Схожий, як дві краплі води, із братом Дмитром, він уперше допитав ворога, але залишатися в лісі не захотів. Маючи свої плани, пішов невідомо куди. Того ж таки дня, не попрощавшись, втекла від отця Софронія наймичка Палазя. Теж змандрувала не знати в який бік, бо, як виявилося, в Янівці вона ніколи не жила.

Схоже було, що Наум так і не здогадався, хто з ним розмовляв насправді, бо після того в оперативних зведеннях радомишльської Чека та міліції деякий час замість звичного «банда Марусі» знов писали «банда Соколовського».

Невдовзі від товариша Наума прилетіла до них «перша ластівка» — цидулка, яку хтось укинув у торбу «жебрака», що ходив по Радомишлю з катеринкою[65].

«Сов. секретно. Тов. Скороходову. В связи с успехами Красной армии на деникинском и петлюровском фронтах рассматривается возможность о направлении на вверенный вам участок частей интербригады, сформированной из мадьяр, китайцев и латышей, отличающихся особой твердостью и беспощадностью к к/р[66], как-то: отряды Фекетэ, Лю Си Ляна, Ко Гуа. Приказываю в ближайшее время установить места базирования банды Маруси и других бандитских группировок, а также определить села, наиболее активно сочувствующие бандитизму. Наши дополнительные силы уже подошли к Фастову…»

— Ідуть визволяти Україну від українців, — сказала Маруся.

Вони зупинилися у зруйнованому фільварку біля лісового урочища Довжик, де ще збереглося дві довжелезні стайні з почорнілою злежаною соломою. Кращого місця для відпочинку годі шукати. Надворі зривався колючий вітер і вже підвивав на горищі голодним вовком.

Солома була теплою. Якщо в неї застромити руку, то здавалося, що там досі ховається літо. Та й біля фільварку ще піднімалася така свіжа трава, що можна було пасти коней. Але в їхніх болотистих ведмежих закутках трава зеленіла навіть під снігом.

На соломі порозсідалися всі свої — майже самі горбулівці. З настанням холодів їхній загін почав танути, але Маруся не брала того до серця: проти зими так мусило бути. Менше людей простіше утримувати — легше з харчами, видніше, хто чим дихає. Розходилися ті, хто ще міг повернутися в теплу хату. Якщо колись «ведмежі кутки» дожидали санних доріг, то тепер, навпаки, вони боялися снігу. Розмови між козаками дедалі частіше зводилися до одного: доки все це триватиме й чим воно закінчиться? Вони потомилися, адже більшість із них почали воювати ще в світову, і відтоді майже не мали передиху. Мало було спочинку й ще менше просвітків. Надія то розгорялася, то пригасала, а війні не видно було кінця. На їхню землю сунули червоні, білі, німці, поляки, тепер, дивися, поперли ще й жовті — китайці, десь узялися мадяри, лотиші, калмики, башкири, посунули якісь покручі-інтербригади, і не було їм ні ліку, ані зупину. Вся світова війна враз перекинулася в їхній Край, де начебто всі воюють проти всіх, а насправді точиться битва за Україну.

Василь Матіяш уперше заговорив про закордон. Він сказав, що якщо вже геть ховати кінці у воду, то найкраще податися за Дністер.

— Хочеш скупатися у Дністрі? — спитала Маруся.

— Румуни наших не видають, — сказав Матіяш.

— Ти там був?

— Ні. Але я знаю, що краще йти за Дністер, ніж за Збруч.

— Я нікого не тримаю, — сказала Маруся.

— Чує моє серце, що наближається прогар.

— Не слухай його.

— Кого?

— Серця. Якщо воно заяче, то краще його не слухати, — сказала Маруся. — Краще вирвати його із грудей.

— Це в мене заяче серце? — образився Матіяш.

— Досі було левине, — сказала Маруся. — Не впускай у нього зневіру. Ця гадюка з’їдала ще не таких.

— То все доля. Від неї не втечеш.

— Будь сильнішим за неї.

— За кого?

— За неї. Долю, — сказала Маруся.

— Як?

— Вірою. Поки чоловік вірить у свою силу й перемогу, він сильніший за долю. Хіба ти не знав?

— А де її взять, тої віри? — спитав Матіяш. — Коли…

— Коли що?

— Василь питає, як бути далі, — став на бік Матіяша Іван Горобей. — Тут слабодухих немає, але нам треба знати, як бути далі.

Вітер надворі дужчав. Він співав пісню голодних вовків.

— Треба прориватися на з’єднання з нашою армією, — сказала Маруся.

— Знов чіплятися за крило галичан? — спитав Матіяш.

— Чому галичан? Ми пристанемо до армії Петлюри.

— Де вона?

— Близько.

— Хтось бачив її?

— У мене теж є серце, — сказала Маруся. — І воно чує.

Вона всміхнулася до Матіяша.

— А хто це казав, що Петлюра не бере повстанчі загони до армії? — спитав Матіяш.

— Я казала. Але становище змінилося. Думаю, що тепер там на вагу кожна одиниця. Якщо ні, будемо тут… — Маруся помовчала й додала: — Будемо тут держати Україну.

— А що з Несміяном? — жуючи соломину, спитав Іван Горобей.

— Не знаю, — сказала Маруся. — Чекаю вісток від Ангела. А поки немає зими та ще можна зібрати бригаду, треба йти у бік Фастова.

— На червоно-жовтих? — спитав Матіяш.

— Таких гостей краще зустрічати в дорозі, ніж виглядати удома.

4

Під натиском денікінців Галицька армія відходила на захід.

Украй знекровлені боями — роззуті, роздягнені, без амуніції, ліків — стрільці з настанням холодів почали масово хворіти на тиф. Прийшов четвертий ворог, спершу невидимий, а тепер набагато страшніший за всіх разом узятих, — він докінчував війну чорною косою. До кінця жовтня плямистий і поворотний тиф поклав до шпиталів більшу половину галицького війська — понад десять тисяч стрільців і старшин, а вже в листопаді у ньому залишилося якихось дві тисячі боєздатних вояків[67]. Це була моровиця — люди щоденно гинули сотнями.

Шпиталі, нашвидкуруч облаштовані у приміщеннях, непридатних для лікування, були переповнені хворими, покинутими на Божу волю в Немирові, Вінниці, Жмеринці, Літині, Барі… На всю Галицьку армію припадало тридцять два лікарі, половина з яких померли ще на початках епідемії. Перевозити хворих залізницею не було змоги, бо залізничники не підлягали військовій команді й тут панував цілковитий хаос. Цивільні службовці діяли на власну руку, шукаючи зиску, часто вдавалися до відвертого саботажу. Повсюдно бракувало вагонів та паротягів, тоді як цілі ешелони безладно скупчувалися на станціях, загороджуючи тор один одному.

Хто ще був здатен до пішого маршу — з останніх сил місив багнюку на розгаслих дорогах; поріділі стрілецькі колони скидалися на похоронні процесії. Люди падали з ніг непритомні, ті, що їхали на возах в обозі, один по одному мерли, як мухи.

Сумні вістки доходили й від наддніпрянців: Дієва армія теж змаліла, зазнала поразки біля Вапнярки, Тиманівки, Крижополя, втратила Могилів і, розріджена тифом, відкочувалася на північ, до Старокостянтинова й Любара.

Це була катастрофа.

В обозі помер Петро Гультайчук. Він відмовився лягти до шпиталю, сказав, що смерть там його знайде швидше, ніж у дорозі. Довго був у гарячці, потім, прийшовши до тями, зняв із себе руді англійські штиблети й попросив Михася Проціва, аби той узяв їх собі. Михась, у якого від чобіт на ногах лишилися хіба що халяви, розсердився.

— Но-но! Ти мені паніку тут не сій!

— Михасику, цить! — сказав Петро Гультайчук. — Я, мо’, ще хвильку маю, а ти мене перебиваєш. Озуй черевики, бо мусиш дойти до Львова. А там недалеко… ти знаєш. Зніми з мене хрестик, бо я не здужаю.

— Таке придумав.

— Цить, Михасику, цить. Передай сей хрестик мóї Зені. Най зодягне малому. Скажеш… Ти знаєш, що сказати… Сей хрестик видів усе. Видів і чув. Як я сі тішив і як умирав.

Петро Гультайчук знепритомнів і більше очей не відкрив. Михась Проців хотів зодягти на нього, вже мертвого, англійські штиблети, але Станімір сказав, що не треба. Волю небіжчика треба виконувати.

Михась узувся й прочитав над Петром молитву. Капелана вони вже не мали. Отець Михайло Якубів з Розвадова відійшов ще раніше.

Як несли Петра Гультайчука до ями, то Михась Проців узяв його за босі ноги, а Мирон попід руки. І тут раптом небіжчик вирвався з Миронових рук і полетів угору, полетів просто до неба. Мирон спершу злякався такого дива, та потім зрозумів, що то не Петро полетів угору, а він, Мирон, падав донизу. Падав він мало, земля була під ногами, але Миронові здавалося, що він летить і летить у безодню.

Коли очуняв на фірі, то хапався за думку, що в нього тиф поворотний, бо це набагато краще, ніж плямистий. Деякі хлопці, хто дужчий, переходжували поворотний тиф на ногах. Мирон уже кілька днів відчував кволість у тілі, біль у голові й біля серця, поволі підіймалася температура, та навіть тоді, коли побачив на животі червоні плями, ще не хотів вірити. Але Станімір теж помітив, що в Мирона почервоніли очі й лице.

— Все, братику, — сказав Осип. — Лишаємо тебе в Калинівці.

— Ти що?.. Там не нині-завтра будут москалі.

— Як будут, то білі. А це вже не страшно.

— Що ти кажеш?

Далі Станімір городив таке, наче в нього теж почалася пропасниця. Мирон був певен, що хтось із них двох марить — або він, або Осип. Але Станімір казав правду. Опинившись на межі загибелі, Начальна команда Галицької армії, щоб зберегти цілість війська й життя людей, підписала з денікінцями перемир’я, за яким їхня армія увійшла до складу збройних сил Юга Росії.

— Ні! — крикнув Мирон, але не почув свого голосу.

— За угодою ми зберігаєм за собою повну автономію, — сказав Станімір. — Залишаються наші бригади, курені, команданти…

— Ні!

— Ми не беремо ні їхніх погонів, ні присяги.

— Ні! — з останніх сил повторював Мирон, але Станімір лише по його губах бачив те «ні». Мирон уже не міг відтягти голосу.

— Ми взяли за собою право не воювати з українською Дієвою армією, а тільки з большевиками, — сказав Станімір. — Це був наш останній шанс на спасіння.

Мирона знудило, до горла підкотилася блювота.

Потім його довго везли на фірі, і від того, що вона тряслася, боліло все тіло. Нарешті хтось запитав, чи він може стати на ноги. Ні. Вони, його ноги, були напхані тирсою, а коліна розм’якли. Той хтось запитав його прізвище, Мирон сказав, але й тут не почув свого голосу. Він навіть не бачив того, хто його питав, тільки бачив хреста. Хрест був червоний, схожий на налитого кров’ю павука, який ворушив лапами.

Чув, як його стригли, і там, де оголювалася голова, було холодно в мізки. Потім холод повіяв у груди, наче там, біля серця, відкрилася дірка, і в неї свистів вітер. Хтось (мабуть, лікар) водив пальцем по грудях. Мирона взяв страх, що лікар залізе пальцем йому до серця.

І знову — чорне провалля. Мирон не знав, коли він опритомнів — через день, тиждень, місяць? Опритомнів від того, що дуже хотілося пити. Лежав на соломі, а поруч ворушилися якісь люди. Лапайдух[68] дав йому води, потім грудочку цукру, вона, та грудочка, так гучно захрумтіла у нього в роті, що ледве не розкололася голова. Миронові здалося, що він уже не людина, а кінь.

Потім він побачив себе не на соломі, а в труні, застеленій сухою травою, і чудно було від того, що він лежав у домовині, а бачив себе збоку. Видів, як підійшла до труни мама Марія і сіла над ним.

— Що, обдурив іс мене, сину? — з докором запитала мама. — Казав, що сі вернеш домів, а сам умер. Лишив мя саму.

— Простіть, — хотів сказати Мирон, але сказати не вийшло, бо він був мертвий.

— Тато твій і брат загинули у бою, а ти сконав у гнилій соломі, як пес. Казав, що приведеш мені невістку, а де вона? Ото моя невістка? — мама показала очима в темний куток, де сиділа обстрижена жінка із запаленими божевіллям очима.

— Що ви, гаспиди, наробили? — раптом закричала обстрижена. — Він же любив мене за косу, а ви її відтяли!

Мирон придивився до нещасної і зрозумів, що він не мертвий. Ця жінка лежала на соломі поміж чоловіками давно й весь час голосила за своїм відрізаним волоссям. Мами Марії тут не було та й не могло бути.

Він відчув себе живим, але так, наче голова його лежала окремо від тулуба. Навіть почув над собою голос: «Живий». На тій голові, що лежала окремо, йому розімкнули ножем зуби і влили до рота якусь рідину. Він знов побачив, що довкола нього лежать на соломі люди. Це були напівмерці, вони ще подавали ознаки життя. Обстрижена жінка кричала, хтось стогнав, хтось марив, а той блював прямо в солому. Здавалося, що всі вони лежать у вогкій силосній ямі, повній смороду й нечистот.

Днів не було. Були тільки ночі й жовті липкі вечори.

Іноді йому здавалося, що вже видужує. Одного разу навіть побачив свого ангела-охоронця. Спершу відчув себе на ногах — стояв на вершині Альп серед голих скель, які раптом почали осідати вниз зі страшенним гуркотом. Коли гори обвалилися, він опинився на крихітному острівцеві серед безмежжя води. Вода тхнула кров’ю. Мирона охопив розпач, але невдовзі до нього підплив ковчег. На веслах сидів білий ангел.

— Не бійся, випливемо, — сказав ангел, і Мирон упізнав у ньому діда Чепурного із хутора Вищенького.

— А де Маруся? — спитав Мирон.

— Скоро вона до тебе прийде, — сказав дід Чепурний.

5

На їхньому шляху в напрямку Фастова лежало містечко Брусилів, яке своїм большевицьким духом дражнило ще Дмитра Соколовського. Тутешній волосний парком був завзятіший за повітовий, тому торік до Брусилова большевики навіть були перенесли на кілька місяців свій окружком із Радомишля. Тут у них був шапірограф, на якому місцеві «пролетарі» Боря Теслер і Яків Гохват друкували прокламації, а розклеювала їх Роза Гулько.

Коли Дмитро Соколовський провітрював Брусилів од большевицького сопуху, побувала в цьому містечку й Маруся, але тоді брусилівська совдепія відмоглася лише переляком. Місцеві крамарі зустріли отамана з хлібом-сіллю, сказали, що вони за Українську Народну Республіку, а що кілька людей іншої думки, то це діло таке, не буває отари без паршивих овець. Даруйте, пане отамане, сказали крамарі, і прийміть від нас коровай, десять мішків борошна, п’ять мішків цукру та солі трохи, ще й сім пудів гороху, примовляли крамарі, як по писаному, віддаючи отаманові свій пошанівок. Дмитро розм’як через «Українську Народну Республіку», потрощив лише парком, у якому, певна річ, не застав ні Борі Теслера, ні Якова Гохвата, спалив шапірограф, а Розу Гулько горбулівські козаки таки впіймали на містку через Здвиж, тільки що ж ти, чоловіче, зробиш з дурною дівкою — наклеїли їй на сідниці дві прокламації, печаті поставили та й відпустили.

Тепер же Брусилів, що лежав на їхньому шляху в напрямку Фастова, обсадився такою залогою, що сплоха не візьмеш. Тільки-но вчора зайшла сюди червона частина, піші й кінні, всі й не вмістилися в колишньому маєтку поміщика Олексія Синельникова. Хто воно й що — ніхто до пуття не знає, бачили тільки, що серед червоноармійців чимало китайців, ще, кажуть, є мадяри й лотиші. Зайшли до містечка, поки що нікого не чіпають, бо їх загодили харчами та горілкою ті ж таки крамарі.

Маруся оголосила ширшу збірку в лісі, що підступав до містечка із двох сторін, облаштувала свій штаб там-таки в Батиєвому урочищі, а в неділю зранку сама пішла в розвідку. Зодяглася, як сільська дівчина, в сіренький сачок[69], хустину закутала низько на очі, поклала в кошик півкопи[70] яєць і пішла немов на базар тією дорогою, що вела від села Озеряни до Брусилова.

Ранок був сонячний, але холодний, досвітній приморозок навіть прихопив калюжі тонким льодком. Містечко жило своїм звичним життям; Марусю давно дивувало, що, незважаючи ні на яке нашестя, люди так само сходилися на торговицю, базарували, справляли весілля, хрестини, гуральні гнали горілку (солодку брусилівську оковиту колись знали навіть у Києві), чинбарні чинили шкіру, дігтярні смерділи дьогтем, триповерховий Дриговий млин тепло пах борошном, і все те виблискувало проти холодного сонця черепичними дахами, яких у цьому містечку було більше, ніж де, адже брусилівська цегельня випалювала найкращу в повіті черепицю і під нею червоніли навіть дерев’яні воловні, що стояли по лівий бік од гуральні.

Маєток Синельникова стояв у старому липовому парку якраз обіч тієї дороги, що вела від Озерян до середмістя. Великий цегляний дім з прибудовами був обнесений червоним муром, наче тут зводилося не житло, а фортеця, і хоч господар давно накивав звідси п’ятами, саме тепер на вході до садиби біля залізної брами чатувала військова сторожа — два вартові у сірих шинелях і кашкетах з червоними зірками. Дуже кумедний вигляд мав один із цих стійчиків, бо до його шинелі зовсім не пасували лапті з обмотками. То були навіть не солдатські обмотки, а грубі суконні онучі, обмотузовані на литках сирицею.

З вигляду це були незлостиві хлопці, ніякі не китайці й не мадяри, звичайні кацапчуки, які навіть зраділи, коли наївна сільська дівчина підійшла до них ближче й завела розмову. Вона запитала у «роднєнькіх», чи не доводилося їм зустрічати такого собі Івана Петрова, це її брат, червоний командир, але вдома про Івана давно вже не чули — чи хоч живий? Ні, вони не знають командира Івана Петрова, сказали червоноармійці, але можуть розпитати про нього у своїй частині, і якщо «мілашка» прийде до парку ввечері, то вони дещо знатимуть. Ох, чим же я вам віддячу, сказало наївне дівча і вже хотіло було пригостити «роднєнькіх» яйцями, та передумало й забідкалося, що ввечері його не випустить з хати матуся, а от серед ночі воно могло б непомітно втекти з дому, хоч і боїться ходити ночами. Хіба що прийде удвох із подружкою. Це так сподобалося «роднєнькім», що вони обоє закивали головами — вночі буде найліпше, тоді вони вже звільняться від варти і, коли всі поснуть, вийдуть ген до тієї альтанки, що стоїть у закуті парку. Домовилися про зустріч опівночі, і Маруся пішла собі далі, пішла на міст через річку Здвиж, яка тут завжди була тихоплинною, а тепер від холоду стала іще повільнішою.

Ярмарок був не таким велелюдним, як годилося йому бути в неділю, ніхто не кричав і не згукував до товару, на торговиці не було ні коней, ні худоби, ні птиці, базарувальники перемовлялися майже пошепки, але і з тих перешіптувань Маруся довідалася багато. Поки вона обміняла у крамаря Янкеля півкопи яєць на стареньку картату хустку, то вже знала, скільки червоні запросили фуражу для коней, скільки загадали випекти хліба, яку мірку горілки замовили на вечерю для штабу. Цього разу гостювальники, слава Богу, не розквартировувалися по хатах, розмістилися в маєтку Синельникова, але трохи їх зупинилося і в волосній міліції, що ташувалася по той бік Здвижу в просторому, хоча й дерев’яному, будинку відставного капітана Алєксандра Пушкіна, котрий також здимів з містечка ще на початку війни. Воно трохи смішно, але цей капітан Пушкін справді доводився якимось прародичем поетові Алєксандру Пушкіну, бо саме до його предка Миколи Васильовича Пушкіна, колишнього власника цього містечка, поет приїздив у гості, і, кажуть, якраз тут, у Брусилові, він програв у карти поручникові Єршову свою казку про горбоконика, яку той потім видав за свою. Так оце в тому будинку Пушкіна цього вечора заповідалася весела гульня, бо, окрім восьми штофів горілки, було замовлено ще й грамофон.

Маруся пройшлася біля того дерев’яного теремка, де було програно в карти казку про горбоконика та Іванушку-дурника (тут їй сподобався різьблений ґанок, піднятий над землею: якщо під такий рундук підкласти соломи, то весь теремок спалахне як свічка, а великий вогонь уночі має свою особливу силу та враження), потім вона заблукала на дальній куток Тихі Верби, за яким у дубині «ненароком» набрела прямісінько на червону заставу. Однак тут москалики виявилися суворішими за тих, що охороняли Синельниковий маєток, — їхній командир, не вступаючи з Марусею в довгу балачку, сказав, аби «саплячка умативала атсюда па дабру, па здарову».

Маруся його послухалася і, поки дісталася до Батиєвого урочища, вже мала чіткий план нічної операції. Вона навіть пошкодувала, що зібрала забагато людей під Брусилів, бо це мусив бути блискавичний напад, який потребував не сотень, а кількох десятків козаків.

На ніч зривався вітер, небо знову захмарило, але негода партизанам часто була на руку. У лісовому ярку, де Марусин штаб розмістився на двох пеньках і колоді, було затишно. На коротку нараду вона запросила, окрім ад’ютанта Василя Матіяша, лише командира кулеметної сотні Матвія Яковенка та Івана Горобея. Діставши накази, вони пішли готуватися до операції, а Маруся ще покликала Санька Кулібабу й дала йому зелену картату хустку й спідницю.

— А це для чого? — не зрозумів Санько.

— Цієї ночі будеш моєю подружкою. Мусиш добре поголитися й перевдягнутися в дівчину.

— Яка з мене дівка? — вдавано образився Санько, передчуваючи цікаву роботу.

— Ще не знаю, — сказала Маруся. — Побачимо.

Опівночі вони вдвох підійшли до альтанки, де їх з нетерпінням ждали два «кавалери», і гарна чи погана дівка вийшла з Санька Кулібаби, але, перш ніж її розгледіти, залицяльник у лаптях дістав удар кинджалом у горло. Його товариш, що видивлявся на Марусю, навіть не встиг обернутися на тихий зойк. Вхопивши москаля за голову, Санько і його полоснув по горлянці, хоча зручніше було загородити лезо поміж лопатки. Але обидва джиґуни були в таких грубих шинелях, що Санько побоявся схибити й вирішив їх не колоти, а різати, як курей. Більше крові, зате менше шуму.

За липами виринула ще одна постать — це був Пилип Золотаренко. Вони із Саньком швиденько перевдягнулися в шинелі й натягли кашкети з зірками. Хоч як було гидко, але Санькові довелося ще й перевзутися в лапті. Вони підійшли до брами, не викликаючи підозри, бо вартові думали, що повертаються свої. Цього разу тут стовбичили два китайці, які навіть не спиталися «пропуск». Їх теж прибрали без жодного писку. Тільки Санькові стало ніяково від того, що китаєць, якому він вгородив кинджал у шию, навіть конаючи, не зводив з Санька очей. Ніби хотів запам’ятати його, щоб помститися на тому світі.

У парку від дерев почали відокремлюватися ще людські силуети, й незабаром до брами гусаком потяглося четверо козаків із в’язками ручних гранат (по три вкупі) та хлопці Матвія Яковенка з кулеметами «шоша» і «люїс». На подвір’ї було тихо, великі венеційські вікна хоромів Синельникова тьмяно поблискували проти нічного неба. Ці вікна ніби зумисне зробили такими широкими, щоб у них зручно було шпурляти бомби.

Козаки тулилися біля стін, чекаючи, поки всі займуть свої місця довкола будинку. На подвір’ї згущувалася напружена тиша, яка от-от мала розлетітися на шматки. Сигналом став брязкіт скла, коли Семен Помпа з усього розмаху запустив у шибку першу в’язку «мільсів», і ще до того, як вони розірвалися, в решту вікон теж полетіли гранати. Оглушливі вибухи один по одному струсонули будинком, разом із ними забряжчало скло, почулися крики поранених. Козаки, що метнули гранати, в одну мить відбігли до парку, звільняючи простір для кулеметників. Хлопці Матвія Яковенка сипнули з ручних скорострілів по вікнах і дверях, хоча з тих дверей ніхто не виходив, усе, що лишилося там живе, лементувало, стогнало й шукало, в яку шпарину забитися. Але й крізь гучну тріскотню та галас Маруся почула, що така сама атака з гранатами й кулеметами заклекотіла там, де стояв будинок волосної міліції. Дивна посмішка майнула в її розкосих очах, коли репання «мільсів» та стрілянина долетіли з-за Тихих Верб, де гніздилася ворожа застава. Цього разу Маруся вирішила не чіпати її до початку нальоту на маєток, щоб не сполохати основну силу ворога, — удачу обіцяв лише одночасний напад на всі червоні осідки. Нічна операція тривала кілька хвилин.

Вони ще не встигли відійти за містечко до коноводів, як половину нічного неба залила жовтогаряча заграва. То палав дерев’яний терем міліції. Звідти ще долинали постріли, — мабуть, ті, хто вцілів у будинку після гранат, вискакували з вогню і потрапляли під кулі. Велике полум’я серед ночі мало свій особливий зміст. Санькові Кулібабі зробилося весело. Тільки тепер його попустили нерви, і він пошкодував, що все так швидко скінчилося. Дарма вони не вскочили до маєтку й не навели там лад до кінця. Можна було розжитися на нову зброю, одежину, а там, дивися, і на коней. Але вголос Санько про свій жаль навіть не заїкався: накази Марусі обговоренню не підлягали.

Біля коноводів уже стояли хлопці, які вкоськали заставу. Їм на трофеї пощастило більше — Оверко Лапай приволік на коліщатках «максима», у декого за плечима стриміло по дві рушниці.

Підождали тих, що робили наскок на міліцію. Вони когось несли на руках. Поранило Семена Гарманчука. Хтось таки вистрілив із вікна, куля влучила Семенові в живіт. Він тяжко стогнав і просив води. Пораненому в живіт пити не можна, але зараз про те ніхто не думав. Кожному хотілося догодити Семенові, тільки ні в кого не було баклажки, бо вони вибиралися сюди ненадовго. Матвій Яковенко націдив води з охолоджувача кулемета в шапку й уволив Семенову волю.

Відійшли в Батиєве урочище, а до ранку вже були в Плютовському лісі, за дванадцять верст від Фастова й за двадцять п’ять від Попільні, неподалік якої стояла Несміянова «Група військ, повстала проти Комуни». Від загону відкололася пилиповецька сотня, якою ще недавно командував Матей Мазур. Їхні козаки були невдоволені, що Маруся не дозволила потрусити містечко, де можна було забезпечитися теплішою одежиною (Брусилів славився своїми кожухарями), взуттям, цукром і спиртом. Маруся в цьому ділі була непохитна — якщо раніше вона карала степчиків[71] нагаями, то тепер засуджувала до розстрілу.

Із Плютовського лісу вона вислала розвідку до Фастова, а сама — одним-одна — подалася туди, куди кликав її невідступний голос чи то лихого передчуття, чи відчаю, чи самої смерті. По дорозі заскочила на близенький хутір Млинок, де жив «свій чоловік» Гнат Свербивус, знаний на всі околишні села мірошник (його млин стояв у лісі над річкою Кирша), і зробила там обмін, який сама собі не могла пояснити. Той самий голос підказував їй пересісти з білого араба Нарциса на сірого коника, того, що колись вона позичила в отамана Дякова, а потім, повернувшись із Гощі, залишила його на хуторі у Свербивуса, аби доглянув до слушного часу. Жаль було розлучатися з Нарцисом, однак він дуже вже впадав у вічі, — як на теперішній час і непевну дорогу їй більше підходив сірий коник, значно менший за Нарциса, невгаданої породи, з маленькою головою і короткими вухами, але прудкий і надійний, уже випробуваний у гарячому ділі, коли виніс із халепи її разом з Мироном.

Марусі здалося, що сірий її не тільки впізнав, а й зрадів, коли вона його осідлала, — заграв ногами, метельнув хвостом, тріпнув гривою, вухами й на перше «но!» пішов у такий рівний кар’єр, наче земля стелилася йому шовком.

6

— Я теж помер не героєм, — сказав йому батько. — Воював як умів, і ту срібну медалю хоробрости другої кляси, що приніс її мамі однорукий Юрко Маруняк, я заробив по совісті. А згинув гет по-дурному.

Вони з татом сиділи на дроговизькому цвинтарі біля каплички, жовто світило сонце, і чудно було Миронові, що тато загинув, а тепер ось явився живий і розповідає про свою смерть. Та потім Мирон здогадався, що це не тато прийшов з того світу, а навпаки, він, Мирон, одійшов у засвіти, де вони не могли розминутися.

— Ми обороняли місток перед селом Головецьке, — розповідав батько з таким лицем, наче Мирон дивився на нього крізь жовте скло. — Саме тим мостом москалі хтіли продертися до села, аби оточити Маківку. Бої були скажені, а відтак раптом упала тиша. Великдень! Нам переказали, що ворог оголошує на три дні перемир’я. Ми, як ховрахи, повистромляли голови з окопів — мовчок, тоді гет повилазили на позиції — тиша. Тілько, видимо, з їхніх окопів махают до нас кашкетами. Свято, мир, благодать! Сонечко світит по-великодному, трава на лужку зеленіє, у синім небі ні хмаринки. А тут ще люди з села нанесли нам свяченого — крашанок, пасок, ковбас, будженини. До свята нам видали й рому, запаслися в баклажки. Коли чуєм: співают наші вороги по той бік долини «Христос воскрес!». Ми так сі здивували, що на радощах відповіли їм нашим славнем «Ще не вмерла Україна!» Тоді видимо — відірвалася від їх окопів купка людей, ідут просто до нас, ідут без крісів, дехто махає хустинкою. Ми — назустріч!

Відки ви, питаємо. З Поділля! — кажут. Говорят по-нашому, христосаютьсі, братаютьсі, бо ми ж таки й були братами-українцями. І це вперше отак сі зустріли. Сльози течут, ми, не стидаючись, розмазуємо їх по писках, як дітваки. Ти, синку, можеш догадатися, що сі діяло в моїй душі! Я думав, що кінець війні, і боявся тільки, щоб серце не розірвалося від радости. Так мені чогось зробилося, що я знов заспівав наш славень, лиш замість «Ще не вмерла…» співав «Вже воскресла…»

А на другий день замирення наша сотня одійшла з долини на заліснений схилок. По полудню я вирішив сі прогуляти по узліссю, краса ж яка, перше листячко пішло по деревах, пташки співают, все цвіте й пахне, ряст поріс килимами, я ще його й потоптав, аби на той рік діждати, і тут раптом — лусь! — луснуло моє бідне серденько не від радости, а від ворожої кулі. Бо там навпроти нас уже не подоляки стояли, а московити, поріддя брехливе й підле. Тож я, синку, впав на синий ряст зовсім не по-геройському, то мене записали в герої, бо сталося то на Маківці, а пропав я, можна сказати, ні за цапову душу. Але як вже є, — батько винувато розвів жовтими, наче виліпленими з глини, руками. — Тільки пам’ятай, синку, мою науку: якщо сі доведе мати діло з москалем, ніколи-ніколи йому не вір. Особливо сі стережи його, коли в тебе свято, коли похорон, коли ти найменше очікуєш його нападу. Найдужче пильнуй — коли москаль пропонує замирення. Тоді не дрімай, тоді він нападе неодмінно… А тепер іди.

— Куди? — не зрозумів Мирон.

— Нам з тобою не по дорозі, — сказав батько. — Ти ще живий. Ти, синку, ще сі видряпаєш…

Він чудно всміхнувся, і від того лице його, виліплене з жовтої глини, взялося тріщинами, а потім і зовсім розсипалося.

***

Він її не чекав, не хотів, щоб вона його, немічного, бачила в такому жалюгідному стані, і тихо радів, що Маруся ніколи не знайде його в цьому шпиталі-хліві, де він лежав у гнилій соломі, як безпорадна худобина. Його казка лишилася в тому минулому, до якого не було вороття, і єдине, за чим він тепер шкодував найдужче, це те, що не встиг їй сказати головного — того, що могло б поєднати їх навіть після його смерті. Він думав, як би це їй передати, але на таку його волю, хай і останню, не було жодної ради. Іноді виринаючи з темряви забуття, Мирон обливався холодним потом від усвідомлення катастрофи, яка спіткала його (його!) армію, спіткала Велику Україну, не кажучи вже про його нещасну Галичину, якій не судилося дочекатися своїх оборонців, що так зухвало рушили на Львів через Київ.

Він поклав собі рішенець, що як тільки зможе переставляти ногами, то хай там яка недуга в ньому сидітиме, а він утече з цієї нори: ліпше помре по дорозі до своїх під голим небом, ніж здохне отут, як пес. Одного разу він справді зіпнувся на ноги і стояв так, затиснувши в жменях жмутки соломи, ніби тримався за них; усе тіло тремтіло, підгинались розм’яклі коліна, в очах мерехтіли метелики. Не було тут ні бильця, щоб ухопитися, ні стіни, на яку можна зіпертися (попід стінами лежали болящі), і, ступивши крок-другий, Мирон звалився на солому, ткнувшись лицем у підошву чийогось великого черевика. Черевик був твердий, як камінь, бо й нога, взута в нього, уже захолола й затверділа.

Знов потяглися незміряні ночі, жовті липкі вечори, а білого дня не було. Білий день йому навіть не марився.

Вона прийшла до нього вночі, він зрадів, що в темряві Маруся не побачить усієї тієї срамоти, в якій він карався. Та хіба лише він? Уся його армія опинилася в проваллі, половина її вже була під землею, без хреста й знаку, тисячі й тисячі стрільців знемагали в пропасниці, а ті, хто з останньої моці ще тримався на ногах, силкувалися зберегти жменьку війська у цілості, вирятувати його будь-якою ціною, бо ганьбу ще можна покутувати кров’ю, а загибель цілої армії не лишала жодної надії.

І він сказав їй так, як говорив йому Станімір:

— Ми ж не взяли ні їхніх погонів, ні хоругв, ні присяги…

— Це ваш вибір.

— Хіба вибір між смертю і шансом на подальшу боротьбу є зрадою? — спитав Мирон. Він і себе про це часто запитував.

— Виправдання важиться підсумком, — сказала Маруся. — Побачимо.

Дивно, що в темряві він виразно бачив її обличчя, бачив родимку над кутиком вуст, бачив, як тривожно блищать її очі. Його взяв острах, що вона зараз піде й він знов не встигне сказати їй те, що носив у собі давно.

— Зайченя… Я хотів тебе попросити…

— Кажи!

— Ми програли війну. Цю війну ми програли. Нас не вистачило на чотири фронти…

— Війну, може, й так, — сказала вона. — Але не боротьбу. Боротьба не має кінця без осягнення мети.

— Звісно. Тільки… я не хочу, щоб вони тебе вбили, зайченя. Тобі треба відійти з цього пекла. Ти ж хочеш, щоб моя душа мала спокій? Поїдь до моєї мами Марії у Дроговиж. Це недалеко від Миколаєва[72]. Мама тебе, зайченя, заховає у пазуху. Вона врятує тебе, ти перебудеш у неї лиху годину. А ще ліпше, коли станеш їй за дочку.

— Чому не за невістку?

— Не перебивай мене, зайченя. Спитаєш Марію Гірняк, вона живе біля церкви, і прізвище її у дівоцтві було Підцерковна. Ти знайдеш, ти дійдеш, ти ж умієш пройти там, де не вміє ніхто. Обіцяй мені, зайченя.

— Я не хочу без тебе.

— Згодом я тебе там знайду. Бігме.

Він присягнувся їхнім словом, сподіваючись, що вона на знак згоди відповість йому усмішкою, але Маруся не всміхнулася.

— Не знаю, — сказала вона. — Блискавка найчастіше вбиває того, хто втікає від неї.

7

Поява Марусі в Зозулинцях, де затримався на перемарші 2-й курінь 8-ї Самбірської бригади, не здивувала Осипа Станіміра. Він уже втратив здатність будь-чому дивуватися, на його вимученому обличчі лежала печать незгладимої туги й розгубленості. Розмовляли вони в напіврозваленій клуні, яка більше скидалася на хвилеве пристановище біженця-погорільця, ніж на військовий штаб. Осип сидів на снопі кукурудзиння й, посмикуючи свого правого вуса, повторював одне й те саме:

— Ми ж не взяли ні їхніх погонів, ні хоругв, ні присяги… Так вийшло…

— Могли б і взяти, — сказала Маруся. — Яка тепер різниця?

— А як могло бути інакше, якщо… обсадити, але не стріляти?.. Ми вимагали від Начальної команди дати нам ясні розпорядження. А у відповідь чули одне: тримайтеся, ніяких сутичок, провадяться переговори…

Маруся мовчала.

— Ви були тоді в Києві? — спитав Станімір, наче забув, що повстанцям заборонили входити в місто.

Але Маруся сказала:

— Була.

— Де?

— На Бесарабці. І біля Лук’янівської тюрми.

— Ну, то ви знаєте… — чогось зрадів Станімір. — Нам наказали обсадити найважливіші об’єкти, але не стріляти. Тільки перемовлятися. А як ся перемовляти з москалем, який знає лише брехати?

— Що тепер говорити? Я хотіла спитати…

— Його тут немає. Він у шпиталі.

Станімір, ще як тільки побачив Марусю, здогадався, що вона розшукує поручника Гірняка. Він не міг їй сказати нічого втішного, окрім назвати місце шпиталю. Маруся вже поривалася йти, але Осип притримав її за лікоть і знову завів своєї:

— Ми цілком автономні. Не взяли ні їхніх погонів, ні хоругв, ні присяги, тільки й того, що тепер не воюємо з ними. Направду це не військовий союз із денікінцями, а таке собі тимчасове замирення. Тактичний маневр, розумієте? Бо як воювати? Армію докінчує тиф.

Марусі здалося, що Станімір схибнувся. Він раптом сказав:

— Я б вам не радив туди йти.

— Куди?

— До лічниці.

— Чому?

— Бо ви його не впізнаєте. Я був там. На це неможливо дивитися. Та й небезпечно. Вам це вже ні до чого.

Станімір подумав, що вона його зараз ударить. Він був не проти. Йому навіть хотілося, щоб вона його вдарила.

— Прощавайте, пане сотнику.

Маруся вийшла надвір, де її дожидав сірий.

Станімір вискочив услід за нею і, гарячково риючись у кишені, майже закричав:

— А оце ви бачили?

Він тримав за бирку ключа, який коливався в його руці, як маятник. Це був звичайний замковий ключ з плескатими зубцями на кінці металевого стрижня.

— Не розумію, — сказала Маруся.

— Це ключ від київської Думи. Ми взяли її, Київ був наш!

Маруся скочила на сірого й погнала в бік поля.

Станімір дивився їй услід, аж поки Маруся не сховалася за пагорбом.

Нерви його розпряглися. Станімір заплакав.

***

Шпиталь містився в приміщенні, яке найменше годилося для лікування тифозників. Це була спіжарня[73] давно покинутого фільварку, нашвидкуруч пристосована під лазарет. У відгородженому дощаною стіною передсінку тулилася вся «канцелярія» шпиталю, де Маруся застала одним-одного лікаря. Зодягнутий у військовий плащ поверх халата, він спав за столом, поклавши голову на схрещені руки.

Прочинивши ще одні двері, вона зайшла до приміщення, де лежали хворі. Це була обитель самої смерті. У темній величезній коморі Маруся не побачила жодного ліжка, напівживі подоби людей лежали покотом на долівці, застеленій соломою, що від сирості й нечистот стала вже перегноєм. Не було чим дихнути: змішаний сморід блювотини, поту й сечі завис тут хмарою випарів. Стрільці лежали в мундирах, прикриті плащами, шинелями, ряднами, які не рятували від холоду, бо весь лазарет опалювала однісінька залізна пічка з виведеним крізь розбите вікно димарем. У ще одному вікні розбита шибка була заткнута тією-таки соломою.

Стогони, марення, крики й шепотіння непритомних людей зливалися в моторошне ячання суцільного болю і відчаю. У сутіні всі хворі були на одне лице, але серед них Маруся не бачила того, яке за версту розпізнала б у темряві. Її також ніхто не впізнав, не кликав, лише якась обстрижена мара зіп’ялася на лікті й, світячи біснуватими очима, заверещала:

— Що ви, гаспиди, наробили? Він же любив мене за косу, а ви її відтяли!

Маруся лиш тепер здогадалася, що серед хворих вояків опинилася тифозна жінка. Поруч неї лежав на соломі жовтий, як глина, стрілець, але йому було байдуже, де він і біля кого.

Лихе передчуття, яке давно млоїло Марусю, пробрало її морозом.

— Мироне! — тихо покликала вона, розглядаючись навсібіч і тамуючи віддих. — Мироне!

Але її голос так само злився з ячанням невтолимого болю й розпуки. Ніким не почутий, без надії на відповідь. Мирона тут не було.

— Він любив мене за косу… — скімлила обстрижена. — Він пішов…

— Хто? Хто пішов? — перепитала у неї Маруся. — Мирон?

— Не знаю, як його звуть. Коло мене лежав, а тоді пішов.

— Куди?

— Додому, — сказала обстрижена. — Туди, куди Бог послав.

Маруся повернулася до передсінка, де за столом у тій самій позі спав лікар, впустивши голову на схрещені руки. Вона навмисне стукнула дверима, щоб його розбудити, але він не поворухнувся. На мить Марусі здалося, що цей чоловік мертвий. Вона з острахом поторсала його за плече.

— Пане докторе…

Він поволі підняв голову й подивився на неї відсутніми очима. Вони, його запалені очі, були червоні не від безсоння. Бідолаха й сам був хворий. Він спробував підвестися, але не зміг.

— Що ви хотіли? — спитав він.

— Ви… лікар?

— Лікар Охрімович.

— Я шукаю поручника Гірняка, — сказала Маруся. — Його поклали до вашого шпиталю.

— Гірняка? Це якого? — лікар Охрімович наморщив чоло, намагаючись щось пригадати. — Його вже немає.

— Куди його перевели?

— Він помер.

— Ні, — сказала Маруся. — Я запитую вас про Мирона Гірняка. Ще кілька днів тому він був у вас.

— Так, був. А вчора його поховали.

— Не може бути.

— Ну, чому ж не може? Якраз це тепер найчастіше й буває.

У його вичахлому голосі не було й краплини смутку. Він підсунув до себе заяложеного зошита, що лежав на столі, погортав його до останньої списаної сторінки й повів жовтим пальцем по окремому рядку.

— Поручник Мирон Гірняк, 2-й курінь, 8-ма Самбірська бригада, — прочитав він уголос. — А ви хто йому будете?

— Де його поховали?

— Там, де всіх. У нього немає своєї могили. Я б вам не радив туди ходити, — сказав він так само, як говорив їй Станімір. Тільки Осип говорив ще про живого, а лікар Охрімович — про мертвого.

— Він… у нього тут не лишилось нічого? Може, щось із речей…

— Ні. Ми такого не зберігаємо. Пандемія.

— Що?

— Епідемія. Під час епідемії речі небіжчиків підлягають знищенню.

— Так… звісно…

— А мені так угадується, що ви дівчина. Я не помилився?

— Це зараз має значення?

— Має. Хоч одного буде кому оплакати.

— Я не вмію плакати, — сказала вона.

Маруся вже була біля дверей, коли лікар Охрімович раптом її зупинив.

— Стійте!

Вона обернулася. Невже він скаже, що могла трапитися помилка? Але ні. Він сказав:

— Я хочу вам зробити добре діло. Ви така юна… Давайте я зроблю вам щеплення.

— Яке щеплення?

— Від тифу, певна річ. Якраз маю сироватку, вакцину з убитих мікробів. Я приготував її сам із крові вояка, котрий помер.

Він тяжко підвівся і, похитуючись, підійшов до полички, на якій стояв слоїк з бурою рідиною.

— Ні, дякую, — сказала Маруся.

Вона вийшла надвір, та потім ураз повернулася.

— Якщо ваша ласка…

Лікар Охрімович зробив їй ін’єкцію. Він хотів їй сказати, що оце і є все багатство, яке лишилося від мертвого вояка. Але це значно більше за пам’ятні речі, що могли від нього лишитися. Це те, що відверне смертельну загрозу й назавжди зостанеться в її крові. Навіть перейде нащадкам.

Та він цього не промовив уголос. Він був певен, що вона це знає і через те повернулась до нього.

***

Коли біда йде за бідою, та ще й не сама, а зі своїми небожатами, тоді настає катастрофа, в якій не лишається місця для щасливого випадку. Маруся розминулася з Мироном на відстані двох кидків палицею, коли вона, минаючи полями Самгородок, мчала на сірому до Попільні, а він, ледь переставляючи ноги (ніби заново вчився ходити), дибав через те містечко на Зозулинці. Позаминулої ночі, вловивши момент, коли нікого не було в передсінку, Мирон непомітно вибрався з обителі смерті, щоб справдити давній намір — або дістатися до свого куреня, або віддати Богові душу під голим небом. Він знав, що його не шукатимуть; лікар Охрімович, оглядаючи хворих і не побачивши серед них ще одного безнадійного пацієнта, подумає, що чергові санітари винесли його туди, куди щодня виносили мертвих.

8

Їй було холодно. Так, ніби вона одним-одна лишилася посеред світу, і невідомо куди, невідомо навіщо гнала коня назустріч осінньому вітру. Вона вся щулилася від того колючого вітру, який пробирав до кісток, і її бідне серце теж зіщулювалося в макове зерня, не годне вмістити ні болю, ні розпачу, ні усвідомлення того, що сталося. Вона хотіла заплакати, хотіла заридати на весь цей пустельний світ, але не могла, її очі були сухими, і навіть гострий зустрічний вітер не міг нагнати на них сльозу.

У попільнянському заїзді Нухима Кравчика вона купила за гривні мірку вівса для коня, попросила солодкого гарячого чаю, і поки сірий, охолонувши, хрумав овес, Маруся гріла руки об склянку з гарячим окропом. Закмітивши, що «хлопчина» цокотить зубами, чемний Кравчик накинув йому на плечі поверх чумарки тепленького кожушка, а потім сказав, що віддасть його майже задарма, всього за десять «горпинок»[74], бо він, Кравчик, шанує петлюрівські гроші, як і самого Петлюру, котрий заснував у своєму уряді Міністерство жидівських справ і ще тоді, як запровадив в Українській Народній Республіці власного карбованця, узаконив на ньому напис на ідиші поруч з українською, польською та російською мовами. Більше ніде у світі не було на асигнаціях написів жидівською мовою, казав розчулений Кравчик, бо знав, що сказати: хоча на Марусі в цьому подорожуванні була шапка без козацького шлика, він давно помітив на її чоботятах прим’ятини від острогів, а коли вона заплатила за овес і чай гривнями, хитрий Кравчик здогадався, з ким має діло. Так за десять «горпинок» він продав «парубчакові» дівочу кожушанку зі смушевими облямівками по краях — коротеньку (вище коліна), мишастого кольору, акурат для верхівця.

За Попільнею на її шляху лежало урочище Пасічки, якого вона не могла оминути. Вечоріло, та ще було видно, коли Маруся в’їхала в балочку, де ховався зимівник бджоляра Глухенького. Вона зупинилася в акаційках, звідки добре проглядалося господарство німого, й відразу відчула, що тут щось не так. У старому яблуневому саду не було вуликів, але Глухенький, напевно, заніс їх перед холодами в зимівник. Насторожили навстіж відчинені двері до хатини, критої ґонтою. Маруся трохи почекала, чи звідти ніхто не вийде, але схоже було, що там нікого немає. Відвівши сірого далі в акаційки, вона припнула його до дерева, дістала з сідельної кобури[75] наган і нечутним кроком підійшла до зимівника з тильного боку. Перескочивши ліщиновий пліт і ховаючись за прибудовами, Маруся підкралася до задньої, глухої, стіни хати, потім підступилася до причілка, прислухалася — жодного підозрілого звуку. Та це ще більше її насторожило. Ворушка тиша нашіптувала, що тут мусить хтось бути. Відчинені навстіж двері означали близьку присутність або живої людини, або… покійника.

Маруся ступила через поріг. Авжеж! У хатині все було догори дном. Перекинуто стіл, лаву, під ногами валялися розтоптані бджолині рамки, вощані кружки, битий посуд і… кілька порожніх гільз. Усе вказувало на сліди запеклої сутички. Але людського духу тут не було. До запаху вощини й меду домішався гар порохового випалу.

Вона вийшла надвір — повітка, шопа, ще одна більша будівля, стіни якої зовні утеплені сухим кукурудзинням. Схоже, саме там господар ховає на зиму вулики. Але чому двері підперті кілком? Маруся відставила його вбік, зайшла всередину й у косому клинцеві світла, що впало крізь пройму дверей, побачила на підлозі зв’язаного чоловіка.

Тут майже весь простір займали вулики, розставлені один на одному, і між ними навзнак лежав не хто інший, як сам пасічник Глухенький. Його руки й ноги були зв’язані сирицею, та він дивився на Марусю ще живими очима. Коли вона його розв’язала, Глухенький якийсь час так і лежав горілиць, наче не вірив у свій порятунок, потім перевернувся на живіт, став навкарачки й помалу зіп’явся на ноги; вони йому, видно, геть отерпли, бо Глухенький опустився на коліна, потираючи кисті вище зап’ястків, де лишилися синьо-багряні пруги. Він знизу-вгору подивився на Марусю з уже знайомою їй байдужою посмішкою і кивнув — чи подякував, чи привітався.

Маруся не мала часу розгадувати його жести, тому сказала прямо:

— Розкажіть, що тут сталося.

Глухенький помітно напружився, але мовчав.

— Будь ласка, — попросила вона. — Я поспішаю.

— Тобі хтось сказав чи сама здогадалася?

— У вас живі вуха, — пояснила Маруся. — Розповідайте.

— Біда, — сказав він. — Біда, ще й велика.

Глухенький з підозрою помацав себе за вухо. Було видно, що він пережив неабиякий струс, од якого відійде нескоро.

Сьогодні ополудні, сказав Глухенький, отамани знов мали зустрітися з Несміяном. Той цього разу приїхав набагато раніше за наших, і з ним було зо два десятки червоних. Це їх стільки зайшло до мене, сказав Глухенький, а в лісочку могло бути й більше. Він одразу здогадався, що пахне смаленим. Москалі розповзлися дворищем, заглядали в усі двері й закутки, тому він, Глухенький, зрозумів, що вони готують засідку. Але попередити отаманів не міг, бо з нього не зводили очей. Наших приїхало четверо: Ангел, Бугай, Шум і П’ята — шваґер Глухенького. Їхні ад’ютанти лишилися в акаційках, а самі отамани, нічого не підозрюючи, пішли до хати.

— Наші люди дуже довірливі, — сказав Глухенький і мимоволі знов полапав себе за вухо. — Ну, й попалися…

— Їх узяли живими? — спитала Маруся.

— П’яту, свояка мого, Несміян сам застрелив. А трьох — Ангела, Бугая і Шума — пов’язали. Дехто встиг вихопити ліворвера, та куди?.. Москалів тільки в хаті було з десяток, а попід хату збіглося більше. Ну, й ніхто ж такого не ждав. Ад’ютанти, що стояли в акаційках, кинулися на виручку, але їх постріляли.

Глухенький опустив голову, шморгнув носом.

— Мене опісля зв’язали. Не вбили, може, тому, що, думали, німий. Але ж покинули тут зв’язаного, щоб здох, чи як?

— Не знаю, — сказала Маруся. — Про це дізнаємося пізніше.

Щось у цій розповіді трохи не сходилося. Свідка, навіть німого, вони мали б прибрати відразу. А якщо цього не зробили, то або Глухенький чогось не домовляє, або вони знов сюди прийдуть. І то — ще сьогодні! Треба звідси мерщій зслизати.

— Мені пора, — сказала Маруся. — І вам я б не радила тут зоставатися.

— А бджоли? — спитав Глухенький.

— Вони вас підождуть.

— Москалі можуть спалити зимівник і бджіл.

— А вас — ні? — спитала Маруся.

— Може, пронесе, — сказав Глухенький, лапаючи себе за вухо. — Якщо відразу не порішили, то, гляди, пронесе.

— Ну, дивіться, — мовила на прощання Маруся. — Якщо пронесе, то я неодмінно до вас навідаюся.

— Так, звісно, — сказав він, не вловивши її натяку.

Маруся вийшла надвір і навпростець рушила до акаційок.

Господи, чого ж так холодно? Тут, у вибалку, зовсім немає вітру, на ній теплий кожушок, а холод пробирає наскрізь, гуляє в тілі, у грудях, наче там утворилась діра, утворилася порожнеча, в якій немає місця ні жалю, ні скорботі, ні болю, і навіть біда, що спіткала П’яту, Ангела, Бугая і Шума[76], не дістає до серця, наче його немає, наче його вийняли із грудей і поховали там, де немає нічиїх могил.

Виїхавши з балки, Маруся пустила сірого в галоп. Назустріч їй знову подув гострий вітер, але там, де була порожнеча, де була холодна діра, раптом зробилося гаряче. З лівої руки випливла вечорова зоря, показуючи їй дорогу.

9

До Плютовського лісу вона в’їхала перед світанком. У старому бору ще стояла така пітьма, що за нею Маруся не могла розгледіти кінських вух. Проте сірий упевнено ступав між деревами, не вихляв, не форкав, лише сухе галуззя потріскувало під його копитами. Невдовзі кінь зупинився, і Маруся почула, як він тривожно втягує ніздрями сире холодне повітря. Десь уже недалеко були люди, чи, може, сірий зачув кінський дух.

Злегка тріпнувши поводом, Маруся пустила його далі в глиб лісу й незабаром побачила сполохи багаття, які перебігали по мідних стовбурах сосон, здіймаючись до зелених крон. Вона спішилась і, зачепивши повід за сук, підійшла ближче; біля вогню сиділо два чатових козаки, а решта спали на купинах соснового гілля та падалишньої глиці. Щоб менше дошкуляв холод, вони полягали гуртками по три-чотири душі, притулившись один до одного.

Овва! Це були пилиповецькі гайдамаки, які після наскоку на Брусилів зворохобилися, одійшли від загону, а тепер, бач, повернули назад, мовби нічого не сталося. Наче вони — не вони. У головах цих хлопців завжди було забагато вітру, зате вони рідко оглядалися на ризик і страх. Ще вчора Маруся не пробачила б їм такого зухвалого вибрику, але зараз вона не мала серця на пилиповчан. Зараз у неї не було серця.

Біля багаття Маруся впізнала семінариста Кирика й Устима Гаркавого, якого всі називали Шановний, — не тому, що Устим був старшого віку і, як сам казав, калатав уже третю війну, а через те, що він звертався до всіх, ба навіть до свого коня і найлютішого ворога тільки цим словом — шановний. А тепер Шановний, вигрібаючи печену картоплю із приску, тихенько бідкався, чи пожалує їх Маруся, чи прожене, окаянних, туди, звідки вони прийшли. Кирик, пригрівшись коло вогню, уже клював носом і був певен, що це йому сниться, коли з темряви виринула постать Марусі й стала перед ними в освітленому вогнем колі. Та побачивши, як схопився на ноги Шановний, Кирик і собі виструнчився на повен зріст, знімаючи шапку, — хай це сон чи не сон, а честь треба знати. Шановний з Кириком винувато впустили голови на груди.

— Ми вернулися… — сказав Шановний розсипчастим голосом, наче в роті він тримав гарячу картоплину. Його похилена, підстрижена «під макітру» голова була втіленням самого покаяння.

— Вернулися, — повторив за ним Кирик, зіщулившись так, наче по його спині от-от мала походити нагайка.

Так він стояв якийсь час у заціпенінні, а коли підвів очі, то не побачив Марусю, нікого не побачив, окрім Шановного з покаянно похнюпленою головою. Потім вони подивилися один одному в очі, довго дивилися, боячись запитати, чи ти, Шановний (або чи ти, Кирику), бачив кого-небудь перед собою, але, так і не спитавши, разом опустилися кожен на свій пеньок, й оскільки багаття пригасло, то в потемку вони й самі нагадували два корчуваті пні.

Головний табір соколовців стояв трохи далі біля покинутої лісопильні, де ще вцілів обшарпаний дерев’яний барак, збереглися сторожка й сушарня — широке накриття від дощу й непогане стійло для коней. За дві доби козаки це місце встигли обжити — у барак наносили соломи з ближньої скирти, настягали пнів і колод для сидіння, на вогні поставили тагани з казанами й варили ячну кашу та джур[77], — за головний харч мали те, що й коні: овес і ячмінь. Зараз вони, окрім вартових, спали в бараку тим найміцнішим сном, який приходить лише перед світом. Не спав Василь Матіяш — сидів на кругляку під сторожкою, курив, ховаючи цигарку в рукав, хоч і ховатися не було від кого. Наслухаючи луск принишклого лісу та вдивляючись у вологу пітьму, він чекав, коли з неї, з пітьми, випливе білий кінь, а натомість побачив сірого. Напружився, здушив пучками пальців кінчик цигарки, та навіть тоді, коли впізнав вершницю, тривога не відпустила.

— Що трапилося? — спитав Матіяш, коли Маруся зіскочила з коня.

— Нічого, — сказала вона.

— А де ж… Нарцис?

— З ним усе добре.

— А це…

— А це сірий, — сказала вона й подумала, що кращого імені цьому коникові не придумати: нехай буде Сірий. — Що тут у нас?

— У нас?.. Тихо. Повернулися…

— Бачила. Ще?

З її голосу Василь відчував, що «добре не все», але допитуватися не годилося. Він розповів, що хлопці, котрі ходили на вивідки до Фастова, натрапили на ворога раніше, ніж сподівалися. До двох сотень червоних кіннотників стали на ніч у селі Веприк і вже цього ранку збираються вирушати на пошуки «банди Марусі». Якщо їм повідомили про напад на Брусилів, то, певніше за все, кіннота їхатиме на село Дідівщина. Випадає добра нагода привітати москалів на марші під лісом. Адже нас, сказав Матіяш, разом із пилиповчанами тут набереться півтори сотні шабель. «На ходу» сім легких кулеметів — чотири «люйси» і три «шоша». Набоїв, як і гранат, лишилося без запасу, але пошарпати червону «експедицію» вистачить.

— Зустрінемо, — сказала Маруся. — Станемо краєм лісу. А пилиповчани нехай уже зараз виходять наперед і шукають схованку, щоб ударити москалеві в потилицю.

Віддавши Василеві поводи, вона попросила напоїти коня теплою водою. Сама ще мала часину на короткий спочинок. Ліжка в сторожці не було, але Василь настелив їй м’яку постелю із соснового гілля, пославши зверху широку гуню[78].

Маруся провалилася в чорну безодню, яка пахла ладаном.

Її не навідував жоден сон, не торкалося жодне видіння, лише цей сосновий дух ладану виповнював кожну клітину її єства.

Вона здогадалася, що це пахне живиця.

Розплющила очі. Спала чи ні?

Десь поруч пофоркували коні й чулися вранішні хрипкі голоси козаків.

***

Вони стали лавою вздовж узлісся. Стежу Маруся не висилала, щоб випадково не виявити себе перед наїзниками. Досить того, що в той бік поїхали пилиповчани та десь так зачаїлися, що, якби припекло, їх не знайшов би й вістовий. Та хай, то такі паливоди, що, як розгориться, самі знають, коли підкинути дров.

Залишивши коней при коноводах, козаки займали «номери» у засідці — видивлялися, де товщий прикорень, де густіший підлісок, де ширший пень, щоб залягти зручніше. Кулеметники Матвія Яковенка, як завжди, стали на крила. Усі перевіряли зброю, обмацували набійниці, тамуючи легенький трем у руках. Санькові Кулібабі той лоскіт діставав до серця і роз’ятрював нетерплячку: швидше б усе починалося.

Перед ними лежало рівне поле, поздовж перерізане дорогою, що вела від Веприка на Дідівщину. Її дальній кінець губився під обрієм, відтіненим темною смужкою лісу, і всі козаки поглядали в той бік. Трохи ближче до них по праву руку білів березняк, а ліворуч блищало коліно річечки Кирші. Чого раптом Кирша? — думав собі Санько Кулібаба, щоб менше думати про те, що не давало спокою. От у Горбулеві така річечка називається Свинолужка, то там усе зрозуміло: біля води лужок, а на ньому пасуться свині. А Кирша? По якому це воно? Треба спитати у Льодзі Ліпки, може, це по-їхньому, адже ляхи тут колись теж наставляли свої порядки, і старі люди кажуть, що саме в лісах біля Веприка отаман Швачка скликав своїх гайдамаків. Санько перевів погляд від річки на Льодзю, який заліг праворуч від нього за дубовим відземком і вглядався далі, ніж міг побачити. Аж за пруг. А може, він бачив там свою Марильку й думав, скількох башибузуків йому вдасться сьогодні послати до пекла за кривду, завдану їй.

— Льодзю, чуєш? — озвався до нього Санько, поки ще можна було озиватися.

— Чого тобі? — холодно спитав Льодзьо. Він завжди говорив холодно, й очі у нього були холодні, й гостре, як сокира, лице було льодяне.

— Ти не знаєш, що таке Кирша?

— Знаю.

— А що?

— Річка.

— Та я знаю, що річка.

— То чого ти від мене хочеш? — ще холодніше спитав Льодзьо, і, дивлячись на його льодяне обличчя, Санько був певен, що в Ліпки під шкірою тече блакитна кров. Та раптом це гостре, як сокира, лице загострилося ще дужче — Льодзьо щось таки нагледів за пругом, бо на відкритому полі, скільки сягало око, Санько не бачив жодного поруху. Але ні — у дальньому кінці дороги, що губився під обрієм, з’явилася чорна цятка. Вона поволі більшала, як горбик, де риється кріт. Горбик підростав, ворушився і невдовзі виріс у темну купу, наче там висипали хуру гною, а з тієї пливкої купи поволі вималювалася голова кавалерійської колони, яка рухалася польовою дорогою в їхній бік.

Санько поглянув ліворуч, де примостився Оверко Лапай. Обличчя його було таким спокійним, що Санькові захотілося спитати ще й в Оверка, що таке Кирша, але розбалакувати вже не було коли. До того ж Лапай заїкався, і, поки він відповість, поки вимовить одне слово «К-к-к-ки-р-р-р-ша», ворог буде під носом. Санько страху не відчував, він уже звик до таких засідок, але неприємно було дивитися, як із маленької чорної цятки виторочується кінна вервечка, в якої не видно хвоста.

Хто напевно знає, що таке Кирша, то це їхня отаманша, думав Санько, нехай усе закінчиться, тоді він запитає у неї, звідкіля взялася така чудна назва у річки. Він скосив око туди, де залягла Маруся, — вона розглядала в бінокль колону, яка, здавалося, коливається на одному місці, хоч насправді посувалася розміреною ходою.

Марусі ці кіннотники не подобалися. Їхали вони в суворому ладі, міцно трималися в сідлах, були добре озброєні. У передній трійці колони один був зодягнутий у підбиту хутром шкіру, другий у чорний моряцький бушлат і безкозирку, а третій у блідо-зелену ватянку. Марусю завжди дивувало, що большевицьке військо не мало свого сталого обмундирування, воно носило те, що перепало йому від царської армії чи її полонених, але того спадку комуні не вистачало, особливо взуття, тому цілі орди кацапчуків перли в Україну в лаптях, постолах, калошах, чунях, вони ладні були бігти сюди босоніж, аби визволити братів-малоросів від оскаженілих петлюрівців, що намислили собі самостійне життя.

Ці кіннотники теж були зодягнуті кожен по-своєму, але неабияк: усі в чоботях, галіфе, хто в шапці, хто в кашкеті, хто в безкозирці, усі на добрих вгодованих конях, видно було, що це частина особливого призначення, а не якась там п’яна матросня, що її випадково випхали з вагонів на Фастівській залізниці для придушення контрреволюції.

Уже було видно хвіст колони, яка розтяглася сажнів на сто, але звідси, від лісу, вона здавалася густішою, глухий тупіт копит наростав, і вже без бінокля було видно, як троє передніх вершників перемовляються між собою. Той, що був у чорному бушлаті, навіть показав рукою в цей бік і сказав щось смішне, бо обидва його товариші засміялися, а той, у шкірі, раптом високо підняв руку й зупинив колону. Він також підніс до очей бінокль, що теліпався в нього на грудях, навів його прямісінько на Санька, від чого Кулібаба перестав дихати, вгруз у землю, і йому здавалося, що не він заховався за дубом, а, навпаки, дуб заховався за нього. Наступної миті чорний бушлат швидко зняв із-за спини рушницю і прицілився у Санька чи, може, взяв на мушку дуба, за яким він лежав. Санько ще тісніше притиснувся до землі, чекаючи пострілу, але чорний бушлат не вистрілив. То він так схитрував, міркуючи, що коли в лісі є засідка, то на його войовничий порив партизани відкриють вогонь і видадуть себе передчасно. Чорний бушлат, закидаючи рушницю за спину, знов сказав щось таке, що обидва його супутники голосно засміялися. Санько легенько поторкав пальцем «собачку» карабінки; колись у нього був такий казус, що від хвилювання він натиснув не на спусковий гачок, а на захисну скобу.

Колона рушила далі. Вершники злегка погойдувалися в сідлах, а той, що був у шкірі, не їхав, а плив, — його високий жеребець золотистої масті чудно переставляв ногами, і Санько здогадався, що то іноходець. А якщо відстань дозволяла розгледіти такі штуки, то куди ще зволікати? Санькові здавалося, що саме підоспів момент привітати гостей, але цю межу знала тільки Маруся. Залежно від кількості ворога, від того, чи він кінний, чи піший, вона безпомильно вгадувала ту межу, той поріг, на якому під лобовим прицільним вогнем москалі завжди кидалися врозтіч. Бо якщо, не втримавши нерви, почнеш їх завчасно сікти далі, ніж треба, вони зможуть розсипатися в розстрільну й, оговтавшись, учинити скажений спротив. А підпусти впритул, ближче за ту межу — чого доброго, згарячу кинуться врукопаш і тоді ще не вгадано, чиє буде зверху. «Відчувати цю межу — це навіть не військовий хист, — казав про Марусю її ад’ютант, колишній прапорщик царської армії Василь Матіяш, — це щось набагато більше». — «А що?» — допитувалися козаки. — «Голос», — відповідав Матіяш. — «Який ще голос?» — «Згори». — «Якої гори?» — козаки, нічого не розуміючи, зводили очі до неба. Матіяш роззирався довкола, наче боявся, що їх хтось підслухає, і нарешті казав: «З горбулівської. Голос із Дівич-гори».

— Вогонь! — це був голос Марусі — не з гори, не з неба, не з-під землі, він вихопився з її грудей, майже тихий, але закличний голос, за який Санько (він лиш тепер зізнається собі в цьому) готовий умерти — не за Україну, не за землю, не за волю, а тільки за цей найдорожчий у світі голос, що зринає з її грудей, з її пташиного горла, з її губ, губ, губ, до яких Санько ніколи не доторкнеться, він навіть у думці собі цього не дозволить, але він навчився цілувати її у голос, у цей голос, який для Санька й зараз не потонув у клекоті кулеметів, у дикому іржанні коней, у суцільній пальбі рушниць, у пострілах Санькової карабінки, до якої він пригорнувся щокою, наче до дівчини, і його бідне серце тьохкає і завмирає від цього припадання до рушниці-любки. Вона у нього дуже красива: горіхова кольба гладесенька, як дівоча щока, і вигин у неї біля замка надзвичайно красивий, тонкий, як шия в лебідки, і дуло воронової сталі струнке, гладесеньке, приємне на дотик, хоч буває холодне, буває тепле, а буває гаряче, як ось тепер. Маруся безпомильно вгадала межу наближення ворога, червона кіннота під густим вогнем спершу збилася в купу, передні коні здибилися, заточилися, задні налетіли на передніх, деякі впали з диким протяжним іржанням, і це іржання поранених коней Санькові теж нагадувало жіночий вереск, він давно помітив, що ранені чи нажахані коні верещать, як жінки, і Санькові їх було дуже шкода, крик хай і ворожих коней роздирав йому душу, тому Санько ніколи в них не стріляв, хоч іноді й треба було, навіть водилася така бойова команда: «Перший — по людях, другий — по конях!» А ще була незрозуміла для Санька настанова, яку привезли з фронту бувалі в бувальцях кавалеристи: коли на тебе наступає хмара кінноти, то цілитися треба по кінських ногах, а коли вона відступає, тоді стріляй у голови вершників. Така, мовляв, військова наука, і так пише книжка. Але Санько й цього разу не стріляв у коней, він цілився тільки в чорну шкірянку, в бушлати, ватянки, шапки, кашкети, смалив у стовковисько зайд, радіючи кожному влучному пострілу, хоч у тій коловерті не завжди закмітиш, куди лягла куля, де той песиголовець, у якого ти цілив, де ж отой чорний бушлат, що, скалячи зуби, брав на мушку Санька, а тепер невідомо де дівся; той, що був у шкірі, упав, Санько навіть бачив, як жеребець золотистої масті побіг без вершника до річки… до Кирші… Кирша… Кирша… ну й назва… побіг, кумедно викидаючи ноги вперед, бо воно ж — іноходець. А чорного бушлата Санько загубив з очей.

Вершники збилися в купу, чимало їх упало під кулями, а решта таки-так — дали втікача, вони розсіялися полем, дехто подався в бік річки, хтось кинувся шукати прикриття в березняку, але й звідти затарабанили кулемети, вдарили рушниці — то вже дали знати про себе нарвані пилиповчани.

Саме в цю хвилю Маруся мала подати команду «На коней!», бо немає зручнішого моменту рубати ворога, ніж тоді, коли він у паніці рятується втечею — тут і кволіший вершник швидше зарубає дужчого, коли той утікає, ніж навпаки, бо такий закон страху й відваги, казала Маруся, страх п’є отруту, казала вона, а відвага п’є мед.

Вони всі чекали її команду «На коней!», коноводи вже були на голках, але Маруся мовчала. Вона піднесла до очей далековид і побачила те, чого ще не бачили козаки. Там, звідки недавно з’явилася колона кіннотників, тепер виповзала валка підвід, на яких сиділа піхота. Не сиділа — руді, як мурахи, чоловічки вже зіскакували з возів і шнурком тяглися за березняк, у запілля пилиповчанам. А ті, що лишились на місці, хапливо вкопували гармату. Розсіяні вершники попід річкою верталися на свою висхідну позицію.

Соколовці, які завжди билися з власної волі, а не тоді, коли приспічить ворогові, розгублено поглядали то на Марусю, то в дальній кінець дороги, де руханина ставала чимраз помітніша. Треба було відходити, але й кров з носа — попередити пилиповчан, котрі, засівши в березняку, не розуміли, чому Маруся зволікає з атакою. Вони не бачили, що по той бік поля насувається хмара. Посилаючи до них на зв’язок Кулібабу, Маруся дала команду на «повний розсів». У Санька пересохло в горлі. Такий наказ не міг стосуватися лише пилиповецької сотні, це означало, що весь загін розпорошується до нової збірки.

Скочивши на свою кобилу Гальку, Санько лісом узяв праворуч, щоб вийти на березняк тією смужкою поля, яка не проглядалася з боку ворога. За якихось дві хвилини він уже ледве не налетів на верхівця з націленою Санькові у груди рушницею. Якби на ній був багнет, то якраз, холера, дістав би до серця.

— Куди преш, шановний? — чемно спитав Шановний, котрий замикав ліве крило пилиповецької сотні.

— Повний розсів, — сказав Кулібаба. — Відходимо.

До них під’їхали ще козаки. Санько пояснив становище, в якому вони опинилися: треба мерщій розпорошуватися. У Санька так пересохло в горлі, що голос його теж розсипався на порох. Він розвернув кобилу в бік поля, і в цей час гримнула гармата. Галька різко скинула головою, її вуха затріпотіли, як пташині крила. Стрільно просвистіло високо в небі, потім гухнуло в лісі чорті-й-де. Санько криво всміхнувся: навідник у них не Оверко Лапай. Поглянувши на відкрите поле, він побачив темні купки, наче хтось там розкидав гній перед оранкою. Але то лежали кінські й людські трупи. Санькові дуже кортіло проїхати біля них, подивитися, чи є там отой у шкірянці, а заодно, може, вдасться щось підхопити зі зброї. Санько саме розвоювався і просто так покидати це поле йому не хотілося.

Знов гримнула гармата, стрільно, просвистівши далеко вгорі, впало десь у чорта під хвостом. Санько поскакав туди, де лежали вбиті. Виїхав немов на сцену — знав, що його зараз бачать козаки, що на нього дивиться Маруся. Москалі теж його помітили, але вони були дуже далеко. Їхній кулемет застрочив тихіше, ніж швейна машинка Санькової бабуні Килі.

Убиті коні лежали на боках, випроставши ноги, не так, як вони лягають живі, а москалі валялися в незграбних позах і ницьма, і навзнак, вони навіть не встигли познімати закинутих навхрест за спину рушниць, тому, щоб їх підібрати, треба було перевертати трупи, а Санько не любив такої марудної роботи. Та он же він, той, у шкірянці, лежить із розплющеними очима, шкірянка його продірявлена в кількох місцях; видно, не один Санько брав його на мушку, нехай би вдягався простіше, то, може, якось обійшлося б, а так відразу видно, що комісар, ти глянь, навіть устиг розстебнути кобуру; кулі затюкали ближче до Санька, але він зіскакує з Гальки й висмикує з кобури шестизарядного «кольта», потім бачить, як неподалік від нього один кінь підводить голову й безсило впускає її на землю, тоді знову підводить, Санько не може дивитися, як мучиться тварина, він підходить ближче, знімає на «кольті» безпечник і стріляє коневі у вухо. Постріл виходить дуже гучний, набагато гучніший, ніж у ворожого кулемета, хоча кулі, які тюкали високо, тепер дзизкають поруч, вони вже плескають об землю, одна дмухнула в щоку, але Санько не вірить, що його можуть убити, він не уявляє себе мертвим, це було б просто смішно, тому Санько звільна сідає в сідло, ще раз оглядається довкола, але того, в чорному бушлаті й безкозирці, не бачить. Санько пускає Гальку до лісу на рисях, їдеться йому весело, за двадцять скоків до узлісся він навіть озирається в той бік, де глухо стрекоче кулемет, глухіше, ніш «Зінгер» бабуні Килі, і в цю мить щось гостре б’є Санька у чоло, червона пелена, наче китайка, застилає очі, він падає, хтось несе його на руках і знову кладе на землю, Санько навіть крізь червону китайку впізнає над собою гостре, як сокира, лице Льодзі Ліпки, тепер воно в нього не біле, а червоне, Санько з того дивується, він намагається щось сказати, але його рот тремтить у зламаній посмішці, та врешті-решт він таки каже:

— Льодзю, — каже Санько. — А в тебе кров червона, не голуба…

Його рот так і застигає у веселій посмішці, бо Санько Кулібаба ніколи не дізнається, що він помер.

10

Його поховали в Селищі[79] біля куща рясної калини зі сплющеними від ранніх приморозків темно-червоними ягодами. Козаки шаблями розрили землю, пригорщами викопали неглибоку могилу, і — прощавай, друже-брате, колись усі там будемо, тільки не в один час. Якщо Санькова збитошна душа бачила його сумний похорон, то, либонь, солодко защеміла, коли Маруся поцілувала Санька в холодні вуста (чоло було заюшене кров’ю), чого живий Санько не міг собі припустити й у думці. Раніше отаманша промовляла над загиблими козаками прощальне слово, що піднімало дух і кріпило волю, а тут ні — Маруся опустилася на коліна біля мертвого Кулібаби, прости і прощай, мовила тихо й раптом поцілувала його в уста, на яких, здавалося, досі холонула зламана усмішка. Може, згадала, як загітувала безпутного Санька до загону, може, попрощала його поцілунком з якої іншої причини, ніхто того ніколи не взнає, бо ніхто не загляне їй у душу, в яку вона вже сама боялася зазирнути.

Там-таки, в Селищі, Маруся сказала Матіяшу, щоб він із хлопцями, хто має охоту, відходили до Забілоччя (до тієї земляночки, в якій Санько Кулібаба збирався сушити онучі), а всі решта нехай ідуть на свої гнізда й закути. Далі будемо бачити. Сама вона над’їде до Забілоччя через день-другий, бо нині має свою окрему дорогу.

Дорога та була недалека, на хутір Млинок, де Маруся лишила Нарциса у мірошника Свербивуса, та якщо по правді, то причина була не в коневі: вона третю добу не спала, вона з останніх сил трималася на ногах, тож мусила десь відлежатися — не відіспатися, а відлежатися, як поранена звірина. Вістка про Миронову смерть висушила її серце, висмоктала кров, і тепер у жилах холоділа тільки ота рідина, яку влив у її вену збожеволілий лікар, він влив у неї вакцину з крові мерця, і, може, саме тому вона впала на коліна біля мертвого Кулібаби й поцілувала його в холодні губи. Ні, не лише Санька вона цілувала, вона разом з ним попрощала Ангела, попрощала Шума, П’яту, Бугая, але не Мирона, не Мирона, Господи, не Мирона! — навіщо вона повірила тому душевнохворому лікареві, повірила якомусь безпам’ятному ветеринарові, який у затхлому хліві провадить досліди над болящими, виготовляє сироватку з крові мерців, нотуючи результати своїх нісенітних дослідів у заяложений зошит. Ні, ні, ні! Усе те було оманою, жахливим сном, з якого вона досі не вийшла, адже й тепер вона їде на Сірому в якомусь півсні, у тумані, що стелиться низом лісу, чи, може, та мла стояла в її очах, бо он і млин Свербивуса, який притулився у рідколіссі над річкою Кирша, виплив назустріч з туману, і сам Гнат Свербивус вийшов до неї як зітканий з марева привид. Вона бачила тільки його білі обвислі вуса, між якими ворушилася виїмка рота, він щось говорив, говорив, здається, про стрілянину, яку чув з боку Веприка, одне гарматне стрільно розірвалося тут недалеко, казав Гнат Свербивус, потім узяв у неї коня, щоб відвести у стайню, а коли вернувся на подвір’я, Марусю вже не побачив.

Вона зайшла не до хати, а до млина, де з широких сіней одні двері вели на ту половину, в якій мололося, а другі — до кімнати приїжджих, котрі дожидали своєї черги на мливо, — тут була навіть піч, під стіною стояла широка лава, крізь два маленьких віконця сіялося, наче борошно, імлисте світло. Маруся, в чому була — у кожушку, чоботях, шапці, — так і впала на лаву, не чула, як зайшов Гнат Свербивус, як підклав їй під голову подушку й накрив суконною киреєю.

Та минула всього лиш мить — хай година, од сили дві, як вона почула голос із далини: «Тікай!» — і думала, що це сон, аж то Гнат Свербивус торсав її за плече.

— Большаки! Їдуть сюди.

І знов Марусі довелося сісти на Сірого, якого Гнат Свербивус не розсідлував, наче знав, що спочинок буде короткий. Уже сидячи верхи, вона побачила кіннотників на містку через Киршу, потім угледіла їх на дорозі, що вела до млина через ліс, і зрозуміла, що це не випадковий наїзд — москалі брали хутір в оточення. Треба було хутчій іти на прорив, це зрозумів навіть Сірий — він з короткого розгону перескочив тин, але з того боку, в який повернула його Маруся, рідколісся перетинав широкий рів, що зберігся тут із давніх-давен разом з валами. Її вже помітили, бахнули постріли, кулі залопотіли в гіллі дерев, та Сірий рівно і плавно злетів понад ровом, Марусі здалося, що вони із Сірим зависли в повітрі під прицілом сотень рушниць, а коли кінь, торкнувшись землі, раптом посунувся вниз, вона подумала, що в нього влучила куля. Але ні, то земля на гребені рову обвалилася під копитами, Сірий на зігнутих ногах прикро осунувся вниз, а до них уже бігли з диким галайканням спішені москалі, і тоді Маруся дістала з кобури наган — не вихопила, а вийняла його поволі, без поспіху, лишаючи собі краплю часу на роздум, адже бачила велику несправедливість у тому, що раптова смерть не відпускає людині навіть хвильки для останнього слова чи думки. І саме хвилевий розмисел не дав, не дозволив, суворо заборонив їй пустити кулю собі у скроню, не тому, що це був тяжкий гріх — відбирати у себе життя, а через те, що якась невидима сила зсудомила її руку, дихнувши на неї холодом незглибимої таїни.

— Нє стрєлять! Нє стрєлять! — верещало десь поміж сосон, і перед тим, як її скрутили, Маруся побачила, що Сірий поволі зіп’явся на ноги. Живий, неушкоджений, він винувато опустив голову, і в його сивих очах було стільки смутку, що Маруся відчула, як у її грудях прокидається серце. Та навіть тоді, коли напасники заломили їй руки, вона не чула ні болю, ні страху, тільки доймала гостра нудота від їхнього хекання. Так ще, буває, нудить від близького подиху смерті.

Один москалюга, вхопивши за шлик, зірвав з неї шапку, і стонадцять очей випнулося з орбіт від дива й переляку — золота коса затріпотіла в повітрі; вони полювали на цю косу, здобути її разом з головою було їхнім завданням, але ніхто не сподівався захопити отаманшу саме зараз, і тому, начувані страшних дивовиж про її відьомську силу, вони від несподіванки більше злякалися, аніж зраділи. І навіть те, що побачили таку юну дівчину, кидало їх у моторош, адже тільки справжнісінька відьма-карга могла перекинутися в юнку із золотою косою.

Тут підоспів верхівець у чорному бушлаті та безкозирці, він хотів під’їхати до Марусі впритул, так, щоб кінь ткнувся у неї мордою, але норовистий жеребець різко спинився за два сажні до дівчини, ніби вперся головою об якусь невидиму стіну.

— Так вот ти какая! — вигукнув командир Осназу Мозолін з напускною веселістю, але таким тремким голосом, наче сапнув повітря більше, ніж могли вмістити його легені.

Маруся бачила цього верхівця через бінокль у першій трійці колони, тому прикро здивувалася, що він живий; на лобі у нього, на околиші безкозирки, було вибите тавро «Грозящий» — назва судна, на якому служив колишній балтієць, але й тепер він усім своїм виглядом намагався бути гідним цієї грізної назви.

— Ти вєдь Маруся?

Вона мовчала, вона навіть не дивилася на Мозоліна, а прислухалася до чогось іншого, тільки не до нього, не до Мозоліна, і на її вилицюватому обличчі блукала загадкова усмішка.

— Я тєбя рускім язиком спрашіваю, ілі ти нє панімаєш па рускі?

Її погордлива усмішка вивела його з рівноваги, і він закричав:

— Прівєдітє сюда старіка!

— Не треба, — сказала вона. — Я Маруся. Хіба не видно?

І раптом засміялася вголос, аж коса її затріпотіла немов на вітрі.

Він десь чув, що сила відьом найчастіше схована у їхньому волоссі.

— Акінфєєв!

— Я! — вискочив наперед кацапчук у блідо-зеленій ватянці.

— У тєбя сабля самая острая. Атрєж єй касу!

Акінфєєв намотав косу на руку й різонув по ній шаблею при самому корені. Під дикунський ґелґіт він потряс у повітрі відтятою золотою косою.

— Атнєсі і брось в рєку! — звелів Мозолін.

— Зачєм? — не зрозумів Акінфєєв.

— Потом узнаєш.

— А можєт, сжечь? — йому не хотілося йти до річки, він боявся, що проґавить найцікавіше.

— Я тєбє рускім язиком сказал: бросіть в рєку!

Акінфєєв побіг.

— Пастой!

— Слушаюсь!

— Паіщі там во хлєву вожжі! Да подліннєє!

Презирлива усмішка не сходила з Марусиного обличчя, і це доконало Мозоліна: вони тут усі метушаться, хвилюються, а ця відьма їх мовби не помічає, вони для неї порожнє місце. Стоїть без коси, обстрижена, та ще й насміхається. Мозолін ніби вперше побачив, що отаманша зодягнута по-чоловічому, ще дужче обурився і наказав роздягнути її. Вони стягли з Марусі кожушок, роздерли на грудях сорочку до голого тіла, хотіли зняти усе до нитки, але Мозолін їх зупинив:

— Хватіт! А то савсєм мазґі папливут, вашу мать…

Вона стояла на холоді вільно, не щулилася, не трусилася, не затулялася від захланних очей, бо за останні дні вже так звикла до цього проклятого холоду, що не чула його. Тим більше вона не йняла сорому, адже не бачила тут живої душі, якої можна було соромитися, хіба що Сірого, але Сірий винувато опустив голову, і в його сивих очах було стільки печалі, що Маруся знов почула своє серце.

— Акінфєєв, ти вожжі пріньос? Маладєц! А тєпєрь прівяжітє єйо к каню!

— К какому каню, таваріщ камандір?

— Да к етой же єйной клячє, так ано будєт вєсєлєй!

Вони приторочили віжки Сірому до стремен, а другий кінець петлею затягли на руках Марусі й так повели лісовою дорогою назад у бік Фастова. Кіннотники їхали попереду, пильнували позаду, а вона йшла за Сірим зі зв’язаними, витягнутими вперед руками, з розтріпаним, кострубато обрізаним волоссям, у роздертій на грудях сорочці, у плисових штанах і шевронових чоботях, на яких час від часу подзенькували остроги. Маруся йшла й думала, що, коли вб’ють Свербивуса (а вони його точно уб’ють, замучать, повісять, утоплять, спалять живцем), тоді ніхто не дізнається, як вона потрапила до рук ворога й де поділася, козаки марно виглядатимуть її біля Забілоччя у тій земляночці, де Санько Кулібаба збирався сеї зими сушити онучі.

— Жівєй, жівєй!

Акінфєєв нагайкою шмагнув Сірого, кінь шарпнувся вперед, і Маруся тільки тепер помітила, що він накульгує на ліву передню ногу. Сірий знов уповільнив крок, а потім раптово почав осідати на передні ноги. Він опустився на всі чотири, і ніхто не зогледівся, як Маруся, намотавши віжки на руки, опинилася в сідлі. Усе відбулося за мить — кінь, витягнувши шию, різко звівся на ноги й рвонув з дороги до лісу.

— Па лошаді! Стрєлять па лошаді! — закричав Мозолін, розвертаючи свого жеребця.

Сірий, прищуливши, як заєць, вуха, запетляв між деревами, а потім вискочив на просіку та ще вище задер хвоста. Позаду заухкали постріли, їх луна розлягалася позаду й попереду, та це тільки підохочувало Сірого до бігу. Він рвав копитами землю, яка груддям летіла позад нього разом із клаптями піни. Ніякі постріли їм були не страшні, бо Сірий летів швидше за кулю, а назустріч свистів такий пронизливий вітер, що нарешті зірвав з Марусиних очей сльози.

***

Про той бій під Веприком Мозолін ніколи б нікому не звітував, та через втрати в особовому складі він був зобов’язаний письмово доповісти штабові 12-ї армії, що «в бою с бандой Маруси погибли политрук Осназа Топольский, комвзвода Ошкуров, убиты также 24 красноармейца, и 19 получили ранения. Потеряно 32 лошади».

А про невдалий полон отаманші Мозолін у письмовому рапорті не згадав. Ніби такого й не було зовсім, ніби воно йому приверзлося. Ще тоді, коли відьма щезла у них з-під носа на кульгавій шкапі, Мозолін хотів було послати Акінфєєва до річки, щоб виловив і приніс косу. Але не послав. Посоромився.

11

Вони стояли на краю високої кручі, де обривався скелястий берег, і там, унизу, в темній провалині ночі, було видно, як мерехтить холодна поверхня Дністра. Маруся навіть чула, як його течія шурхотить у жолобі русла.

По цій річці пролягав кордон із Румунією, до якого вони добиралися три доби. Маруся довго не погоджувалася відходити за Дністер, казала, що коли вже припече, то краще гайнути за Збруч, там живуть наші люди. Але Василь Матіяш наполягав іти за Дністер — на тому кордоні менше скупчення московського війська. І зволікати немає чого, бо вже припекло — українська армія розбита, тепер большевики всі сили кинуть на повстанців, а на носі зима. Тому головне — вискочити на волю, а там буде видно. З Румунії можна гайнути й до Польщі, за той-таки Збруч, якщо вже на те пішло. Немало важить і те, казав Василь Матіяш, що над самісіньким Дністром, у селі Серебрії, живе його нанашко[80] Андрон, який і прийме їх на ночівлю, і дасть добру пораду.

Більшість козаків про закордон не хотіли й слухати, їм той закордон уявлявся на краю світу; краще пересидіти зиму вдома, а там воно покаже. Дасть Бог, усе перемелеться і якось воно та буде. Навіть Льодзьо Ліпка, який у Польщі був би як у себе вдома, не міг покинути свою нещасну Марильку. Втім, ніхто й не збирався відходити за кордон великими гуртами, бо таких інтернували за колючий дріт і поляки, й румуни. Тому до Дністра спершу їх поїхало п’ятеро: Маруся, Василь Матіяш, Іван Горобей (ліва рука отаманші), Пилип Золотаренко й Саків Галдун.

Червона застава стояла у Могилеві, а в селі Серебрії, що лежало за шість верст од міста, большевиків не було. Соколовці в’їхали сюди вночі понад річкою, яка ділила село навпіл: по один бік жили волохи, а по другий — руські. Через те річка мала дві назви: для волохів вона була Джуглая, а для руських — Серебрійка. Хоча на обох берегах стояли схожі між собою убогі хатки, вкриті соломою чи очеретом. Матіяшів нанашко Андрон жив із родиною, звісно, на руському березі, але теж у невеличкій глиняній хижі з одним манюнім віконцем. Таким манюнім, що, якби довелося тікати, через нього з хати не вистрибнеш. Та нанашко Андрон, добра душа, якби й хотів покласти їх у хаті, то на таку компанію місця не вистачило б — він прихистив гостей разом із кіньми в повітці, яка була значно просторіша за його оселю. Зате, незважаючи на пізню пору, заніс їм казан мамалиги та глечик вина, а коням дав сіна. Нанашко Андрон похвалив їх за те, що вони приїхали верхи, бо тутешні перевізники до кінних біженців прихильніші — коня вони в тебе куплять, звичайно, за безцінок, одначе заплатять румунськими леями й наділять таким документом, що жандарми по той бік Дністра не придеруться.

Уже на ранок нанашко Андрон привів до них у повітку перевізника; видно, покликав його з волоського берега, хоча це був не волох, а чистісінької води циган у пом’ятому капелюсі з обвислими крисами — Маруся колись у такому визволяла Мирона з дарницького полону. Буна дзіва!

Циган добре розмовляв українською, але попросив називати його домнул[81] Грицеску. Він пильно обвів їх лупатими очима, які прокручувалися в орбітах, немов коліщатка, затримав погляд на Марусі, а тоді підійшов до коней. Оглядаючи кожного коня від зубів до хвоста, домнул Грицеску врешті-решт плескав його по крупу, наче ставив печать, і називав незрозумілу ціну у леях.

До Сірого він приглядався найдовше. Щось мугикав собі під ніс, крутив головою, потім, відступивши на кілька кроків, прицінювався на відстані. Підійшовши до Сірого знову, він помацав його за ліве переднє коліно і, не плескаючи по крупу, назвав найменшу, зовсім мізерну ціну.

Далі домнул Грицеску сказав, що якщо їхня згода, то сьогодні опівночі він перевезе їх човном на правий берег Дністра й передасть у руки своєму чоловікові. Той доправить їх у містечко Вовчинець[82], де руських живе більше, ніж волохів, і порадить, що робити далі. Гроші за коней вони отримають на цьому березі. Так, це невеликі суми, сказав циган, але за документи тепер беруть дорого. Коней він забере тоді, коли вони, втікачі, будуть уже в безпеці. На місце зустрічі опівночі їх приведе домнул Андрон.

Циган пішов, а їм усім разом наче заціпило. Навіть Саків Галдун, який галдикав на кожному кроці, тепер не мав що сказати. Він узяв глечик, набулькав повен кухоль вина й вихилив його, пустивши червону цівку на підборіддя.

— Сакове, ти чув? — спитав Пилип.

— Що?

— Він назвав нас утікачами.

— А хіба ми хто?

— Вандрівці, — сказав Пилип.

— Хто?

— Подорожні.

Матіяш пішов до нанашка в хату перебалакати.

Іван Горобей заліг на соломі й намагався заснути. Попереду була ще одна тяжка ніч.

Пилип Золотаренко й собі налив вина за компанію з Саковом.

Маруся підійшла до Сірого. Він сумно опустив голову, ніби зрозумів, що циган оцінив його найдешевше. У нього були красиві маленькі вуха. Марусі хотілося їх погладити, але вона знала, що Сірий не любить, коли його чіпають за вуха. Вона торкнулася його шиї. Сірий підняв голову й намагався сховати її Марусі під пахву. Він дихав теплом. Сірий хукав на її захололе серце.

Цей день був найдовшим у Марусиному житті.

Протилежний берег Дністра бовванів зовсім близько, але в густій темряві проглядали тільки невиразні обриси пагорбів, схожих на хмаровиння. Внизу холодно зблискувало лезо ріки, і чути було рівний шум течії.

— Як же тут спустишся до води? — спитав Саків Галдун. — Тут сам чорт ногу зломить.

— Чорт зломить, — сказав циган. — А ми нє. У кручі видовбані сходи.

Він дістав із торбини грубу паку грошей, уже поділених поперечними купюрами на п’ять часток.

— Це вам, баришня, — простягнув Марусі стосик леїв. — Можете перерахувати.

— Мало, — раптом сказала Маруся. — Ви, домнуле Грицеску, погано розумієтеся на конях.

— А як же наш договір? — навіть у пітьмі було видно, як крутнулися коліщатка його очей.

— Договір був нечесний, — сказала Маруся. — Я його розриваю.

— Скільки ж ви хочете? — спитав циган.

— Ніскільки. Мій кінь, домнуле Грицеску, не продається.

— Чому?

— Бо він не має ціни.

— Тоді й перевозу не буде! — сказав циган.

— Та звісно ж! — щиро засміялася Маруся.

— Навіщо ж ви морочили мені голову?

— О, це справді негарно з нашого боку, — сказала вона. — Але я відшкодую вам згаяне. Я, домнуле Грицеску, куплю у вас капелюх.

— Капелюх?

— Так! Я заплачу вам за нього більше, ніж ви мені за коня.

Авторська післямова

По Вкраїні сумно вітер віє,

Гне додолу тонкий верболіз…

Ми до вас не вернемось ніколи —

Шкода ваших дожидань і сліз.

Та сама пісня

Я не прощаюся з тобою.

Ти помахала мені тонкою рукою з високої кручі Дністра на знак повернення, а не прощання. Але сьогодні ніхто не скаже, де погасла твоя зоря, хоч її світло досі лине до нас. Твоя смерть не зафіксована в жодних документах і не засвідчена жодним очевидцем, котрий би з упевненістю сказав, коли й за яких обставин це сталося. Навіть авторитетні історичні дослідження та мемуарні видання несуть у собі прикрі суперечності щодо завершення твого героїчного шляху. Наприклад, «Енциклопедія українознавства» каже, що загін Соколовської був розбитий полком угорців 58-ї совєцької дивізії у вересні 1919 року й тоді ж таки тяжко поранену Марусю вороги замордували до смерті. Твердження більш ніж сумнівне, бо в такому разі виходить, що ти очолювала повстанський провід після загибелі брата Василя близько одного місяця. А це ж неправда. Є переконливі свідчення про твої запеклі бої з московськими окупантами в листопаді 1919-го, про твої взаємини з вояками Галицької армії, з Євгеном Ангелом, якого росіяни захопили підступом і розстріляли наприкінці тієї-таки осені.

Оскільки ти стала легендарною ще за життя, то не дивно, що й про твою смерть народилося багато легенд. Таємниця завжди породжує міфи. Та найдужче вражає те, що перекази про Марусю досі живуть у нашому, здавалося б, непритомному народі. Під час написання роману я отримував листи з Житомирщини, Київщини, Вінниччини від людей, яким «розповідав батько, а батькові розповідав дід, що Маруся…» І це були оповіді не про збірний образ Марусі (знаємо не одну отаманшу під таким ім’ям), а саме про тебе, Олександру Соколовську.

Надзвичайно цікавий своїми подробицями лист Анатолія Малюха з Києва, котрий переповідає спогади Марії Окіпної (1892—1971), бабусі його дружини Світлани. Марія Окіпна в 1919 році жила в середмісті Києва й одного серпневого дня пішла на критий Бесарабський ринок. Раптом помітила, що «якось незвично заметушилися люди. І тут у приміщення ринку в’їхала на білому коні в супроводі кількох козаків на гарних конях молода дівчина. На ній був зелений жупан, на голові смушева шапка зі шликом, з-під якої спадала руса коса. Їхала повільно, розглядаючи людей і те, що вони продавали. Один із присутніх дядьків голосно привітався: «Здорові були, пані Марусю!» І, вклонившись, зняв шапку. Маруся чемно відповіла на привітання. Решта чоловіків теж познімали шапки, картузи, капелюхи та вклонилися їй. Виїхавши з ринку на Хрещатик, Маруся приєдналася до загону козаків, яких було більше сотні. Загін рушив Хрещатиком у бік Думи. Всі дивувалися, що Маруся така молодесенька. Потім кияни розповідали один одному, що вона «відвідала» Лук’янівську тюрму й визволила невинних людей. А ще казали, що це дівчина непроста, вона із знатного роду».

Це вже не міф, а реалістичний спогад, правда ж? Хіба що чумарку названо жупаном, але гарна чумарка мало чим відрізняється від жупана. Твій портрет тут дивовижно збігається з образом, який описали ті, хто тебе бачив. І ще я знаю, що тоді з Бесарабки ти поїхала не до Думи, а до Лук’янівської тюрми, яку більшовики вже «розвантажили» від українців.

Однак людей найдужче хвилює, де поділася Маруся. І найбільше легенд вони створили саме про це: «Червоні заскочили отаманшу вдома у її рідному селі, вона, втікаючи від них на тачанці, викосила з кулемета півескадрону, але біля Потіївки її наздогнали й зарубали шаблями». І ще: «Більшовики зловили Марусю, зв’язали їй руки та ноги й кинули в холодну, а їй ті пута розв’язати — раз на вузли дмухнути. Тільки її й бачили. Вона чарівниця була».

Та що казати про народну фантазію, якщо навіть денник українських емігрантів Америки «Свобода» описав у червні 1921 року твою загибель не з меншою домішкою містики. Нібито сам Троцький вислав проти Соколовської спеціальну військову експедицію, яка оточила загін і після запеклої битви полонила його разом з «вождем Марусею». Большевики засудили її до страти, але під час виконання вироку, як пише газета, «показалися деякі труднощі». Коли привели розстрільний відділ, він замість прицілитися в жінку, що стояла проти солдатів з незав’язаними очима, вистрілив у повітря. Тоді цей відділ усунули й привели інший. Однак і цього разу ніхто не вистрілив у жінку, тільки в повітря. «Се розбісило большевицького комісара, котрий був призначений до зведення зі світу Марусі. Він обернув до жовнірів машиновий кріс і загрозив їм, що всіх повбиває, як не будуть стріляти в засуджену на смерть. Аж тоді розстрільний відділ дав огонь у груди й лице жінки, що стояла спокійно з відкритими очима».

Мало віриться у небажання російських «жовнірів» стріляти в жінку, якщо вони убивали навіть немовлят у колисці.

Та на цьому версії про твою загибель не закінчуються. Дехто твердив, що Марусю вбили, як і її братів, свої. Зрадники. Навіть кивали на ад’ютанта. Бачили… три твої могили. А якщо є три могили однієї людини, то вже постає запитання: чи цю людину взагалі ховали?

Я розумію твоїх рідних, котрі гріли в серці надію, що їхня Сашуня не загинула, що вона перейшла кордон. Ця надія виросла в істину: «Герої не вмирають!» Гасло, яке народилося не сьогодні.

Із рідних, які тебе бачили, до наших днів дожив лише твій небіж Євген Васильович Соколовський (помер 2009 року), але тоді, у 1919-му, йому було всього лиш два роки. Хтось запитає: чому Надія Соколовська (Круглецька) записала малого Євгенка сином Василя? Очевидно, причина була в тому, що з усіх трьох братів Дмитро найбільше залив сала за шкуру більшовикам і зажив найгучнішої отаманської слави, а це не могло не відбитися на долі його нащадка. Проте материнська оглядність не врятувала сина від тюрем і переслідувань. Можливо, тільки поглибила його душевну травму. На схилі віку Євген Соколовський не раз повторював: «Я прожив чуже життя».

Марусю, дитино, зіронько ясна… Я точно знаю, що ти жила в серці Мирона Гірняка до 22 липня 1944 року. Його міцний організм таки подолав смертельну недугу, і Мирон з Осипом Станіміром пройшли до кінця увесь трагічний шлях разом з Українською Галицькою армією. Аж до серпня 1920-го, коли рештки УГА під проводом генерала Кравса перейшли на територію Чехословаччини, де були інтерновані. Щоб більше не повертатися до генерала Кравса, не можу тут не згадати цікавого випадку, який стався з ним у квітні 1920-го. Тоді опальний генерал Кравс (УГА, рятуючись від загибелі, пішла на тимчасову, лише формальну спілку з більшовиками) квартирував в одного священика й частенько грав з ним у шахи. Якось господар похвалився, що в його хаті живе ще один затятий шахіст, котрий хоче зіграти партію з Кравсом. Кравс погодився, але яким же було його здивування, коли побачив перед собою барона Штакельберга. Виявилося, що після розгрому Добрармії червоними барон не міг потрапити до Одеси й переховувався в оселі священика. Зустріч була теплою, її не зіпсували навіть три мати, які Кравс поставив Штакельбергу. Зате український генерал роздобув для барона документи, з якими той міг виїхати на Одесу під чужим ім’ям. На прощання вони знов сіли за шахівницю, і Кравс раптом спитав: як же можна було так безбожно брехати? Тоді, в Києві. Адже денікінці не перемогли галичан, а обдурили, повелися, як останні шахраї.

Штакельберг погодився, що так, вийшло негарно, але в усьому, мовляв, винен генерал Бредов. Він тоді й повноваження свої перевищив, і вдався до хитрощів.

Та не до хитрощів, сказав Кравс, до брехні він скотився, як дрібний шулер.

Може, й так, погодився барон.

Ну, добре! — Кравс сердито згорнув із шахівниці фігури, побачивши, що від хвилювання проґавив туру. — Нехай Бредов брехав, для росіян це не диво. А як ви, німець, генерал, могли йому підспівувати?

Система, сказав Штакельберг. Укинь свіже яблуко в діжку з капустою — воно скисне. Система.

Генерал Кравс помер 13 листопада 1945 року у Відні. Він написав книжку спогадів «За українську справу».

Та я знаю, що тебе найдужче цікавить, як склалася доля поручника Гірняка. Мирон завершив юридичну освіту в Карловому університеті. Жив і займався адвокатською практикою в Празі. Він… так і не одружився. Під час Другої світової війни вони з Осипом Станіміром знову спробували щастя в боротьбі за Україну. Обоє воювали в дивізії «Галичина». Мирон загинув 22 липня 1944 року в бою під Бродами. Коли лещата оточення стислися до краю, хтось із хлопців вигукнув: «Зриваємо «леви» з рукавів!» Вони вже знали, що росіяни до українців набагато жорстокіші, ніж до німців. Мирон «левів» не зірвав. Але помер легко. Іноді йому було соромно, що він досі живий.

А його старший товариш Осип Станімір вижив і на тій війні. З Відня він емігрував до Канади, де працював інженером. Помер у Торонто 1971-го, проживши вісімдесят років. Він також видав книжку спогадів під назвою «Моя участь у Визвольних змаганнях 1917—1920». Ця книжка й зараз лежить переді мною, коли пишу ці рядки. На ній — автограф Осипа Станіміра для його товариша-дивізійника Івана Падика, на очах у якого загинув Мирон Гірняк:

«У дружній пошані на спомин і під розвагу — Осип Станімір, сотник УГА».

На спомин і під розвагу… Уміли розважатися хлопці. Хоча Осип Станімір рідко ходив на зустрічі комбатантів. Він не любив виступати зі спогадами перед громадою, бо тоді так нервував, що часом скидався на божевільного. Розповідаючи перед повною залою про те, як його курінь обсадив київську Думу, — обсадити, але не стріляти! — Станімір вихоплював з кишені допотопного ключа з плескатими зубцями й кричав не своїм голосом:

— А оце ви бачили? Ми взяли її, взяли, Київ був наш!

Станімір нервово смикав себе за правого вуса, і не знати було, чи він сміється, чи плаче…

2009—2014 рр.

Автор висловлює найщирішу подяку отаманській внучці Лізі Соколовській (яка, крім усього, відкрила йому родинну таємницю), Петрові Лісовому, Романові Ковалю, Костянтинові Завальнюку, Романові Сколоздрі, Володимиру Мироненкові, чиї історичні студії прислужилися у написанні цієї книжки.

Примітки

1

Апашник — курінь (місц.).

2

Будемо робили — будемо робити (гал. діал.). Тут і далі відхилення від мовних норм — згідно з галицьким діалектом.

3

Сальонка — вагон-салон.

4

Перекручена назва австрійського кулемета «Шварцлозе».

5

Кадюки — зневажливе від слова «кадети». Так селяни називали російських військових, яких багато було в армії гетьмана Скоропадського.

6

Ковмачка — картопляне пюре.

7

Парком — тодішня норма написання слова «партком».

8

Громніца (місц.) — свічка, яку вкладають у руки небіжчикові, щоб душа бачила дорогу до раю.

9

Отаман — військове звання в Галицькій армії, що дорівнює рангу майора.

10

«Люйс» — спрощена назва ручного кулемета системи Люїса.

11

Звягель — нині Новоград-Волинський.

12

Хедер — єврейська школа при синагозі.

13

Назва кутка в селі Горбулів.

14

Степка — приміщення в поліській хаті, де зберігають продукти харчування.

15

Етап — тут: запілля.

16

Твинчик — лейбик без рукавів (місц.).

17

Киргиз — порода коней.

18

Панорама — прицільний пристрій гармати.

19

Положиста корова — добра, молочна.

20

Шенкель — внутрішня частина ноги вершника від коліна до щиколотки, якою він корегує рух коня.

21

Будаївка — село, яке згодом злилося з Бояркою.

22

Куступеляни — айстри (місц.).

23

Генерал Кравс мав на той час 48 років. Його батько був буковинським німцем.

24

У Горбулеві кутки мали назви за прізвищами або прізвиськами їхніх мешканців. На Лапаївці жили Лапаї, на Галдунівці — Галдуни або Галдуненки, на Бидилівці — Бидюки. Утім, на кутку Злодіївка не було людей із прізвищем Злодій.

25

Очевидно, Маруся має на увазі значення імені Маріамна, від якого походить Марія та його український варіант Маруся. Маріамна — та, що чинить спротив, непокірна.

26

Ідеться про Листопадовий зрив, коли українці захопили владу в Галичині, внаслідок чого було створено Західну Українську Народну Республіку (ЗУНР).

27

Отаман Ангел направду був незрівнянним красенем. Мав болгарське коріння, і прізвище Ангел було його справжнім, а не псевдонімом.

28

Стусан — тут: бокс (діал.).

29

Нендзя — воша (діал.).

30

Глупство — брутальна лайка.

31

Нині вулиця Симона Петлюри.

32

Кам’яниця — міський мурований будинок.

33

Нині бульвар Тараса Шевченка.

34

Нині міський сад біля Філармонії.

35

Українці часто називали генерала Денікіна Никоном, а денікінців — никінцями.

36

Я вас, генерале, дуже попрошу, нехай російський штандарт повисить бодай доти, поки розійдеться публіка. Уночі можна зняти (нім.).

37

Нині Європейська площа. Олександрівська вулиця тепер називається ім’ям Михайла Грушевського.

38

Нині площа Слави.

39

На місці гімназії тепер Національний транспортний університет.

40

Виходок — вбиральня.

41

Доброго вечора! Як поживаєте? (Італ.)

42

О часи, о звичаї! (Лат.)

43

Вин — він (місц.).

44

Степка — приміщення в поліській хаті, де зберігають продукти харчування.

45

Так місцеві люди називали Бориспіль.

46

Кагла — отвір-димохід у старосвітській українській хаті, через який дим виходив у комин. За давнім повір’ям через каглу до хати могла залетіти нечиста сила.

47

Офензива — наступ.

48

Куцопал — обріз.

49

Правильна назва лісового урочища — Гощів.

50

Гранати Мільса овальної форми.

51

Пропуск — тут: пароль (військ.).

52

Хатина — менша половина хати з окремим входом із сіней, яка здебільшого не опалювалася.

53

Льон — тут: платня для вояків.

54

Лічниця — лікарня.

55

Камрат — товариш.

56

Стирка — повія.

57

Магніфіка — вельможна пані.

58

Слічна кобіта — симпатична жінка.

59

Особовий відділ 12-ї армії постійно вказував на моральний розклад 58-ї дивізії, у якій побутували антисемітські та погромницькі настрої.

60

Ідеться про командира Львівської бригади Альфреда Бізанца, брата згадуваного вже Данила Бізанца.

61

Федько — відомий радянський військовий діяч.

62

Осназ — загін особливого призначення.

63

Боротьбисти — фактично націонал-комуністи, які згодом злилися з більшовиками.

64

Припинда — господарча прибудова з дощок.

65

Катеринка — шарманка.

66

К/р — контрреволюція.

67

Історик Лев Шанковський, учасник тих подій, висловив думку, що епідемію тифу в лави українців було занесено штучно. Існує версія, що спецслужби Росії та Польщі добули бацилу в лабораторії Луї Пастера з метою застосування бактеріологічної зброї. Однак цей факт ще потребує ґрунтовного дослідження.

68

Лапайдух — військовий санітар.

69

Сачок — так у Горбулеві називали коротку свиту.

70

Копа — 60 штук.

71

Степчики — злодії, тобто ті, хто грабував степки-комори (місц.).

72

Ідеться про містечко Миколаїв на Львівщині, яке на той час належало до Польщі.

73

Спіжарня — велика довга комора для зберігання зерна.

74

«Горпинка» — так у народі називали стогривневу купюру.

75

Кобура — тут: сумка, приторочена до сідла.

76

Несміян (справжнє прізвище Несміянов) передав отаманів до особового відділу 58-ї дивізії Червоної армії, де їх розстріляли. Спершу Несміянов, схоже, не мав таких намірів, але перемоги червоних, здобуті наприкінці 1919 року, змусили командира «Групи військ, повсталих проти Комуни» подумати про власну шкуру. Підступом захопивши отаманів, Несміянов сподівався, що більшовики за таку послугу пробачать йому зраду. Вони справді перенесли його ліквідацію на пізніше, а тим часом Несміянов зі своєю зграєю «північних братів» зайнявся грабунками і терором українських селян.

77

Джур — відвар із вівса.

78

Гуня — тут: накидка від дощу для їздових.

79

Селище — назва лісу, на місці якого колись було поселення.

80

Нанашко — хрещений батько (поділ.).

81

Домнул — пан (рум.).

82

Вовчинець — правильна назва молдовською Вавчинец.

Content

Василь Шкляр
Маруся

Частина перша

Частина друга

Частина третя

Авторська післямова

Примітки