Мими Лат

Опасно съдружие

Посвещава се на Сюзан, Сара и Бети — три смели жени, които танцуваха под звуците на собствената си музика.

1

Ребека Браунстейн Морланд танцуваше със съпруга си Райън. Музиката се изпълняваше от шестчленен оркестър, заел място върху най-горната палуба на огромната моторна яхта „Майорка“. Светлинните гирлянди над палубата хвърляха разноцветни отблясъци върху мастиленосинята вода и придаваха на атмосферата нещо особено тайнствено. Нощта току-що се бе спуснала. Зад рамото на Райън се появиха първите светлини на Санта Моника, които обаче бързо започнаха да избледняват. Това се дължеше на движението на яхтата, която напредваше по средата на канала Сан Педро, оставяйки далеч назад вълноломите на Марина дел Рей и калифорнийския бряг.

Ребека бе обзета от чувство на блажено спокойствие. Отпуснала се в ръцете на Райън, тя се чувстваше добре, а водната шир я накара да забрави неприятностите от последните три седмици и да си представи, че животът й е безметежен.

Огледа се. Приемът, на който присъстваха, трябваше да осигури средства за предизборната кампания, затова тук можеха да се видят най-влиятелните хора на щата. Мъжете изглеждаха добре в тъмните си вечерни облекла, а жените придаваха кралски блясък на събитието с фантастичните си бални рокли и скъпи бижута.

Зърна внушителната фигура на Брандън Тейлър, който си пробиваше път по палубата и поздравяваше гостите. Той беше старши партньор и изпълнителен директор на „Тейлър, Денисън и Евънс“ — юридическата кантора, в която Райън наскоро стана съдружник. Известен юрист и потомък на двама сенатори на САЩ, Тейлър бе кандидат на своята партия за предстоящите парламентарни избори. До този момент нямаше сериозен противник в политическите среди, но все пак искаше да е сигурен, че такъв човек изобщо няма да се появи, особено пък ако това е милионерът Пол Уърлингтън — собственикът на този внушителен плавателен съд.

Ребека отметна назад буйната си червеникава коса и се притисна към съпруга си.

— Обичам те — прошепна й той, а дъхът му опари бузата й.

— И аз те обичам — отвърна тя.

Музиката спря, двамата напуснаха дансинга и Райън започна да се оглежда. На Ребека не убягна тревогата в очите му. Той беше привлекателен мъж. Тя много харесваше момчешкия начин, по който чупливата руса коса падаше над челото му. Но тази вечер лицето му беше уморено и напрегнато. В сините му очи липсваха обичайните дяволити пламъчета.

Райън се облегна на перилата и заоглежда присъстващите. Висок, мускулест, той се отпусна така, сякаш всичкият въздух бе излетял от гърдите му. Тази вечер съвсем не изглеждаше по-млад от своите тридесет и пет години.

— Уморен си — нежно промълви Ребека.

На устните му се появи познатата леко цинична усмивка, която я бе запленила още при първата им среща. Въпреки че беше отслабнал и бледото му лице излъчваше умора, той отново се превърна в мъжа, в когото бе влюбена до полуда.

Но защо всичко така внезапно се промени?

Само допреди три седмици животът им изглеждаше чудесен. Влюбени един в друг, те решиха да имат дете. В професионално отношение и пред двамата се очертаваха големи перспективи. На двадесет и девет годишна възраст Ребека заемаше отговорен пост в една солидна адвокатска кантора, която обслужваше хора с ниски доходи. А Райън, който винаги бе мечтал за политическа кариера, с огромно въодушевление прие предложението на Брандън Тейлър да оглави предизборния му щаб. Двамата често се удивляваха от факта, че единствените им спорове не засягат различията в религиозното им възпитание (които никога не им бяха създавали проблеми), а са свързани с политиката. Тя беше привърженик на Демократическата партия, а той — на Републиканската. После внезапно нещо се случи и животът й се превърна в кошмар…

През последните месеци Райън не можеше да спи нощем, а през деня или мълчеше, или внезапно изпадаше в гняв. Беше ясно, че нещо го измъчва, но отказваше да го сподели с нея. Споменаваше само, че имал неприятности в работата. През двете години на брака им те винаги бяха споделяли служебните си проблеми — разбира се, без онези подробности, с които биха нарушили адвокатската етика. Но сега беше друго — Райън криеше нещо от нея и това си личеше по очите му. А тя реши да научи какво е то, за да може да му помогне…

Той започна да рови из джобовете си за цигари.

— Нали реши да не пушиш, докато се опитваме да направим бебето? — попита тя със закачлива усмивка.

— Ох, скъпа, моля те — въздъхна той и измъкна една цигара от пакета. — Опитвам се да пуша само по две на ден!

Ребека реши да не го притиска повече. Тази вечер му предстоеше доста работа, трябваше да осигури подкрепа за кандидатурата на Тейлър. В колата, на път за дома, отново ще направи опит да разбере какво тежи на душата му…

Пред тях се изправи моряк в ослепително бяла униформа със златисти еполети.

— Домакинът е определил мястото за пушене, сър — усмихна се той. — То се намира на палубата за риболов на кърмата. Разрешете да ви покажа пътя…

Райън хвърли въпросителен поглед към жена си.

— Върви — меко каза тя. — И без това трябва да си оправя контактните лещи. След малко ще се видим отново тук.

— Добре — кимна той и докосна с устни челото й. — Бързо ще се върна.

Ребека го проследи с поглед как се спуска по витата стълба към долните палуби. Погледите им се срещнаха миг преди главата на Райън да изчезне. Той се усмихна, а тя усети как в нея припламва искрица надежда. Изведнъж изпита увереност, че нещата ще се оправят.

Провери контактните си лещи, покри луничките на носа си с малко пудра, сложи туш на миглите на зелените си очи. Доволна от външния си вид, тя щракна закопчалката на ръчната си чантичка. Кратък поглед в огледалото я увери, че семплата черна вечерна рокля стои много добре на високата й фигура, но чувството, че не е облечена като останалите гости, остана.

Не обичаше да обикаля магазините. Купи тази рокля без дори да я пробва от „Ломънс“ — един от големите универсални магазини, който се намираше близо до кантората. Ако работеше във фирма като „Тейлър, Денисън и Евънс“, където външният вид е не по-малко важен от способностите, вероятно и тя като Райън щеше да има пълен гардероб с изискани дрехи.

— Е, такъв е животът — промърмори и напусна широкото преддверие на дамската тоалетна.

Всичко наоколо говореше за богатство, за много пари. Кристални полилеи и огледала, дебели цяла педя килими, кремавобели кожени мебели с позлатени крачета. Яхтата на Уърлингтън беше на светлинни години от малките риболовни катерчета, с които беше свикнала…

Излезе на горната палуба, огледа добре облечените мъже и жени, но не откри Райън. Погледна часовника си и установи, че контактните лещи са я забавили повече, отколкото беше очаквала. Реши да направи една обиколка на долните палуби и започна да си пробива път към витата стълба. Усети нечий настоятелен поглед и леко се извърна. Срещна очите на Максуел Холмс — един от най-опитните политически играчи на щата. Говореше се, че нито един от влиятелните постове в Калифорния не може да бъде осигурен без неговата подкрепа. Ребека не го намираше за особено привлекателен, фигурата му беше малко недодялана. Бързо започна да изпитва отвращение към този човек, особено след като разбра, че Райън се дразни от вниманието му към нея. Това също беше странно, тъй като съпругът й обикновено подминаваше подобни неща с усмивка.

Дочу името си и се озърна. Джеръми Роджърс й махаше откъм парапета, където стоеше в компанията на още двама души. Тръгна към тях, макар че много й се искаше да открие съпруга си. Джеръми й беше състудент от юридическия факултет и не можеше да го подмине.

— Здравей, Джеръми.

— Радвам се да те видя, Ребека — отвърна той и я представи на компанията си: жена с интелигентно лице и живи очи и някакъв свитичък на вид младеж. И двамата бяха юристи. Джеръми започна да им обяснява колко близки са били с Ребека по време на следването си.

Тя стисна ръцете им, но продължи да се взира в тълпата.

— С кого разговарям в момента — попита Джеръми. — С госпожица Браунстейн или с госпожа Морланд?

— И с двете — отвърна с усмивка тя.

— Браунстейн не беше ли мадамата, която зае вместо теб поста главен редактор на „Юридически преглед“? — попита младежът.

Джеръми почервеня от неудобство и неохотно кимна:

— Аха.

— Според мен нещата бяха предрешени с хвърлянето на жребий — опита се да го измъкне от неудобството Ребека.

Той благодарно й се усмихна.

— Къде практикувате?

Тонът, с който бе зададен този въпрос, й подсказа, че недодяланият младеж вероятно работи в една от онези старомодни юридически кантори в центъра на Лос Анджелис, в които продължават да проверяват до девето коляно потеклото на своите служители.

— Аз съм старши адвокат в районната юридическа кантора „Феърфакс“.

— В районна кантора? — вдигна вежди той. — Мисля, че квалификацията ви позволява доста по-добър избор…

— Възползвах се от това право — отвърна с усмивка Ребека — и избрах мястото, което най-много исках…

Понечи да се оттегли, но в този момент се обади жената с интелигентното лице:

— Тъкмо се сетих къде съм ви виждала. Нали за вас беше онази статия в „Дейли Джърнъл“ преди няколко седмици?

— Да.

— Доста кураж е нужен, за да се изправиш срещу толкова могъщи адвокатски кантори — подхвърли жената и я погледна с уважение.

— Имах късмет, че успях — промърмори Ребека, продължавайки да оглежда лицата на хората около тях.

— Търсиш ли някого? — попита Джеръми.

— Съпруга си. Трябваше да се срещнем на горната палуба, но явно сме се разминали… Беше ми приятно — кимна и се отдалечи.

На главната палуба вече сервираха вечерята — огромни сребърни подноси, отрупани с морски деликатеси — миди, раци, пушена сьомга и скариди, гарнирани с варени картофи и планини зеленчук. На масите се виждаха и купички с различни сосове, подноси с плодове, препечен хляб и топли кифлички. Ребека вдъхна апетитните аромати и изведнъж осъзна, че е гладна. Чудеше се къде е Райън? Нима още пушеше на палубата за риболов?

Докато обикаляше из кабината, която се намираше непосредствено зад командния мостик, Ребека нервно поглеждаше часовника си. От раздялата със съпруга й беше изминало повече от час. Силно разтревожена, тя се обърна за помощ към екипажа. Собственикът на яхтата Пол Уърлингтън лично дойде да я успокои.

— Райън Морланд да се яви на командния мостик!

Това не беше първото съобщение по високоговорителите. Къде беше той? Нима бе възможно да не чува?

Зад панорамното стъкло на кабината купонът се вихреше с пълна сила. Никой не обръщаше внимание на съобщенията. Ребека потисна тревогата си. Каза си, че хората от екипажа скоро ще го открият.

Плавателният съд рязко намали ход и започна да завива. В салона влезе мъж със загоряло лице; носеше бяла униформа и фуражка с кокарда.

— Госпожа Морланд?

— Да.

— Аз съм капитан Хенри — изпъна рамене мъжът. — Не открихме съпруга ви, въпреки че екипажът претърси цялата яхта.

— Невъзможно! — прошепна тя и тялото й се скова от нервно напрежение. — На такъв огромен плавателен съд положително има стотици скрити ъгълчета!

— Вярно, че е голям — кимна капитанът. — Но мога да ви уверя, че го претърсихме основно.

Ребека с усилие потисна ужаса, който я обзе.

— Моля ви, нека моряците опитат още веднъж — настоя тя. — Може би липсват и други хора…

— Тъкмо това възнамеряваме да сторим, госпожо — кимна капитан Хенри. — Междувременно обърнахме яхтата и я насочихме по обратния път, като преди това засякохме точните си координати… — Замълча за миг, после добави: — Уведомихме Бреговата охрана и канцеларията на шерифа. На борда всеки момент ще пристигнат техни представители…

— Бреговата охрана? — попита и неволно потръпна. — Защо?

— Такива са правилата, госпожо. Щом изчезне човек, когато сме в открито море, винаги уведомяваме Бреговата охрана и полицията.

— Искате да кажете, че може да е паднал във водата?

— Напълно е възможно — стисна устни капитанът. — Открихме, че вратичката към стълбичката за плуване е отворена…

— Какво?

— На риболовната палуба има една платформа, която стърчи зад кърмата — поясни мъжът. — Тя се използва за спускане на гумени лодки и за плуване…

Ребека озадачено поклати глава.

— Ще ми я покажете ли?

— Моля. — Той я поведе към задната част на кораба. Спуснаха се по някаква стълба, прекосиха тесен, покрит с мокет коридор и се озоваха пред вратата, която водеше към палубата.

Младата жена си спомни, че вече бе идвала тук, хвърли един поглед и се върна обратно. Във въздуха се носеше неприятна миризма, от която започна да й прилошава.

— Каква е тази воня? — сбърчи нос тя.

— Намираме се зад машинното, миризмата идва от дизеловите двигатели — поясни капитан Хенри, после махна с ръка към преградния парапет на кърмата: — Стълбичката за плуване е ей там, но внимавайте…

Студеният нощен я въздух накара да потръпне. Пред очите й се появи ниска вратичка, която се поклащаше на пантите си. Промъкна се към нея, хвана се здраво за перилата и предпазливо надникна. Една плоска платформа стърчеше от кърмата, съвсем ниско над водата. Далечният й край от време на време се скриваше под пенливите пръски.

— Райън никога не би отишъл там! — извърна се към капитана, повишавайки глас, за да надвика грохота на двигателите. — Там е хлъзгаво и прекалено опасно!

— Сигурно, госпожо — сви рамене той, после търпеливо добави: — Но ако все пак го е сторил, лесно би могъл да се подхлъзне и да падне във водата…

— Не — поклати глава младата жена, после добави: — Казахте, че тази платформа се използва и за малки лодки…

— Точно така.

— Яхтата разполага ли с такива лодки?

— О, да. Имаме три: скутер, моторница и джет.

— Това трябва да даде отговор на загадката — усмихна се насила Ребека, опитвайки се да потисне ужаса в гърдите си. — Съпругът ми явно е напуснал кораба с един от тези съдове…

— Страхувам се, че не е така, госпожо — отвърна с въздишка капитанът. — Всички лодки са налице.

— Може би е използвал някоя друга лодка? — погледна го с надежда тя. — Не можете ли да се свържете с най-близките плавателни съдове наоколо? По радиото, или каквото там използвате…

— Вече подадохме сигнал за тревога до корабите, които се намират в района. Те ще направят всичко възможно да подпомогнат търсенето, което ще се осъществи от Бреговата охрана.

— Кога ще дойдат?

— Хеликоптерите ще се появят всеки момент. А катерите на Бреговата охрана и на полицията ще бъдат тук най-много след час.

— Не можем да чакаме, особено ако сте убеден, че съпругът ми е паднал във водата! — отсече Ребека. — Не е ли по-добре да започнем да го търсим веднага, използвайки вашите лодки?

— Бреговата охрана е специализирана в този вид дейност далеч по-добре от нас, особено когато става въпрос за нощно търсене — отвърна капитан Хенри.

Младата жена решително го погледна в очите.

— Капитане, ако съпругът ми наистина е паднал зад борда, ние трябва да започнем издирването веднага!

Човекът в бялата униформа помълча малко, после очевидно разбра, че тя няма намерение да отстъпи, и кимна:

— Добре.

Обърна се с гръб към нея, издаде някакви кратки заповеди към моряците на мостика, после попита:

— Има ли на борда човек, който да ви прави компания, докато ние работим?

— Предпочитам да дойда с вас — отвърна Ребека. — Достатъчно е да ми дадете някакво защитно облекло и аз ще скоча в една от спасителните лодки.

— О, не, госпожо! — отсече капитанът. — В никакъв случай! През нощта морето е опасно, освен това трябва да се срещнете с хората, които всеки момент ще бъдат на борда. Така ще бъдете далеч по-полезна за спасителната операция.

Тя изгаряше от нетърпение да вземе участие в търсенето, искаше й се Райън да бъде открит час по-скоро, да се сложи край на тази невероятна бъркотия. Но едновременно с това започна да съзнава, че капитанът е прав.

— Добре, оставам тук — изрече с въздишка. — Но искам да ми осигурите радиовръзка с Бреговата охрана. Те трябва да включат в търсенето катери, самолети и хеликоптери! А тази яхта се налага да бъде претърсена основно още веднъж.

— Много добре, госпожо — кимна капитан Хенри и й направи знак да го последва. — Започваме веднага.

Ребека тръгна след него, обзета от тревожни мисли. Трябваше да има някакво обяснение за всичко това, просто трябваше! Въздъхна, давайки си сметка, че не може да разсъждава трезво — иначе отдавна би открила това обяснение. Никой не можеше да изчезне от такъв голям плавателен съд просто ей така — хоп, и го няма!

2

Изправена на носа на катера, Нанси Соловски — детектив от службата на областния шериф на Лос Анджелис, гледаше към огромния корпус на яхтата „Майорка“, която приличаше по-скоро на някогашните презокеански лайнери, използвани днес за увеселителни пътувания. Партньорът й Глен Уолтърс вече беше прехвърлен с хеликоптер на борда. Соловски беше вдовица с две деца и нямаше как да им осигури детегледачка за толкова кратко време. Освен това тази вечер бяха свободни от дежурство и един господ знае защо ги бяха повикали за инцидент, който нормално се поемаше от дежурните в момента.

Зърна широкоплещестия Уолтърс и размаха ръце:

— Извинявай за закъснението!

— Нали вече си тук — усмихна се той.

Соловски прибра няколко немирни пепеляворуси къдрици, огледа се и попита:

— Какъв е случаят?

— В момента, в който яхтата изминала около две мили по фарватера на канала Сан Педро, някоя си госпожа Морланд съобщила за изчезването на съпруга си Райън, адвокат.

— Паднал зад борда? — остро го погледна тя.

— Още не знам със сигурност — отвърна с въздишка той, очевидно очаквайки съчувствие за огромната работа, свършена преди нейното пристигане. — С издирването се занимава Бреговата охрана, на нас оставят разследването. — Изсумтя недоволно: — А това означава да разпитаме всички гости, около двеста на брой…

Соловски тихо подсвирна.

— Какви конкретни мерки са взели?

— Ела да те заведа при съпругата, а по пътя ще те запозная с фактите — промърмори Уолтърс и пое по стълбата за горната палуба.

Тя го последва, отбелязвайки, че тази яхта прилича повече на хотел, отколкото на плавателен съд. Обстановката беше зашеметяваща, сякаш изведнъж я бяха спуснали сред декорите на някоя серия от „Живота на богатите и известните“. Има да разправя на децата…

— Това чартърен кораб ли е?

— Не, частен. Собственикът се казва Пол Уърлингтън, богат строителен предприемач. Съпругата му Даяна е известна сред хайлайфа.

Соловски отново подсвирна и ускори ход, за да се изравни с партньора си.

— Един фотограф прави снимки на борда — продължи той. — Госпожа Уърлингтън ми се разсърди, защото изисках филмите. Обясних й, че ни трябват за идентифициране на гостите, но тя настоява да ги изпрати в светската хроника на някакъв вестник. — Замълча за момент, после добави: — Обещах й, че като дойдеш, ще й приготвиш втори комплект от негативите.

— Ами да, как не! — промърмори Соловски, ядосана, че отново й възлагат най-досадната работа.

Уолтърс спря близо до мостика и махна с ръка към събралите се хора наблизо.

— Онази там с черната коса е Уърлингтън. До нея е кметът…

— Охо! — впечатли се Нанси, после се извърна към друга група хора, надвесени над предпазния парапет. — А тези там какво правят?

— Държат спасителни пояси и са готови да ги хвърлят във водата, ако го забележат. Ние правим същото… — Посочи нагоре: — Хеликоптерите са от нашите, има и на Бреговата охрана.

Тя напрегна взор. Прожекторите на кораба и тези на машините, които кръжаха над него, осветяваха само една тясна ивица от водата. Всичко останало тънеше в мрак.

— Там сигурно е доста студено! — неволно потръпна.

— И става още по-студено — кимна Уолтърс. — Не е най-подходящото време за нощно къпане.

Тя потърка длани една в друга и попита:

— Според теб какви са шансовете на този човек?

— Намаляват обратнопропорционално на времето. Хипотермията убива дори и най-добрите плувци. — Леко кимна към една млада жена, свита на пейката до мостика. Някой я беше наметнал с одеяло, в ръката й имаше чаша, вероятно с коняк. — Това е госпожа Морланд, също юрист. Искам да поговориш с нея, тъй като не ми остана време да й задам обичайните въпроси.

Соловски любезно остана на крака, докато Уолтърс я представяше. Госпожа Морланд изглеждаше съвсем млада, на не повече от двадесет и пет. Красива жена с гладка кожа и буйна червена коса, която предизвика завистта й.

Не носеше никакви бижута, освен венчална халка с миниатюрни брилянти. Сравнена с останалите гости на борда, Ребека Морланд беше облечена съвсем скромно. Гримът на очите й се беше размазал. Сърцето на Соловски се сви от съчувствие. Искрено се надяваше тя да не преживее това, което сама бе преживяла преди няколко години. Много е тежко да изгубиш съпруг…

— Госпожо Морланд, предлагам да размените няколко думи с детектив Соловски — каза Уолтърс. — През това време аз ще разпитам част от останалите гости. — Обърна се към партньорката си и добави: — Ще се видим по-късно.

Ребека вдигна пребледнялото си лице към жената, изправена пред нея.

— Не виждам никаква полза от разговори. Не е ли по-добре да се заемем с търсенето?

— Достатъчно хора са заети с това — отвърна Соловски и извади бележника си. — А вашите отговори могат да ни бъдат от голяма полза. Защо не се опитате да ми разкажете събитията така, както ги помните?

— Добре — кимна младата жена, осъзнала, че няма смисъл да спори. После й разказа как Райън отишъл да пуши на палубата, а тя отскочила до тоалетната. Разказа й как сама претърсила кораба от носа до кърмата, преди да алармира екипажа.

— Отдавна ли сте омъжена за господин Морланд? — попита Соловски.

— От две години — отвърна тя, неволно попипвайки халката си. — А живеем заедно от три.

— Разбирам — кимна детективката и записа нещо в бележника си. — А забелязахте ли какво и колко е пил съпругът ви тази вечер?

Въпросът накара младата жена да се замисли дали Райън е пил повече от обикновено.

— Пи нещо — кимна тя.

— А какво?

— Не съм много сигурна — промълви, после си даде сметка, че това звучи странно, и побърза да добави: — Обикновено мъжът ми пие вино… Но тази вечер кой знае защо беше на твърд алкохол.

— Имате ли представа колко питиета е изпил?

— Не зная — призна с въздишка тя.

— Едно-две или повече? — настоя Соловски.

— Казах ви, че не зная — сви рамене Ребека и натъртено добави: — Но колкото и да са били питиетата му, Райън не беше пиян!

— Откъде сте сигурна в това?

— Нито залиташе, нито се търкаляше по палубата! — ядоса се тя. За нея съпругът й си беше абсолютно трезвен.

Очите на полицайката внимателно я следяха.

— Все пак допускате ли, че питиетата може да са били три?

— Възможно е. Но беше трезвен.

— А хапна ли нещо?

— Съмнявам се. Когато започнах да го търся, тъкмо отваряха студения бюфет. — Сети се за деликатесите, отрупали сребърните подноси. Имаше чувството, че ги е видяла не преди два часа, а преди години.

— Някакви проблеми от медицинско естество? Съпругът ви да е имал припадъци, проблеми със сърцето? Нещо, което би предизвикало загуба на равновесие, падане?

Тези въпроси започнаха да я нервират. Никога не бе мислила за подобни неща. Беше убедена, че Райън би споделил с нея, ако имаше проблеми със здравето.

— Не — отвърна. — Напоследък се оплакваше единствено от главоболие.

Соловски отбеляза нещо в бележника си и зададе поредния въпрос:

— Господин Морланд вземаше ли някакви лекарства?

— Най-много аспирин за главоболието — отсече Ребека и се огледа. Допрели глави, част от гостите си шепнеха и сочеха към нея. Това я накара да се почувства неудобно.

Сякаш отгатнала мислите й, детектив Соловски също се огледа, после успокоително промърмори:

— Не им обръщайте внимание… Хората са си любопитни по природа… — Усмивката й беше топла, приятелска. — Имате ли представа кога за последен път съпругът ви се е подлагал на медицински преглед?

— Преди около година…

— А страда ли от морска болест?

Ребека се замисли. Няколко пъти бяха излизали с платноходка в открито море. Бяха си пийвали и хапвали добре, всъщност омитаха всичко, което носеха. На Райън никога не му беше прилошавало.

— Мисля, че не — промълви тя. — Макар че тази вечер беше на твърд алкохол и… — Очите й се спряха върху лицето на другата жена: — Не. Положително щеше да ми каже, ако се беше почувствал зле.

— Умее ли да плува господин Морланд?

Ребека потръпна, щом си го представи в студената дълбока вода.

— Да — отвърна. — Райън е добър плувец.

— Напоследък да е бил потиснат, ядосан?

Усети изпитателния поглед на жената върху лицето си, стомахът й се сви. Поведението на Райън през последните дни нямаше нищо общо със създадената ситуация.

— Беше малко потиснат — призна. — Но това се случва на всеки…

— А посещавал ли е психоаналитик?

Ребека се ядоса. Какво се опитваше да й внуши тази жена?

— Не, разбира се! — отсече.

— Проблеми със съня?

— Ами… Напоследък ставаше посред нощ…

— И аз съм така — съчувствено я погледна Соловски.

— Но обикновено има здрав сън — побърза да добави съпругата.

— С каква юридическа дейност се занимава господин Морланд?

— Доскоро работеше в областта на трудовоправните отношения. Но когато Брандън Тейлър — изпълнителният директор на компанията на мъжа ми, реши да се кандидатира за място в Сената, Райън пое предизборната му кампания.

— Госпожо Морланд, няколко пъти употребявате думата „доскоро“… Мислите ли, че съпругът ви е имал някакви проблеми в работата, нещо извън обичайното?

— Всеки юрист има проблеми! — гневно отвърна тя. — Вижте какво, детектив! Усещам накъде биете и ви предупреждавам, че грешите! Съпругът ми никога не би скочил доброволно от този кораб, ако това имате предвид!

— Моля за извинение, госпожо — сведе очи Соловски. — Но аз съм длъжна да ви задавам подобни въпроси. — Пое дълбоко дъх и продължи: — Какви други проблеми би могъл да има господин Морланд? Хазарт, наркотици, дългове, бивша съпруга, шофиране в пияно състояние…

— Не! — отсече Ребека. — Вече ви казах, че бъркате!

— Зная, че човек трудно приема подобни неща, но те се случват. Подложени на стрес, хората вършат какви ли не щуротии.

— Ако Райън е паднал във водата, това просто е станало случайно! Никога не би го направил нарочно, разбирате ли? Никога! — Търпението й започваше да се изчерпва. — И защо е толкова важно да знаете как се е озовал във водата? Не е ли по-добре да се заемете с издирването му?

— Правим всичко, което е по силите ни, госпожо Морланд.

— Не го правите както трябва! Бавите се, би трябвало отдавна вече да сте го измъкнали от… — Млъкна, вцепенена от ужасната мисъл.

След известно време грохотът на двигателите промени ритъма си и сърцето на Ребека бе пронизано от тревога. Видя двамата детективи да се оглеждат за нея и тревогата й премина в паника.

— Какво става? — задавено попита тя.

— Вълнението се усилва и трябва да се направи преоценка на ситуацията — отговори Уолтърс.

— Търсенето не бива да се прекратява! — скочи на крака младата жена.

— Съгласен съм — кимна той. — Но при буря това е почти невъзможно, тъй като става много опасно.

Ребека се втурна към вратата на кабината и изскочи навън. Посрещна я почти непрогледна мъгла. Лицето й побеля, сърцето й попадна в ледените клещи на страха.

— Какво се е случило?

— Преди около пет минути навлязохме в гъста мъгла — отвърна Соловски, която я бе последвала навън и сега се бе облегнала на парапета.

— И?

— Ако мъглата не се разнесе скоро, хеликоптерите ще бъдат принудени да се върнат в базата.

В главата на Ребека нахлу оглушителен рев, тя вдигна ръце и притисна ушите си.

— Това не може да стане, не може!

Другата жена леко докосна ръцете й и промълви:

— Опасно е, госпожо. В такава мъгла лесно може да стане катастрофа.

Към тях се приближи капитанът с посивяло от изтощение лице.

— Госпожо Морланд, от Бреговата охрана току-що ме уведомиха, че прибират хеликоптерите. Те са напълно безполезни в тази мъгла.

— Не! — отчаяно проплака Ребека. — Не го оставяйте там, моля ви! — Ръцете й се вкопчиха в китела на капитана. — Не бива да спират, той ще умре!

— Съжалявам, госпожо. Но никой няма право да рискува живота на пилотите.

Тя се втренчи в лицето му.

— Но корабът може да продължи издирването, нали?

— Страхувам се, че не — поклати глава той, избягвайки да я погледне в очите. — Не можем да рискуваме сигурността на останалите пътници. Катерите на Бреговата охрана ще продължат, а на разсъмване към тях отново ще се присъединят хеликоптерите.

Ребека се извърна към Соловски. Зъбите й тракаха, думите й трудно се разбираха.

— Накарайте тези хора да продължат! Те трябва да продължат!

Детективката погледна капитана и тихо попита:

— Не можем ли да останем още малко в този район?

— Съжалявам, но това е невъзможно.

— Не! — изкрещя Ребека. — Няма да ви позволя! — Нахвърли се върху капитана и заудря с юмруци по гърдите му. От очите й рукнаха сълзи.

Соловски скочи, хвана ръцете й и я повлече обратно към кабината. Стоящите наблизо пътници ги заобиколиха, всеки искаше да каже нещо окуражително на младата жена. Вдигна се невъобразима врява.

В един момент Ребека зърна Брандън Тейлър, изправен между двамата си партньори — Катрин Денисън и Джон Евънс. Хукна към него, в сърцето й проблесна искрица надежда. Брандън беше нещо повече от настойник на Райън, беше му като баща.

— Брандън, хеликоптерите се оттеглят! Моля те, накарай ги да продължат издирването!

Висок и внушителен, с леко прошарени коси на слепоочията, Брандън я гледаше мълчаливо. Лицето му бе прорязано от тревожни бръчки, в очите му се четеше мъка. Изчака я да свърши, после се обърна към служебните лица и им зададе няколко кратки въпроса.

Уморена да слуша едни и същи обяснения, Ребека нетърпеливо сграбчи ръката му.

— Нека наемем свои самолети и хеликоптери!

— Вече опитах — поклати глава той. — Но никой не иска да лети в подобна мъгла. — Прегърна я през раменете и успокоително добави: — Но катерите на Бреговата охрана остават. Опитай се да бъдеш силна, Ребека. Няма да се откажем, обещавам ти. Ще го намерим!

Когато останаха сами, детективите Уолтърс и Соловски уморено се облегнаха на парапета.

— Разговарях и с тримата партньори на Морланд — каза Уолтърс и прелисти бележника си. — Изпълнителният директор Брандън Тейлър каза, че напоследък Морланд е бил раздразнителен и трудно се разговаряло с него.

— А другите кои са?

— Една дама — Катрин Денисън. Според нея тази вечер Морланд здравата си пийнал. Едва се държал на краката си, а очите му били кръвясали.

Соловски си спомни за отговорите на съпругата и неволно се запита дали младата жена не е забелязала състоянието на съпруга си, или го отрича просто от солидарност.

Колегата й прелисти още една страница.

— Третият партньор се казва Джон Евънс. Той също твърди, че Морланд е прекалил с алкохола. Напоследък бил в депресия, като нищо може и да е скочил сам.

— Но съпругата твърди, че Морланд никога не би посегнал на живота си — подхвърли тя.

— От опит знам, че такива решения често са пълна изненада за близките — поклати глава Уолтърс.

— Мислиш, че колегите са го познавали по-добре от съпругата му?

Той сви рамене и почеса наболата си брада.

— Какво друго научи? — попита тя.

— Само това, че много хора са минали през пушалнята.

— Но никой не може да каже кога за последен път е видял Морланд, нали?

— Точно така. Мисля, че или е скочил сам, или става въпрос за някакъв трагичен инцидент. Може и да е бил пиян… Не виждам причини за възбуждане на следствие.

— Аз пък не съм толкова сигурна — възрази Соловски. — Става въпрос за съдружник в една от най-солидните юридически кантори и по тази причина мисля, че трябва да направим пълно разследване.

— Но как? През горната палуба и пушалнята са минали толкова хора… Едва ли ще открием някаква улика.

— Все пак мисля, че…

— Виж какво, Соловски — прекъсна я Уолтърс. — Аз имам право на окончателното решение като старши на екипа, нали? И това решение е следното: разследване на борда няма да има!

3

Останалата част от тази безкрайна нощ Ребека прекара в дома си, вкопчена в непоколебимата си вяра, че Райън ще бъде спасен. Затова, когато в осем сутринта се разнесоха силни удари на вратата на къщата им в Шърман Оук, тя хукна да отвори. Най-накрая някаква новина! Сърцето й щеше да изхвръкне.

— Беше ли потиснат съпругът ви напоследък, госпожо Морланд? — извика един от струпалите се на улицата репортери.

Изправена пред фотоапаратите и телевизионните камери, тя изпита дълбоко разочарование.

— Нямам какво да кажа, оставете ме на мира!

Затръшна вратата и гневно въздъхна. Навън май се бяха събрали представители на всички медии в щата: от „Лос Анджелис Таймс“ до „Хард Копи“!

— Не мога да повярвам! Тези типове си въобразяват, че ще разговарям с тях! — В очите й проблеснаха сълзи.

Думите й бяха отправени към Люси Валдес, която й правеше компания. Симпатичното й лице беше необичайно тъжно. Студентка-задочничка по право, тя бе получила разрешение от факултета да работи като асистент на Ребека в кантората. В кафявите й очи имаше дълбоко съчувствие, а пръстите й несъзнателно опипваха дългата тъмна коса, стегната на кок под червена барета.

— Няма да говоря с никого, преди да открият Райън! — заяви съпругата. — А после ще го оставя сам да обяснява в каква каша се е забъркал!

— Добра идея — съгласи се Люси.

Ребека отметна косата от очите си и въздъхна. Единственото нещо, което бе направила, след като се прибра у дома, беше да се преоблече в домашни дрехи. След това седна до телефона и не мръдна оттам.

— Противни копелета са тези репортери! — рече с треперещ глас. — Не могат да си представят какво изпитва човек, когато изчезне някой от близките му!

— Такива са — кимна с въздишка другата жена. — А ти изглеждаш много зле и мисля да ти приготвя нещо за хапване.

— Не, благодаря — промърмори тя.

Люси й хвърли неодобрителен поглед и се изправи.

— Ще се опитам да разкарам онези досадници!

— Няма да е зле…

„Без Люси съм загубена — помисли си. — Не само ми помага да се оправям с купищата дела в службата, но и сега…“ Рано сутринта я помоли да се свърже с майката на Райън във Флорида и с нейните родители в Питсбърг. Искаше да ги предупреди за случилото се, за да не се объркат от противоречивите репортажи по телевизията. Разбира се, всички те пожелаха незабавно да тръгнат за Калифорния и отново Люси беше тази, която осигури билетите с кредитната карта на Ребека.

Изправена до широките френски прозорци в хола на удобната къща в провинциален стил, младата жена се взираше към добре поддържаната градина. Влюби се в къщата в момента, в който я видя: бяла и сенчеста, с тухлени пътечки и широки саксии от теракота, които чакаха да бъдат засадени с цветя. С Райън я купиха преди две години и от тогава насам непрекъснато правеха разни подобрения. Сега почти всичко беше готово, беше им останала само грижата за „детската стая“.

Усети как отново я обзема паника.

— Катрин Денисън иска да те види — съобщи Люси, неусетно изправила се на вратата. — Тя не беше ли една от съдружничките на Райън?

Ребека кимна със свито сърце. Не искаше да говори с никого, а най-малкото пък с тази жена. Дори при нормални обстоятелства Катрин не беше лесна. От Райън бе чувала, че никой от колегите в кантората не искал да работи с нея. Тогава, убедена, че отново е свидетел на познатия до болка двоен стандарт, тя бе възразила, че ако ставаше въпрос за мъж, агресивното й поведение би се възприемало като положително качество… Но това беше мнението й, преди да се запознае с тази жена. А след като стори това, вече беше склонна да се съгласи с Райън.

— Страхувам се, че настоява — добави асистентката й с изразително вдигнати вежди.

— Кажи й, че… — Ребека млъкна, тъй като гостенката вече беше в помещението и вървеше към нея.

Катрин Денисън съзнаваше, че не е красива, и полагаше всички усилия да изглежда привлекателна. Внимателно положеният грим и правата руса коса прикриваха почти квадратната й челюст, а елегантните дрехи подчертаваха добре сложената й фигура.

— Някакви новини? — попита без заобикалки тя.

— Не — поклати глава Ребека и хвърли поглед към телефона на бялата дъбова масичка до себе си.

— Скоро ще има, бъди сигурна в това — проследи погледа й Катрин. — Междувременно ти трябва да се държиш, Ребека. Райън би очаквал да бъдеш твърда, нали? А и за никого от нас няма да е от полза, ако рухнеш.

Другата жена беше прекалено напрегната, за да скрие раздразнението си.

— Нямам никакво намерение да рухвам! — рязко отвърна тя. В съдебната зала одобряваше такова властно поведение (Катрин беше изключително амбициозен адвокат и не признаваше нищо друго, освен победата), но не го приемаше в собствения си дом, особено пък при тези обстоятелства.

Никога не се бе чувствала удобно в присъствието на Катрин. Това беше така, защото знаеше, че тази жена бе имала връзка с Райън. Той сам й го беше казал и от тогава насам тя непрекъснато се притесняваше от този факт, макар връзката между двамата да беше приключила далеч преди да се запознае със съпруга си.

— Все още не разбирам как е възможно да се случи подобно нещо — поклати глава Катрин. — Единствената информация по телевизията беше, че търсенето е възобновено. — Големите й кафяви очи се спряха върху лицето на Ребека: — Мога ли да направя нещо за теб?

— Не — отвърна тя, малко изненадана от въпроса. — Но все пак ти благодаря.

— Няма за какво. Брандън отбивал ли се е насам?

— Да. Снощи настоя да ме изпрати, за да не бъда сама. Отиде си, след като дойде Люси, някъде преди около час.

— О, така ли? — Катрин кой знае защо се разтревожи. — Е, добре… Мисля, че е време да тръгвам за кантората… — Почука по тапицерията на дивана и добави: — Ще ми дадеш ли куфарчето на Райън?

— Какво? — погледна я изненадана Ребека. Съдбата на съпруга й все още беше неизвестна, а тази жена вече мислеше за бизнес. — Сигурно се шегуваш!

— Не — учудено отвърна тя. — Нима казах нещо смешно?

Люси прегърна домакинята през кръста и каза:

— Ще се съгласите, че на Ребека в момента едва ли й е до вашите служебни проблеми.

— Разбира се, разбира се — енергично закима Катрин. — И точно затова си помислих, че… — Замълча, после погледна младата жена: — Извинете, не чух добре името ви…

— Люси Валдес. Аз съм юридически сътрудник на Ребека.

— Много добре, Люси. Ако бъдете любезна да донесете това куфарче, аз веднага си тръгвам.

— Какво толкова важно има в него? — направи крачка напред Ребека.

— Служебни документи, нищо повече — отвърна й Катрин с напрегната усмивка.

Ребека затвори очи. Струваше й се, че ако предаде куфарчето на Райън в ръцете на тази жена, значи е изгубила всякаква надежда — нещо, което никога нямаше да стори.

— Съжалявам — промълви и бавно поклати глава. — Не мога да направя това.

Въпреки изписаното нетърпение на лицето й Катрин внимателно изрече:

— Разбирам как се чувстваш. Не бих поискала това от теб, но днес имаме среща с важни клиенти, която няма как да отложим.

Съчувственият тон беше толкова необичаен за нея, че Ребека моментално застана нащрек и поклати глава.

— Наистина е така, Ребека — продължи тя, вече без да крие нетърпението си. — Тези документи ми трябват! За съжаление животът продължава, въпреки изчезването на съпруга ти!

— Зная. Но аз все още се надявам, че Райън скоро ще влезе през тази врата и ще даде обяснение за всичко, което се е случило. Съответно и сам ще се погрижи за съдържанието на куфарчето си.

— Държиш се като дете! — ледено процеди Катрин. — Ще видим тази работа!

После рязко се обърна и напусна къщата.

Детектив Нанси Соловски гледаше снимката на Райън Морланд, публикувана на първа страница на „Лос Анджелис Таймс“, под която се мъдреше заглавие: „Тайнственото изчезване на млад адвокат проваля предизборно парти на огромна яхта“. „Надявам се да го открият“, помисли си тя, докато разтриваше схванатия си врат. После вдигна слушалката и набра домашния си номер.

— Карла, аз съм… Децата станаха ли?

— Разбира се — отвърна жизнерадостен глас. — Поли се облича, а Тимъти вече довършва домашното си.

Щом се увери, че всичко с децата е наред, тя остави слушалката и отново насочи вниманието си към материала за Морланд.

— Нанси?

Вдигна глава и видя Уолтърс, който й подаваше картонена чашка кафе.

— Благодаря.

Отмести вестника, за да намери място за кафето.

— Какво четеш?

— Статия за Морланд. Пишат, че ако Брандън Тейлър спечели изборите, той със сигурност щял да вземе и Райън Морланд във Вашингтон.

— Е, сега ще се наложи да замине и без него.

Без да обръща внимание на горчивата нотка в забележката на колегата си, Нанси отбеляза:

— При толкова мащабни издирвателни действия би трябвало вече да са го открили.

— Забравяш, че издирването се провеждаше през нощта, а той е бил облечен в черно сако. Жалко, че не е бил с бяло — това би облекчило работата на екипите.

— Все още се надявам, че е доплувал до брега — промълви тя, мислейки си за младата жена на адвоката.

— Едва ли — поклати глава Уолтърс. — Малко хора могат да преплуват километър и половина без спасителна жилетка в тази студена вода. А Морланд е бил с доста концентриран алкохол в стомаха си. Може би си е ударил главата при падането, може би е изгубил ориентация… Личното ми мнение е, че тук става въпрос за самоубийство.

— Значи мислиш, че той просто е скочил, така ли?

— Това е едната вероятност. А другата е да е стигнал до палубата за плуване и оттам да е напуснал яхтата. Тази вероятност ми се струва по-достоверна, тъй като междинната врата е била отворена.

— Ами ако е инцидент? Как ще разсъждаваш при подобна възможност? Човек не пада толкова лесно зад борда, нали?

— Не — призна партньорът й. — Ако говорим за инцидент, трябва да допуснем вероятността, че по неизвестни причини Морланд се е озовал на палубата за плуване, откъдето се е подхлъзнал и е паднал във водата.

Соловски се замисли, после бавно поклати глава.

— Не виждам защо ще излиза на палубата, ако някой нарочно не го е насочил натам.

Телефонът иззвъня.

— Да — вдигна слушалката Уолтърс. — Разбира се, веднага тръгваме. Благодаря, че се обадихте. — Затвори и се обърна към партньорката си: — Имаме улика, да вървим!

Джон Евънс нервно крачеше напред-назад из кабинета си. Беше висок около метър и осемдесет, слаб и жилав. Вечно разрошената му пясъчноруса коса обрамчваше не чак толкова несимпатичното му лице. Хората го намираха за отблъскващ главно поради близко разположените яркосини очи, които му придаваха вид на дребен мошеник.

Къде още се бавеше вуйчо му, питаше се той. Обикновено Брандън Тейлър пристигаше в кантората пръв, понякога дори в шест сутринта. А сега минаваше девет, но от него нямаше и следа.

Хвърли поглед към вестника, разтворен върху бюрото. От първа страница го гледаше снимката на Морланд. Изчезването му вдигна голям шум, покрай него се споменаваше и кантората, при това с добро. Замисли се за събитията от отминалата нощ. Яхтата се бави цяла вечност, преди да се прибере обратно в пристанището. Дали пък вуйчо му не се е успал? Не, това не му бе присъщо.

Огледа се. Все още не беше преглътнал факта, че му дадоха най-скромния кабинет. Спомни си вълнението си преди пет години, когато Брандън най-сетне направи дългоочаквания жест и го взе на работа в престижната си юридическа кантора. Но това вълнение го напусна само два часа по-късно, когато разбра, че освен Катрин (която познаваше) във фирмата има още един партньор, който се ползва с доверието на Брандън. Фактът, че вуйчо му предпочита Райън пред него, го накара да се почувства унизен в очите на останалите служители. За миг го обзе познатото чувство на завист и гняв.

Ненавиждаше миговете, в които Брандън хвалеше Райън, наричайки го финансов и юридически гений, като с това напомняше на всички, че младшият партньор има две висши образования. Много важно! Но вуйчо му открай време се впечатляваше от титли и дипломи. Според Джон беше пълна глупост да назначаваш за свои служители само юристи, които са се дипломирали сред първите десет по успех на випуска, или пък имат публикации в „Юридически преглед“. Тези неща обикновено нямат нищо общо с практическата работа и Джон отлично го знаеше.

Истината беше проста: ако някой желае да практикува право в щата Калифорния, той задължително трябва да е издържал изпита пред адвокатската колегия. Не се ли издържи този изпит, няма практика. А фактът, че самият Джон бе завършил един от второстепенните юридически факултети, при това с доста усилия, нямаше абсолютно никакво значение. Защото той притежаваше членска карта на адвокатската колегия в Калифорния и знаеше, че е добър адвокат, не по-зле подготвен от Райън. А сега, когато русокосият любимец на Брандън изчезна, вуйчото може би най-сетне ще разбере, че племенникът му е отличен юрист.

Телефонът иззвъня. Обаждаше се портиерът на подземния гараж да му съобщи, че Брандън е взел асансьора. Джон опипа вратовръзката си и облече сакото. После излезе, прекоси коридора и отвори вратата на огромния ъглов кабинет, който заемаше вуйчо му.

Тук винаги го обземаше страхопочитание. Стените бяха заети от масивни букови лавици, претъпкани с луксозни юридически издания, кожените мебели внушаваха солидност. Основател на кантората, Брандън я управляваше с желязна ръка. Но ако се осъществяха амбициите му за Сената, този кабинет щеше да се освободи… Нещо, за което Джон отдавна мечтаеше.

Започна да говори в момента, в който възрастният мъж се появи от вътрешната врата, която водеше директно към асансьорите.

— Къде се губиш? Тревожех се за теб! От часове звъня на домашния ти телефон!

— Бях при Ребека Морланд — отвърна Брандън и уморено приглади косата си.

Младият мъж се прокле, че не се е сетил по-рано.

— Как е тя?

— Много съм впечатлен от твърдостта й…

— Нещо ново?

— Търсенето е възобновено на разсъмване.

— Много добре. Но ти изглеждаш доста уморен и май трябва да си починеш.

— Уморен съм — призна той. — Но Ребека отказа да си легне и аз останах с нея.

— Защо не се прибереш у дома, вуйчо Брандън? — попита съчувствено Джон. Много добре знаеше, че той предпочита да го наричат просто Брандън, но умишлено наблягаше на това обръщение, за да подчертае роднинската им връзка. — Аз ще се погрижа за неотложните дела.

— Нищо ми няма. Я казвай за какво си дошъл…

— Виж това. — Подаде му лист хартия. С удоволствие забеляза как лицето на вуйчо му пребледнява. Знаеше какво пише на листа, но въпреки това се наведе над рамото му и го прочете отново: „Отдавна обмислям това. Никой не може да ме накара да променя решението си.“

— Къде откри този лист? — остро го погледна Брандън.

— Върху бюрото на Райън.

— Ясно — кимна по-възрастният мъж и очите му отново се спряха на текста.

— Трябва да го покажем на полицията — подхвърли Джон.

— Не! — отсече Брандън, после пое дълбоко дъх и вече по-спокойно добави: — Искам да кажа, че няма защо да бързаме.

— Какво имаш предвид? — стреснато го погледна племенникът. Вуйчо му рядко говореше с такъв неуверен тон.

— Имам предвид евентуалните отрицателни последици за кантората, за предизборната ми кампания, за всички нас — отвърна и стовари юмрук върху масата.

— Какви последици? С какво може да ни навреди шантавото решение на Райън да сложи край на живота си?

— Помисли добре, Джон! Вестникарската шумотевица може да излезе от контрол и всеки от опонентите ми ще получи шанса да извърта историята както си поиска. Знаеш ли как може да бъде интерпретирано самоубийството на ръководителя на предизборния ми екип? — Брандън рязко седна и затвори очи, столът проскърца под тежестта на тялото му. — Това може да се превърне в кошмар!

Джон закрачи напред-назад, замислено свел глава.

— Да не би да намекваш, че трябва да унищожим бележката? — попита най-сетне.

— Нищо подобно. И престани с тези разходки, защото ме разсейваш. Искам да кажа, че може би е рано да я показваме на когото и да било.

— Но когато открият трупа му, ще започне разследване — погледна го младият мъж. — Вероятно разбираш, че предложението ти може да се тълкува като възпрепятстване на правосъдието.

— Я не се прави на много умен, Джон! — почервеня от гняв Брандън. — Добре знаеш, че не правя такова предложение! И мога да те уверя, че съответните власти бързо ще открият дали Райън се е самоубил, или всичко е един нещастен инцидент. Искам да кажа, че за всички нас ще е по-добре, ако това наистина е инцидент. А и защо трябва да измъчваме допълнително Ребека?

Джон не издържа на пронизителния му поглед и отмести очи.

— А не смяташ ли, че за нея е по-добре да знае истината?

— За нея ще е достатъчно трудно да приеме смъртта на мъжа си — прогърмя Брандън, после се овладя и бързо добави: — Ако е мъртъв, разбира се…

Младият мъж пое дълбоко дъх. Това, което възнамеряваше да каже, неминуемо щеше да предизвика гневното избухване на вуйчо му.

— Страхувам се, че нямаме избор — промърмори.

— Защо? — остро го погледна Брандън.

— Защото вече позвъних в полицията и им съобщих какво съм намерил. Те всеки момент ще дойдат.

4

Ребека замаяно приемаше и изпращаше доброжелателите, които се стичаха в къщата й като пълноводна река. Но времето летеше, а новини за Райън нямаше. Започна да я обзема отчаяние. В един момент видя детектив Соловски да слиза от спрялата на улицата кола, скочи и изтича да отвори вратата.

— Открихте ли го?

— Още не — поклати глава тя и прекрачи прага.

Раменете на Ребека се отпуснаха, в гласа й се появи гняв и отчаяние.

— Защо всичко става толкова бавно?

— Правим каквото можем, но океанът е голям — тихо отвърна другата жена. — В търсенето са включени катери, самолети и хеликоптери.

— Ами ако е успял да доплува до брега и сега лежи някъде там, напълно изтощен и безпомощен?

— Болниците са уведомени, а пътната полиция проверява крайбрежната ивица, особено местата със скали и пещери. — Окуражително й се усмихна: — В издирването са включени големи сили…

— Може би се е ударил при падането, може би е получил амнезия…

— И това е взето под внимание — увери я Соловски.

— От някой кораб може би са го забелязали — продължаваше младата жена, твърдо решена да намери логично обяснение за изчезването на Райън. — И може би вече са го прибрали…

— Уведомени са всички пристани.

— Очевидно това не е достатъчно! — изгуби търпение тя. Не я интересуваше дали говори грубо или не, просто искаше съпруга си.

— Разбирам какво изпитвате — тихо промълви другата жена.

— Трябва да го открият, трябва! — Гласът й потрепери, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

Соловски кимна, пристъпи към прозореца и надникна навън.

— Госпожо Морланд, сутринта отидох в службата на съпруга ви и говорих с неговите партньори… — Замълча за момент, търсейки най-подходящите думи, после тихо добави: — Открили са бележка, в която той пише, че възнамерява да се самоубие…

— Не! — Ребека застина, парализирана от острата болка, която изпита. — Аз го познавам най-добре, той никога не би се самоубил!

— В бележката пише, че…

— Не ме интересува какво пише, той никога не би сторил подобно нещо! — С усилие успя да прогони паниката си и добави: — Дайте да я видя!

— Прибрана е като улика, ще ви покажа фотокопие — отвърна детективката и извади лист от чантата си.

Ребека му хвърли един поглед и вдигна глава.

— Няма подпис! Откъде сте сигурни, че е писана от съпруга ми?

— Според двама от партньорите му — Джон Евънс и Брандън Тейлър, почеркът прилича на неговия.

— Какво означава „прилича“? Аз самата изобщо не съм убедена, че това е почеркът на Райън! — Вече почти крещеше: — А не ви ли се струва странно, че е оставил предсмъртно писмо в службата, а не у дома си? — Отново погледна написаното. — Настоявам тази бележка да бъде проверена от графолог и експерт по дактилоскопия!

— Вижте какво, госпожо Морланд…

— Изслушайте ме, детектив Соловски! — спря я с повелителен жест тя: — Вие не познавате нито мен, нито съпруга ми. Заедно сме вече три години и много се обичаме, напоследък дори правим опити да имаме дете…

— Съжалявам — прошепна Соловски.

Ребека продължи с блеснали очи и поруменели бузи, твърдо решена да обясни на тази полицайка, че Райън никога не би посегнал на живота си.

— Снощи на яхтата той ме попита дали не съм бременна, макар прекрасно да знаеше, че още е рано… Вие как мислите — дали един мъж, който очаква дете, ще скочи от някаква яхта, за да сложи край на живота си?

— Признавам, че това е малко вероятно, но все пак…

— Елате — прекъсна я. — Ще ви покажа стаята, която сме подготвили за бъдещото си дете.

Хвана я за ръката и я поведе към вратата в дъното на просторния хол. Искаше тази жена да бъде стопроцентово сигурна, че никой не е познавал Райън по-добре от нея.

Застана на прага на уютната стая със златистобели стени и изведнъж й се зави свят. Спомни си всички странности напоследък в поведението на Райън: мълчанието му, отчаянието в очите му. Нима действително е мислел да сложи край на живота си? Възможно ли е тя да е била толкова сляпа? Не! Той никога не би сторил подобно нещо! Всеки момент ще се появи у дома и кошмарът ще свърши!

— Много е приятна — промълви с леко притеснение Соловски, оглеждайки недовършената стая.

— Съпругът ми винаги е твърдял, че самоубийството е присъщо на страхливците. Баща му починал, когато е бил десетгодишен… Един ден се върнал от училище и открил майка си в безсъзнание. Неспособна да се пребори с мъката, тя се нагълтала с хапчета… Успели да я спасят, но постъпката й оставила дълбок отпечатък в съзнанието му. Никога не би постъпил по същия начин спрямо собственото си дете!

Соловски се обърна и се отправи към вратата. Проговори едва когато се озова в хола:

— Трябва да тръгвам… Ще ви се обадя веднага щом научим нещо ново.

Ребека я изпрати до изхода и безсилно се отпусна на близкия стол. Защо никой не разбира, че Райън не би посегнал на живота си? В това тя беше абсолютно убедена. Започна да й се струва, че зад тази история се крие нещо друго. Може би е отвлечен за откуп, може би всеки момент ще се получи съответното съобщение… Имаше и други възможности, но тя не искаше да мисли за тях. Възможности, които противоречаха на твърдото й убеждение, че съпругът й е все още жив…

Влезе в спалнята да смени дрехите си и забеляза куфарчето на Райън до вратата на гардероба. Явно го беше оставил тук, когато се е преобличал за приема. Ами ако вътре има и друга бележка, предназначена за нея? „Хайде, отвори го — рече си. — Докажи за последен път на себе си и на другите, че Райън никога не би се самоубил…“

Клекна пред куфарчето, положи го на пода и внимателно натисна ключалките. Нищо. Куфарчето беше заключено. Каква ли бе комбинацията? Почти всичките й познати използваха рождените си дати, защото те най-лесно се помнеха. Нагласи цифрите според рождената дата на Райън, но не се получи. Опита датата на сватбата им. Пак нищо. „Какво друго? — възбудено се запита тя. — Може би моят рожден ден?“ Завъртя цифрите на съответната комбинация и се чу меко изщракване. Стана й приятно, че мъжът й бе избрал нещо лично нейно. От вътрешността на куфарчето я лъхна миризма на кожа, примесена с аромата на неговия одеколон. Зави й се свят, изпита чувството, че Райън всеки момент ще я вземе в прегръдките си.

Успя да се овладее и започна да преглежда съдържанието на куфарчето. Няколко плика от дебела кафява хартия съдържаха материали, свързани с предизборната кампания на Тейлър. На дъното лежеше папка с надпис „Райън Морланд, лични“, пулсът й моментално се ускори. Вътре откри копие на писмо до някаква застрахователна компания с молба за различните видове застраховки, както и рекламни брошури. Преди няколко месеца й бе споменал, че иска да си направи застраховка „Живот“. Това стана след решението им да си имат бебе, но Ребека не го прие на сериозно.

В продължение на няколко безкрайно дълги секунди тя обмисля евентуалните последици от това писмо. Не, не може да бъде… Въпреки контактите си със застрахователната компания Райън не би могъл да планира това, което се случи… Не би могъл да й стори подобно нещо, особено когато се надяваха на дете… Давайки си сметка как детективите ще възприемат тази информация, тя бързо премести папката в чекмеджето на скрина.

Въздъхна с облекчение, защото прощално писмо все пак нямаше. Пръстите й механично опипаха дъното на куфарчето, просто за всеки случай. Откри кибрит и няколко кламера, а после видя малката цепка горе вляво. Платът беше леко издут, сякаш Райън бе скрил нещо под него…

Пое дълбоко дъх и дръпна. В ръцете й се озова малка банкова книжка, в която бяха отбелязани няколко вноски на значителни суми, впоследствие изтеглени. Моментният баланс сочеше нула, а самата книжка беше открита преди около две години. На първата страница бе изписано името на титуляря на сметката, някой си Ърл Андърс. „Кой ли е този човек? — запита се Ребека. — И какво търси спестовната му книжка в куфарчето на Райън?“ След кратък размисъл книжката също отиде в чекмеджето на скрина при папката…

На разсъмване на втория ден от изчезването на Райън Морланд пилотът на един от полицейските хеликоптери засече някакъв плаващ обект във водите на залива Малибу. Присвил очи, той се опита да разбере дали става въпрос за човешко тяло, или някой тюлен е излязъл на сутрешна разходка. Крайбрежните скали и малките заливчета между тях тънеха в мрак, вълнението беше доста силно за този час на денонощието. Пилотът вдигна глава. Хоризонтът на изток едва просветляваше, но той знаеше, че видимостта скоро ще се подобри. Отново се концентрира върху плаващия предмет, после включи радиостанцията.

— Засякох някакъв обект.

— Координати? — пропука високоговорителят.

Пилотът съобщи исканите данни.

— Остани над обекта, ако е възможно. Веднага ще ти изпратя подкрепление.

— Разбрано.

Соловски гледаше към небето, очаквайки да зърне хеликоптера. Зад волана на служебната кола седеше Уолтърс, движеха се по крайбрежната магистрала към Малибу.

— Мислиш ли, че е той? — извърна се към партньора си тя.

— Да, трябва да е той. Две денонощия са достатъчно време, газовете са издигнали тялото на повърхността…

Тя се намръщи при представата за разлагащия се труп, после с въздишка изрече:

— Надявам се да съобщим на жена му, преди да го научи от телевизията.

— И аз. Макар че пресата често ни лишава от тази възможност.

Соловски си представи лицето на Ребека Морланд. Прекрасно знаеше какво ще изпита бедната жена. Отначало недоверие, после непоносима болка… Болка, която те оставя без дъх… Спомни си ужасния момент, в който разбра, че е изгубила съпруга си…

— Не чуваш ли какво те питам? — погледна я ядосано Уолтърс.

— Извинявай — тръсна глава тя.

— Как са децата?

— И двете са болни от грип — въздъхна Соловски. — Тъкмо се оправиха и ги пратих на училище и хоп — повтори ги… — Говореше някак разсеяно, пред очите й все още беше онази ужасна нощ, в която научи, че мъжът й е бил застрелян по време на служба.

— Аз съм голям несретник, защото нямам деца — подхвърли с тъжна усмивка колегата й.

— Не зная какво щях да правя без децата си — тихо промълви тя и отправи поглед към блесналата океанска шир. Дълбоко в себе си пожела на Ребека Морланд да си роди едно детенце, което ще й даде тъй търсената утеха.

Петнадесет минути по-късно вече се беше втренчила в трупа, или по-скоро в това, което бе останало от него. Носеше се върху вълните с лицето надолу, мъж от бялата раса; с руса коса… Неволно ахна, когато хората от медицинския екип го извадиха от водата. Беше подут и напълно обезобразен.

— Акулите са пирували — каза съдебният лекар и тъжно поклати глава.

— Тъй изглежда — обади се един от заместник-шерифите, изправил се до Уолтърс.

Соловски забеляза как лицето на партньора й позеленява.

— Опитайте се да попречите на членовете на семейството му да го видят — подхвърли лекарят.

— Непременно! — стисна устни Уолтърс.

В шест и половина сутринта Ребека вече беше станала и включила телевизора за сутрешните новини. Издирването на мъжа й се проточи цели два дни, но резултат все още нямаше. Господи! Имаше чувството, че ще се побърка от тревога.

В този момент изпитваше омраза към целия свят. Към полицията, която не правеше нищо особено, към Бреговата охрана, прекратила издирването заради мъглата, към капитана на яхтата, който бе заповядал да се насочат обратно към пристанището… Тези типове проявяваха загриженост за тъпите си лодки и хеликоптери, вместо да хвърлят всички усилия в издирването на съпруга й!

Гневът буквално я задушаваше. Новините свършиха, говорителката премина на метеорологичната прогноза. После изведнъж добави:

— Една новина, която пристигна току-що. В залива на Малибу е открит труп на удавник. По непотвърдени сведения това е изчезналият преди два дни адвокат Райън Морланд.

Ребека нададе пронизителен писък, хвана се за гърдите и се строполи на пода. Изминаха няколко дълги секунди преди да си даде сметка, че нечовешките звуци идват от нейната уста.

В стаята се втурна майка й.

— Какво стана?

Задушена от ридания, тя само махна с ръка към екрана.

— Райън… Той е… Той е…

— Бедното ми дете! — проплака майката и я притисна към себе си.

Върху бюрото на Пол Уърлингтън светна сигналният бутон. Той вдигна слушалката, разбра от секретарката кой го търси и бързо превключи на външна линия.

— Какво става?

— Току-що откриха трупа на Райън Морланд — прозвуча дрезгав мъжки глас насреща.

— Къде? — предпазливо попита той.

— В залива на Малибу.

— И?

— Според моя човек тялото е силно обезобразено. Доста трудно ще им бъде да установят дали Морланд е паднал от яхтата ви, или сам е скочил…

— Много добре.

Уърлингтън въздъхна с облекчение.

— Бих казал, че с прощалното писмо няма да е трудно да се докаже самоубийство…

— Отлично. Искам да продължаваш да ме осведомяваш за хода на събитията.

— Разбира се.

Уърлингтън остави слушалката, облегна се назад и огледа луксозния си кабинет, разположен на последния етаж на най-хубавата сграда в Нюпорт Бийч. Обзаведен в стил арт деко благодарение на оригиналните дървени панели и кристални огледала, които той лично бе купил от някакъв фалирал театър, този кабинет не слизаше от страниците на специализираните списания из цялата страна. А панорамната гледка му даваше възможност да вижда всички сгради, които притежаваше в този град. Непрекъснато растящата му строителна империя се простираше от Сан Диего до Сан Франциско, а скоро в нейните граници щяха да се влеят и нови терени, главно в Орегон и Вашингтон…

Рязко се наведе напред и натисна бутона за връзка със секретарката.

— Да ми докарат елдорадото!

Ставаше въпрос за колата, която обикновено караше лично, без шофьор.

— Веднага, сър.

Паркира пред хотел „Четири сезона“ в Нюпорт, остави колата в ръцете на пиколото и се отправи към специалния асансьор, който водеше директно до мансардния апартамент под покрива. Само допреди два дни беше убеден, че няма шансове срещу Брандън Тейлър в предстоящите избори. По тази причина бе променил тактиката си и бе организирал прием за набиране на средства за кампанията на Тейлър, предпочитайки да го превърне в свой приятел, а не в могъщ съперник. Но събитията се развиха по друг начин, в съвсем неочаквана посока…

Влезе в просторната дневна, боядисана в пастелни тонове, и кратко нареди:

— Сипи по едно питие, Клей.

Клей Дзалиън се славеше като един от най-опитните ръководители на политически кампании в щата. На устните му се появи любопитна усмивка.

— Какво става?

— Открили са тялото на Морланд — каза Уърлингтън. — За наше щастие всичко говори за самоубийство…

Клей напълни две чаши с бърбън и му подаде едната.

— Няма да е зле пресата да подхване тази версия — добави милионерът.

— Ще имам грижата — кимна Дзалиън.

— Фамилията на Брандън Тейлър винаги се е ползвала с авторитет, а и той самият се радва на политически услуги отвсякъде — продължи с усмивка Уърлингтън. — Това е главната причина кандидатурата му да се радва на толкова широка подкрепа.

— Също и репутацията му на способен юрист — подхвърли Клей.

— Репутацията е нещо измамно — намръщи се той. Всяка мисъл за Брандън Тейлър му вдигаше кръвното. Преди години, още в началото на кариерата му като строителен предприемач, Тейлър се оказа адвокат на продавача на един изключителен парцел и направи всичко възможно да осуети сделката. Уърлингтън не забрави това, но най-много го намрази заради пренебрежителното отношение.

Клей Дзалиън отпи глътка бърбън и вдигна глава.

— Така и не ми каза какво точно се случи по време на срещата ти с Морланд.

— Нищо особено. Поведението му беше напълно ирационално… Сега е по-важно да видим как ще действаме…

— Първата ни работа е да пуснем в действие фабриката за слухове. Както за Морланд, така и за Тейлър… Гласоподавателите ще се разколебаят и това веднага ще проличи от периодичните проучвания на общественото мнение. Тогава настъпва твоят миг: скачаш на ринга и енергично размахваш юмруци… Ако действаме бързо и точно, имаме голям шанс да изпреварим Тейлър, особено ако успееш да привлечеш някой и друг регионален лидер на партията.

Уърлингтън се замисли за ултраконсервативните членове на партията, които постоянно изтъкваха умереността на Тейлър. Всички те бяха обикновени страхливци, които изпитваха ужас от открития бой и евентуалното разцепление в партията. Но повечето от тези хора му бяха дали да разбере, че ако успее да разклати авторитета на Тейлър, те с готовност ще преминат на негова страна.

— Ако изиграем козовете си както трябва, проблеми с тях няма да имаме — отсече.

— А подхванат ли медиите смъртта на ръководителя на предизборния му щаб, положението ще претърпи драматична промяна — убедено добави Дзалиън и широко се усмихна.

— Да не говорим за най-силното оръжие, което все още не си пуснал в ход…

Уърлингтън също се усмихна и чукна чашата си в тази на Клей. Преди известно време беше решил да вложи в предизборната кампания тридесет милиона долара лични средства — пари, които трябва да му осигурят не само място в Сената, но и да послужат като трамплин към голямата цел — президентските избори.

5

Ребека изпрати на летището родителите си и майката на Райън, след което механично пое по обратния път към дома, опитвайки се да не плаче. Последните десетина дни се сливаха в съзнанието й като някакъв неясен кошмар. Все още не можеше да повярва, че Райън е мъртъв и няма да го види никога вече. Това й се струваше невъзможно. Непрекъснато очакваше да чуе гласа му, да зърне усмивката му, да усети прегръдката на силните му ръце. В такива мигове болката я пронизваше с огромна сила, спираше дъха й.

Бележката върху бюрото на Райън бе приета като доказателство за самоубийството му от всички — полиция, медии, колеги. Само тя остана на противоположното мнение, твърдо убедена, че тук не става въпрос нито за самоубийство, нито за нещастен случай. Колкото повече мислеше за безпокойството и безсънието на Райън през последните дни, толкова по-твърдо ставаше убеждението й в третата и единствена възможност — убийство.

Не сподели подозренията си с никого, тъй като разбираше до какво ще доведе това — до нова тревога за родителите й. Те тъй и тъй не бяха в състояние да направят каквото и да е, тогава защо да ги тревожи? А самата тя беше на ръба на нервната криза, но за състоянието й подозираше единствено Люси.

Отби колата в алеята, която водеше към къщата, и сърцето й се сви. За пръв път след изчезването на съпруга си щеше да спи сама тук. Почувства се безкрайно самотна; Райън й липсваше страшно много. Господи, нима от сега нататък ще бъде все така? Стисна клепачи, но сълзите потекоха по страните й.

С усилие прогони ужаса от душата си и слезе от колата. Трябваше й известно време, докато отключи вратата на дома си. Най-сетне успя, влезе в антрето и протегна ръка към електрическия ключ.

— О, господи!

В къщата цареше невъобразим хаос. Всичко беше обърнато наопаки. Осъзнала, че крадците може би все още са тук, Ребека усети как нервите й се опъват до скъсване. „Бягай!“ — изпищя някакъв пронизителен глас, но тялото й отказа да се помръдне.

Потисна писъка си, обърна се и хукна към къщата на съседите. Минаваше десет вечерта, но тя без колебание натисна бутона на звънеца.

— Кой е? — прозвуча разтревожен глас зад вратата, а окото на господин Олсън покри светлата дупчица на шпионката.

— Ребека Морланд, съседката ви — извика. — Моля ви, отворете!

— Госпожо Морланд? — Вратата се отвори и в процепа се появи разтревоженото лице на Олсън. — Какво се е случило?

— Нахлули са в къщата ми! — сграбчи ръката му тя. — Моля ви, позвънете в полицията! Да дойдат веднага, защото крадците може би все още са вътре!

Два часа по-късно полицаите приключиха огледа и се приготвиха да си тръгват. Ребека вдигна глава и с облекчение видя колата на Соловски и Уолтърс да спира пред входната врата. Нервите й все още бяха опънати, но се беше успокоила дотолкова, че да може да разсъждава.

— Благодаря, че дойдохте.

Заведе детективите в кухнята и ги представи на униформените полицаи от участъка Ван Найс.

Уолтърс хвърли поглед наоколо и поклати глава.

— Хубава бъркотия…

— Проникване с взлом, което явно има връзка със смъртта на мъжа ми — обясни Ребека. — По тази причина реших да ви повикам, а тези господа ще потвърдят всичко, което открих.

— Какво е положението? — попита детективът, обръщайки се към по-възрастния от двамата униформени полицаи — едър здравеняк с червеникава коса.

— Без съмнение взлом — отвърна онзи и опипа дръжката на палката си. — Върху задната врата има следи от насилствено проникване. Снехме отпечатъци, но не очаквам бог знае какво. Онези, които са били тук, са се погрижили да не оставят следи.

Колегата му — висок латиноамериканец, само кимна с глава.

— Това означава, че са били професионалисти — каза Ребека, местейки поглед от Соловски към Уолтърс и обратно. — Търсели са нещо съвсем конкретно, маскирайки се като обикновени крадци.

Уолтърс започна да крачи напред-назад, подрънквайки с ключовете в ръцете си.

— Какво липсва? — попита.

— Два фотоапарата, видеокасетофон, портативен телевизор и няколко бижута — отвърна латиноамериканецът. — Това е сигурно, поне засега…

— Лесно продаваеми вещи — сви рамене детективът. — Което ми говори, че става въпрос за обикновен обир.

— Все още не съм сигурна, че не липсва и нещо друго — възрази младата жена, докато механично събираше парчетата от някаква счупена ваза. — Трябва да прегледам всичко, едно по едно.

— А какво ви кара да мислите, че крадците са дошли с точно определена цел? — внимателно я изгледа Соловски.

— Чекмеджетата са преровени, личните ни документи са разхвърляни из цялата къща. Всеки един от тях е внимателно прегледан.

— Имате ли представа какво са търсили?

— Не съм сигурна — въздъхна тя, после колебливо добави: — Вижте, възнамерявах да ви се обадя… Но не успях, тъй като бях заета с погребението, роднините и всичко останало. — Замълча за момент, усетила погледите на всички присъстващи върху себе си, после събра кураж и продължи: — Дълго мислих и стигнах до единственото възможно заключение: онова, което стана на яхтата, не е самоубийство или нещастен случай. Някой е искал смъртта на мъжа ми!

Краткото мълчание след това изявление беше нарушено от Уолтърс:

— Всички знаем, че сте разстроена, госпожо Морланд. Но нищо тук не потвърждава вашите подозрения.

Ребека пристъпи към прозореца и надникна навън. Полицейските коли пред къщата бяха предизвикали любопитството на съседите и някои от тях се навъртаха наоколо. „Животът ми изведнъж се превърна в сапунена опера, която всички гледат след вечеря“ — помисли си с горчивина тя. После се извърна към детективите.

— Не е задължително да има доказателства. Някой обаче все пак би могъл да го подтикне към смъртта, като например му помогне да „скочи“ във водата, нали?

— Възможно е — кимна Соловски. — Но дори и в такива случаи съществуват косвени улики.

— Имате ли идея за мотивите на евентуалния извършител на подобен акт? — намеси се Уолтърс и черните му очи предизвикателно проблеснаха: — Дори само за един?

— Все още не — поклати глава Ребека. — Но оставам с такова чувство, защото…

— Госпожо, полицията не може да отделя сили и средства за разследване без доказателства! — прекъсна я детективът.

— Но…

— Вие сте юрист, госпожо Морланд. Да сте чували някога за присъда, издадена по чувство? — Той се извърна към униформените и леко намигна.

Ребека видя развеселените погледи, които си размениха полицаите, включително и жената. Тоя Уолтърс я правеше на глупачка, при това доста успешно.

— Не, разбира се — тръсна глава тя. — Искам да кажа само, че ако търсим достатъчно настойчиво, положително ще намерим и мотив.

— Може и да е права — подкрепи я детектив Соловски. — Крадците рядко се ровят в личните документи на жертвите си.

Уолтърс нищо не каза, но Ребека видя как лицето му окаменя. Очевидно не му стана приятно от забележката на партньорката му.

— Има и друго — побърза да добави. — Някой очевидно е наблюдавал къщата, тъй като моментът на нахлуването е избран много добре — след погребението и след като изпратих роднините. — Пое си дъх и продължи: — Тази вечер изпратих родителите си на летището и за пръв път след изчезването на Райън къщата остана празна. — Огледа лицата на присъстващите. — Не ви ли се струва, че тук има нещо?

— Не знам — сви рамене Уолтърс. — Крадците по правило влизат в празни къщи, а тази вечер вашата е била абсолютно тъмна.

— Нима не виждате връзката, за бога? — извика. — Съпругът ми е убит умишлено по съвсем конкретни причини! А тези, които са претърсили къщата ми тази вечер, са искали да бъдат сигурни, че не е оставил след себе си нищо компрометиращо! — Кръвта изведнъж се оттегли от лицето й. — Господи, компютъра! Как не се сетих по-рано? — Втурна се към вътрешността на къщата, следвана от останалите.

Наведе се над масата и включи компютъра, а сърцето й се качи в гърлото. Бързо влезе в главната директория.

— О, не! — промърмори. — Господи, не! — Скочи и се наведе над пръснатите по пода документи, после вдигна глава. — Няма ги! Нито файловете, нито разпечатките!

Бавно се изправи и скръсти ръце пред гърдите си.

— През последните три седмици от живота си мъжът ми всяка нощ работеше с компютъра — заяви. — Беше неспокоен и загрижен, не ми даваше никакви обяснения за това, което прави. Казваше, че се отнася за поверителни неща. — Гласът й стана по-уверен: — Някой е разбрал същността на това, върху което работи, и го е ликвидирал. А тази вечер се е отбил да прибере и компрометиращите материали. — Очите й се превърнаха в две блестящи звезди. — Сега вече вярвате ли ми?

— Може и да е права — промърмори Соловски, докато колата им бавно потегляше от алеята пред къщата на Морланд. — Кражбата е едно, но да изтриеш документацията в компютъра на жертвата — съвсем друго.

— Не бързай със заключенията! — сопна й се Уолтърс. — Нашата госпожа Морланд е изпаднала в истерия и не може да приеме факта, че мъжът й е скочил от яхтата, за да сложи край на живота си. Семейството на жертвата никога не признава за наличието на депресия. Винаги дрънкат едно и също: „Нищо му нямаше, причината трябва да се търси другаде“. — Гласът му иронично изтъня.

— Тогава как ще обясниш изчистването на паметта на компютъра? — попита Соловски.

— А какво доказва, че това изчистване е станало именно днес? — отвърна Уолтърс и даде десен мигач. — Ако са пипали компютъра, защо не са го оставили да работи? Цялата къща е обърната наопаки, но към компютъра крадците проявяват специално отношение и грижливо го изключват!

— Точно там е работата! — леко повиши тон колежката му. — Изключили са го, за да прикрият истинската причина за взлома, а всичко останало е само камуфлаж!

— Това не го приемам! — изръмжа той.

— Какво тогава е станало според теб? Ребека Морланд инсценира взлом, изтрива всички данни в компютъра и после заявява, че съпругът й е убит? — Помълча малко, после поклати глава. — Това е пълен абсурд!

— Ти какво? — ледено процеди Уолтърс. — Да не би да намекваш, че не зная какво правя?

— Не съм казала такова нещо!

— Виж какво! Бяхме приятели с твоя човек, затова ти позволявам известни волности. Но не си въобразявай, че ще ми се качиш на главата! Аз съм по-старши от теб и ще вършиш това, което ти заповядвам!

При споменаването на мъжа й тя застина. Защо Уолтърс се държеше така? Защо се правеше на началник?

— Добре — примирително въздъхна. — Но всеки има право на мнение, нали? — Хвърли поглед на часовника си и добави: — Трябва да се прибирам, би ли ме закарал до колата ми?

Той не отговори, натисна педала на газта, гумите на патрулната кола изсвистяха и тя бясно се понесе напред.

На другата сутрин, изправена зад програмиста, който правеше отчаяни опити да проникне в тайните на компютъра IBM на Райън, Ребека нетърпеливо пристъпваше от крак на крак. Човекът работеше вече няколко часа.

Най-накрая той вдигна глава и каза:

— Съжалявам, госпожо. Не мога да възстановя нищо от липсващата информация.

— Не може да бъде! — отчаяно прошепна тя. — Трябва да има някакъв начин!

— Опитах всичко, което зная…

Ребека отказваше да се примири.

— Да се обърна ли към друг специалист?

— Ваша воля — сви рамене програмистът. — Но след като аз не успях, едва ли ще успее и някой друг… Тези момчета са знаели какво вършат. — Изправи се и започна да си прибира нещата в голяма тъмносиня раница.

Тя мълчаливо му подаде чека и го изпрати до външната врата. Проследи с поглед отдалечаващата се кола. Какво да прави сега?

Райън работеше на компютъра по цяла нощ, но никога не сподели с какво точно се занимава. Когато за пръв път затъмни екрана на монитора при нейното влизане, тя се обиди и му го каза. А той отвърна, че става въпрос за изключително поверителна информация. Но от погледа му личеше, че нещата са далеч по-сериозни от обикновено.

За всичките тези седмици той забрави компютъра включен само веднъж, при това само за няколко минути. Ребека бе влязла в стаята да му поиска нещо и бе зърнала изписаната на екрана информация. Напрегна се, но единственото, което успя да си спомни, беше нещо свързано с чуждестранни банки…

Програмистът провери и нейния компютър, който бе монтиран на малка масичка в кухнята. Заключението му съвпадаше с нейното: никой не го беше докосвал. Това засили увереността й, че неизвестният крадец се е интересувал единствено от файловете на Райън. Спомни си за банковата книжка в куфарчето на мъжа си. Дали пък не са търсили точно нея? Дали тази книжка не е свързана с липсващата компютърна информация?

По странна ирония на съдбата вчера сутринта тя бе пъхнала книжката в ръчната си чантичка, възнамерявайки да я провери в банката емитент. Разбира се, че не успя да стори това, но сега книжката кротко си лежеше в чантичката.

Тревожеше се и от един друг въпрос: дали крадците са открили това, което са търсели? И ако не са, дали ще се върнат пак?

6

Рано на следващата сутрин й се обади Глория Пауъл, административен директор на юридическата кантора на Райън. Тя любезно й съобщи, че партньорите на съпруга й желаят да се срещнат с нея.

Няколко минути преди 14.00 Ребека се качи в червения си джип „Чероки“ и потегли по Родео Драйв. Беше облечена в строго черно костюмче и бяла копринена блузка. Някъде по средата между Санта Моника и булевард „Уилшайър“ се намираше красивата двуетажна сграда с избелели от времето тухлени стени, до входа на която висеше табелка със златни букви: „ТЕЙЛЪР, ДЕНИСЪН И ЕВЪНС — АДВОКАТИ“. Гърлото й се сви, очите й се насълзиха. Колко пъти беше идвала тук да изчака Райън, след което отиваха на кино или да хапнат някъде. А сега него го нямаше!

Вкара джипа в подземния гараж, взе талончето от пазача и влезе в асансьора. Едва се сдържа да не затича по покрития с дебел мокет коридор на първия етаж.

— Госпожо Морланд, заповядайте — надигна се от стола администраторката. — Всички ние ужасно съжаляваме за нещастието, което ви сполетя… Надявам се, че сте добре…

— Добре съм, благодаря — отвърна Ребека и тръсна глава да прогони напиращите сълзи.

— Очакват ви в кабинета на господин Евънс — добави младата жена и й направи знак да я последва.

— Не си правете труда, зная пътя — спря я тя.

Прекоси фоайето, черните й обувки с дебела подметка тропаха по мраморните плочи на коридора. Стените на помещението, от което се влизаше в кабинетите на съдружниците, бяха покрити с махагонова ламперия, а подът — с дебел килим в розово-бежови шарки. Вратата на Райън беше затворена, но споменът за последното й идване тук беше толкова ярък, че тя неволно стисна зъби и притвори очи. Видя го сякаш беше вчера — седнал зад отрупаното с документи бюро със свалено сако и навити ръкави на ризата, радостната искрица в сините му очи, щом я зърна на прага…

Спря пред вратата на кабинета на Евънс с разтуптяно сърце.

Джон се втурна да я посрещне.

— Радвам се, че дойде, Ребека. Заповядай, седни… Какво да ти предложа? Чай, кафе? — Очите му бяха толкова близо едно до друго, че изглеждаше леко кривоглед.

— Не, благодаря — отказа тя.

В продължение на няколко минути говореха за незначителни неща — главно за времето. Усещаше се напрежение, а Ребека продължаваше да се пита защо са я повикали тук.

После вратата се отвори и в кабинета влезе Катрин Денисън. Беше облечена във великолепно шоколадово костюмче и носеше обувки от фина кафява кожа. Тази жена работеше по осемнадесет часа на денонощие, но въпреки това съумяваше да изглежда така, сякаш току-що е напуснала фризьорския салон.

— Как се справяш? — Гласът на Катрин прозвуча необичайно сърдечно, ръката й се протегна и докосна рамото й. Но Ребека моментално усети фалшивата нотка и нервите й се опънаха. Сякаш Катрин знаеше точно как се държи човек в подобна ситуация и играеше добре заучена роля.

— Както може да се очаква — отвърна. Инстинктивно усети, че не бива да показва мъката си пред тези хора.

— Трябва да обсъдим някои неща — каза Джон, после замълча за момент и очите му състрадателно се спряха на лицето й: — Надяваме се, че ще се справиш…

— Няма проблеми — кимна Ребека и леко се завъртя, за да вижда и двамата партньори. — Брандън ще се присъедини ли към нас?

Джон хвърли тревожен поглед към Катрин, която се беше отпуснала на облегалката на креслото му.

— Един от клиентите му преживява криза — поясни тя. — Каза, че ще ти се обади по-късно.

Ребека кимна. Щеше да се чувства малко по-удобно, ако и Брандън беше тук, тъй като го познаваше много по-добре.

— Както знаеш, Райън стана наш партньор през тази година — започна Джон. — Според условията на договора всеки от партньорите притежава част от основния капитал на фирмата, която се изчислява според стажа му в нея. Няма да навлизам в подробности, а ще ти предложа копие от този договор, ако вече не си го открила сред книжата му.

Стана и започна да крачи напред-назад из помещението.

— За съжаление Райън е партньор съвсем отскоро, тъй че дяловото му участие не е голямо. Но преди да говорим за това, искам да обсъдим един друг въпрос.

Ребека любопитно го погледна и кимна.

Той прочисти гърлото си и с леко притеснение продължи:

— Знаеш ли… След нещастието ние направихме нещо като ревизия на фирмата и открихме… хм… известни отклонения… — Замълча за момент, после я погледна право в очите. — Повярвай ми, Ребека, много бих искал да намеря друг начин да ти го кажа, но… — Преплете пръсти и завърши: — По всичко личи, че Райън е използвал средства на фирмата за лични цели.

Тя се намръщи, сякаш не беше убедена, че е чула правилно.

— За лични цели ли? — попита. — Не разбирам!

— Може би Катрин ще ти обясни по-добре — побърза да каже Джон и хвърли очаквателен поглед към партньорката си.

Жената леко отмести кичур руса коса от челото си.

— Много ми е трудно да го кажа, Ребека — погледна я в очите. — Но фактите са категорични: Райън ни е обрал!

— Това е невъзможно! — почервеня от гняв Ребека. — Райън не е способен на подобно нещо!

— Разбираме как се чувстваш — отвърна другата жена и кръстоса добре оформените си крака. — Честно казано, и ние сме доста шокирани…

— Имате ли доказателства за подобно обвинение? — попита я с разтуптяно сърце.

— Ще се опитам да ти изясня състоянието на нещата — отвърна тя. — За известно време имахме финансови затруднения, но никой от партньорите не им обърна сериозно внимание. На всяка компания се случва да има големи вземания, но постъпленията да се забавят… В крайна сметка обаче разбрахме, че нещо не е наред. За това ни алармира една счетоводна фирма, която периодично ни прави балансите.

— Райън е злоупотребявал с пари на фирмата от около две години насам — намеси се Джон. — Това е ставало с помощта на човек от нашия счетоводен отдел, в момента изясняваме точно кой е той. Подозираме определен служител, когото изпратихме в отпуск.

Ребека продължаваше да клати глава. Това не можеше да е вярно! По известни само на тях причини тези двамата й бяха скроили някакъв гаден номер! Стегна се и реши да зададе необходимите в подобни случаи въпроси, въпреки дълбокото си убеждение, че обвиненията срещу мъжа й са несъстоятелни.

— За каква сума става въпрос?

— Неколкостотин хиляди долара — отвърна, без да я гледа Джон.

— Това са много пари! — широко разтвори очи тя. — За какво Райън би си позволил да използва подобна сума?

— Надявахме се да го чуем от теб — отвърна Джон и отново стрелна с поглед Катрин.

— Станала е грешка! — напрегнато се наведе напред Ребека. — Познавам мъжа си, той не е крадец! Обратно, той беше най-честният човек, когото съм срещала!

— И аз мислех така — поклати глава Джон. — Не бяхме особено близки, но му имах абсолютно доверие.

— Ти не вярваш, че Райън е крадец, нали? — попита нещастната жена, извръщайки се към Катрин.

Големите кафяви очи спокойно издържаха погледа й.

— Не искам да го вярвам — отвърна тя. — Но уликите са против него. Готови сме да те запознаем с тях в момента, в който пожелаеш. — Обърна се към Джон и подхвърли: — Нали така?

— Разбира се — бързо отвърна той.

— Тогава нека видим тези улики — кимна Ребека.

— Ще позвъня в счетоводството — вдигна телефона Джон. Каза няколко думи, после затвори и поясни: — Трябва да изготвят съответните документи, скоро ще бъдат тук.

— Добре.

— Между другото, ако ти имаш нещо от личната му архива, което го оневинява… — Очите му отново се стрелнаха по посока на Катрин.

— Ще бъдем щастливи да го видим — кимна тя.

Ребека забеляза погледите, които двамата си размениха, и се запита какво крият от нея.

— Ще те помолим да провериш дали някаква част от тези средства все още съществуват — подхвърли Катрин.

— Как? — учудено я погледна. — Имаме общ спестовен влог и известно количество акции, които също са на името на двамата. Щях да разбера, ако мъжът ми е разполагал със стотици хиляди долари! — Изведнъж си спомни за тайнствената банкова книжка в куфарчето на Райън и й прилоша. — Бихте ли ми дали чаша вода, моля? — Гласът й се превърна в шепот, стори й се, че стените на стаята ще паднат и ще я затиснат.

— Донеси вода! — разпореди се Катрин.

Джон изтича навън и извика секретарката си.

Ребека се помоли на Бога да не припадне, подобно унижение й се струваше прекомерно голямо.

— Направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания — посъветва я от мястото си на дивана другата жена.

Секретарката й донесе чаша вода и се оттегли. Ребека отпи преднамерено бавно, опитвайки се да спечели време.

— Знаем, че ти е трудно, и искаме да бъдем коректни с теб — обади се Джон.

Тя го погледна недоумяващо.

— Ако ни върнеш остатъка от сумата, ние ще ти предложим схема за изплащане на липсите — поясни той, пое дълбоко дъх и добави: — В случай че се съгласиш, нещата си остават между нас. Нито полицията, нито медиите ще бъдат уведомени… Нали така, Катрин?

— Да.

Ребека направи опит да си представи колко години трябва да изплаща неколкостотин хиляди долара, но бързо се отказа.

— А какво ще стане, ако не мога да намеря тези пари? — Спомни си събитията от отминалата нощ и напрегнато се наведе напред: — Снощи къщата ни беше нападната от крадци!

Партньорите си размениха разтревожени погледи, после Катрин попита:

— Какви крадци?

Ребека им разказа за обира.

— Знаеш ли какво липсва? — попита Джон.

— За по-едрите неща вече ви казах, освен това са изтрили всички данни от компютъра на Райън.

— Ужасно! — Скочи той и започна да кръстосва из кабинета. — Ужасно! Да не би Райън да е криел парите някъде из къщата?

— А кой може да знае подобно нещо? — попита Ребека, след което си отговори сама: — Може би човекът от вашето счетоводство, когото подозирате в съучастничество. — Очите й напрегнато блеснаха: — Може би този човек е извършил обира, за да прикрие уликите срещу себе си!

Джон разтревожено я погледна.

— А ти имаш ли представа за информацията, която Райън е съхранявал в компютъра си?

— Не — поклати глава тя.

Той свъси вежди и се извърна към Катрин.

— Разполагаме ли с някакви дискети на Райън тук?

— Ще проверя, но той едва ли е копирал данните на личния си компютър. — Безупречно лакираните й нокти забарабаниха по кожената облегалка на дивана: — Виж какво, Ребека… Ще ти дадем достатъчно време да прегледаш личните книжа на Райън, а после отново ще поговорим.

Стана на крака, придърпа полата си и добави:

— Имам среща и трябва да вървя. Съжалявам за това, което научи тук, Ребека… Надявам се, че ще се справиш…

Джон изчака вратата да се затвори зад гърба на Катрин и каза:

— Важно е да изясним тези неща, тъй като не можем да постигнем споразумение, без да знаем каква ще е възстановената сума.

— Мога ли да получа последната му заплата? — вдигна глава Ребека. — Имам много сметки за плащане.

— Не виждам как ще стане — поклати глава той. — По всичко личи, че Райън дължи на фирмата неколкостотин хиляди долара, а след приключването на ревизията те могат да се окажат и повече.

Младата жена имаше чувството, че потъва в подвижни пясъци. Положението се влошаваше с всяка изминала минута.

— Зная, че ти се струпа много, и съжалявам — погледна я Джон. — Но има и още нещо важно, с което трябва да бъдеш запозната…

Тя потръпна от лошо предчувствие.

Той се изправи пред нея, помълча малко и подхвана:

— Нашето желание е разследването на смъртта на мъжа ти да приключи бързо. Колкото повече се проточва то, толкова по-тежки са щетите за фирмата и лично за Брандън, който, както знаеш, се е кандидатирал за парламентарните избори… — Въздъхна и продължи: — Не трябва да забравяш, че Райън беше взел присърце политическата кариера на Брандън.

— Не е нужно да ми го напомняш — отвърна с горчивина Ребека. — Но за приключване на разследването е рано. Последните две седмици бяха кошмарни за мен, все още всичко ми е като мъгла… Но в едно съм абсолютно сигурна: Райън не се е самоубил и не е присвоил никакви пари!

— Знам, че ти е трудно, Ребека — погледна я състрадателно Джон. — Но фактите са си факти. През последните седмици от живота си Райън беше силно потиснат и се държеше странно… Сега вече знаем защо — заради липсващите средства. Вероятно си е давал сметка, че това не може да остане в тайна и… — Пристъпи от крак на крак и колебливо добави: — Предполагам, че нещата са се усложнили и той е взел единственото възможно решение.

— Не! — гневно извика Ребека. — Райън не беше крадец! Никога не е вярвал, че самоубийството е решение, освен това… — Помълча малко, после добави: — Освен това мислеше, че съм бременна…

— А ти бременна ли си? — изненадано я погледна той.

— Още не съм сигурна, чакам резултатите от изследванията, които наскоро си направих. — Гърлото й се сви: — Но това няма нищо общо с твърдото ми убеждение, че Райън е убит!

— Ти си твърде разстроена, Ребека — погледна я стреснато младият мъж. — Искаш ли да помоля някого да те откара до дома?

— Не, ще се оправя сама! — тръсна глава тя и вдигна чантата си.

— Чакай малко — докосна я по рамото Джон. — Искам да те питам дали си извадила нещо от куфарчето на Райън, преди да ни го предадеш?

Сърцето й се сви, стори й се, че няма как да не се издаде. Червената коса и бялата кожа на лицето й винаги бяха подчертавали и най-лекото изчервяване. Очите на Джон не се откъсваха от нейните. „Дали знае за банковата книжка?“ — запита се тя.

Неспособна да приеме всичко, което й беше поднесено в този кабинет, тя имаше едно-единствено желание — да избяга, преди да е припаднала… Побърза да каже „довиждане“ и изскочи навън. „Не, това не е истина! — стенеше душата й. — Някой е допуснал ужасна грешка, или…“ Или тя не е познавала съпруга си толкова добре, колкото си беше въобразявала.

7

Уведомена от секретарката за пристигането на Брандън, Катрин почука и влезе в кабинета му.

— Докъде стигна кризата в „Ей & Ем“? — попита тя.

— За момента е овладяна — отвърна той, окачи раираното си сако в гардероба и пристъпи към стария английски бюфет, който използваше за бар: — Искаш ли нещо?

— Не — отвърна Катрин, изненадана от намерението му да пие в толкова ранен час. Моментално доловила напрежението му, тя изпитателно го погледна. Наскоро навършил шейсет, Брандън може би вече не можеше да се справя със спешни случаи както някога.

Той си наля питие.

— Как мина разговорът с Ребека?

— Според очакванията. Категорично отказа да повярва.

— Ще трябва и аз да поговоря с нея — поклати глава Брандън.

— Няма да е зле… По мое мнение обаче ние трябва да информираме медиите за злоупотребите на Райън.

— Не! — отсече Тейлър. — Не съм съгласен!

— Защо? — учуди се Катрин. — Той действително е взел парите, доказват го многобройни обаждания на клиенти… Така те много по-лесно ще разберат причините за самоубийството му.

— Мисля, че нещата са достатъчно сложни и без изявления за печата.

Съдружничката му остана леко озадачена от категоричността му. Усети, че Брандън знае нещо, което не желае да сподели с нея.

Тя беше първият юрист, когото той прие за равен на себе си и достатъчно способен, за да бъде негов партньор. В отговор на това доверие му предложи всеотдайна работа и много кураж. Малко бяха жените в професията, които се радваха на нейния статут — съдружник в солидна и уважавана адвокатска кантора.

Но с идването на Райън Морланд положението й започна да се променя. С раздразнение и гняв наблюдаваше все по-топлите отношения между Брандън и неговото протеже. Сега, след смъртта на Райън, нещата отново трябваше да тръгнат постарому, но по неизвестни причини Тейлър ревниво пазеше репутацията на покойника.

— Има ли нещо, което не ми е известно относно злоупотребите? — подозрително попита тя. Стори й се, че в очите му за миг зърна страх.

— Не ставай смешна! — намръщено отвърна той. — Просто не съм сигурен как медиите ще възприемат този скандал. Не искам клиентите да останат с впечатлението, че фирмата не се управлява по най-добрия начин.

— Но властите трябва да бъдат уведомени за всичко, което може да хвърли светлина върху действията на Райън, нали? — хвърли му коварен поглед тя. — Освен това ти продължаваш да се оплакваш, че слуховете вредят на предизборната ти кампания. Липсващите средства ще дадат на полицията онзи мотив, който й е нужен за прекратяване на следствието.

— Още е рано! — ядосано отсече той.

Катрин стреснато го погледна. Не можеше да разбере защо Брандън проявява раздразнение по този въпрос.

Той очевидно забеляза недоумението й и троснато добави:

— Току-що получих доста обезпокояващи новини, свързани с предстоящите избори…

Тя въпросително вдигна вежди и зачака.

— По всяка вероятност Пол Уърлингтън ще обяви, че е готов да участва в изборите като мой опонент — поясни Брандън.

— Не говориш сериозно! — стреснато го погледна Катрин. До този момент беше убедена, че мястото му в Сената е абсолютно сигурно.

— Де да беше така — въздъхна партньорът й и очите му се присвиха. — Нали ти твърдеше, че Уърлингтън стои твърдо зад моята кандидатура?

— Надпреварваха се да ме убеждават в това — промълви тя.

Съпругата на Уърлингтън, Даяна, беше нейна приятелка още от дните на пристигането й в Калифорния с диплома от Харвардския юридически факултет в джоба. Въпреки различния начин на живот — Катрин, изцяло отдадена на кариерата, а Даяна — на светския живот в ролята на богата съпруга, двете си останаха изключително близки.

— Не мога да повярвам, че Даяна е способна да ми погоди такъв номер — поклати глава тя, после побърза да се поправи: — Да ни погоди такъв номер! Нали двамата с Пол сами предложиха яхтата си за приема, на който набирахме предизборни фондове? — Поклати глава и докосна с пръст слепоочието си. Имаше всички признаци да започне поредното тежко главоболие. — Ако си спомняш, такъв слух беше пуснат и преди няколко месеца и ти ме накара да проверя колко истина има в него… Тогава Пол и Даяна категорично отрекоха, че той възнамерява да издига кандидатурата си.

— Помня твоите уверения — намръщено кимна Брандън. — Но подозренията ми останаха и по тази причина помолих Райън да извърши някои допълнителни проучвания. Тихо и кротко, без да привлича вниманието.

— И какво откри той? — любопитно го погледна Катрин.

— Не знам — тросна се Тейлър и отпи глътка от чашата си. — Малко преди да умре ми каза, че е напипал нещо много сериозно, но ще го сподели с мен едва след като получи съответните доказателства. Така и не разбрах за какво става въпрос…

— С удоволствие ще прегледам документите му, може пък да открием нещо…

— Вече го сторих, но сред книжата му няма нищо — поклати глава той.

Главоболието й рязко се усили.

— Имаш ли аспирин? — попита го.

— Виж в банята, в шкафчето за лекарства.

Банята зад кабинета му беше облицована с плочки от черен мрамор и оникс, а крановете бяха златни. Вътре имаше душ за хидромасаж, двоен умивалник с огромно огледало и маса за релаксация и ръчен масаж. Катрин глътна три аспирина наведнъж и побърза да се върне обратно в кабинета.

— Според мен Райън е държал информацията за Уърлингтън у дома си — рече Брандън. — Трябва да проверим…

— Може би вече е късно — поклати глава тя. — Ребека каза, че някой е нахлул в къщата им и е изтрил всички данни от компютъра на Райън. — Забарабани по кожената тапицерия на дивана. — Питам се дали Уърлингтън не е усетил нещо за неговите разследвания.

— Господи! — потъмня лицето на Брандън. — Защо тази жена не ни донесе веднага материалите? — Изправи се, пъхна ръце в джобовете на панталона си и започна да крачи напред-назад. — Един господ знае какво друго е имало в този компютър, имам предвид извън материалите за Уърлингтън… — Спря се и рязко се обърна. — В тази минута Пол Уърлингтън може би разполага с плановете за цялата ми предизборна кампания! Ако е така, чака ни голяма беда!

— Не мога да разбера защо би постъпил по този начин — отвърна Катрин.

— Ще ти кажа защо — погледна я с блеснали очи той. — Защото този твой „приятел“ е сигурен, че може да се възползва от смъртта на Райън, да разбие на пух и прах моята предизборна кампания и да даде мощен тласък на своята!

— Намекваш, че това е моя грешка, така ли?

— Очаквах да си наясно с намеренията на семейство Уърлингтън! — гневно отсече Брандън.

— По нищо не личеше, че се готвят да променят тактиката си — повиши тон Катрин и изправи гръб. Положението беше сложно, тъй като бе свързано и с нейното бъдеще. Тя силно се надяваше, че след заминаването на Брандън за Вашингтон управлението на фирмата ще премине изцяло в нейни ръце. Затова беше готова да направи всичко необходимо и да спре кампанията на Уърлингтън още преди да е започнала. — Искаш ли да поговоря с Даяна? Може би ще успея да я убедя, че участието на Пол в подобно начинание е обречено на сигурен провал.

Обърнат с лице към прозореца, възрастният мъж дълго мълча. После лицето му се проясни и той кимна леко:

— Да… Това е добра идея. Кажи й, че…

— Знам какво да й кажа! — прекъсна го твърдо Катрин.

Уреждането на срещата стана бързо и делово, без отлагане. Катрин седеше в ресторанта на хотел „Риджънт Бевърли Уилшайър“ и чакаше появата на Даяна Уърлингтън. Отвъд панорамния прозорец на ресторанта се появиха весели и добре облечени жени, които прекосиха булевард „Уилшайър“ и се насочиха към луксозните бутици на „Валентино“, „Шанел“ и „Хермес“, разположени на Родео Драйв.

Катрин не разполагаше с време да обикаля магазините, а и никога не би го сторила. За нея покупката на дрехи и обувки беше необходимост и нищо повече, обикалянето из търговските улици й се струваше глупаво. По тази причина бе организирала нещата по съвсем друг начин: два-три пъти в годината в кабинета й се появяваше търговска агентка на фирмата „Барниз“, която й предлагаше подбрани модели от колекцията им. Жената работеше отдавна с Катрин, знаеше наизуст мерките и вкуса й, предложенията й се оказваха деветдесет на сто приемливи.

Вдигна глава и видя Даяна, която беше влязла в ресторанта и вече се насочваше към нея. Лъскавата й черна коса беше прибрана на елегантен кок, лицето й беше загоряло, с високи скули и красиви зелени очи. Една наистина екзотична жена, висока и слаба, която умее да носи скъпите си дрехи по наистина впечатляващ начин. Благодарение на козметиката и пластичната хирургия изглеждаше далеч по-млада от своите четиридесет и две години и привличаше като магнит мъжките погледи.

Новодошлата се наведе и целуна въздуха до бузата на Катрин, тя пък й отвърна с леко ръкостискане. Отнякъде изскочи келнер, който ловко издърпа стола. Даяна седна, кимна му в знак на благодарност и посочи чашата на Катрин:

— Донесете ми същото.

Келнерът изчезна, а елегантната дама се приведе над масата.

— Радвам се, че се обади… Напоследък изобщо нямаме време да се видим.

— И двете сме заети — отвърна с усмивка приятелката й. — Но веднага ще кажа, че съм разочарована от теб, момичето ми…

— Защо? — погледна я с недоумение Даяна.

— Защото не ме уведоми за решението на Пол да участва в изборите.

— Мислех да ти го кажа, но той все още не е обявил официално кандидатурата си — отвърна с леко притеснение тя. — Честно казано, и двамата се колебаем…

— Имахме уговорка, че вие с Пол ще подкрепите изцяло кандидатурата на Брандън.

— Не съм забравила — отвърна с въздишка Даяна. — Но смъртта на Райън Морланд промени доста неща… — Замълча за миг, после продължи: — Медийните спекулации отвориха пространство и за Пол. Всъщност това е един изключителен шанс и ние го обмисляме много сериозно.

— Според мен той малко избързва.

— Какво имаш предвид?

— В политиката са нужни не само пари, но и опит.

— Съпругът ми е лидер по рождение — хладно я изгледа Даяна. — Погледни каква империя е изградил направо от нищото. А избирателите винаги са си падали по хора, които са се издигнали сами.

— Сами ли? — иронично се усмихна събеседничката й. — Нима забрави онзи доверителен фонд от четвърт милион долара?

— В днешно време това са пари за семки — възрази Даяна. — А Пол с двете си ръце и с главата си превърна този фонд в състояние за стотици милиони долари. Ненапразно вече втора година е в списъка на „Форбс“ за четиристотинте най-богати американски граждани!

Осъзнала, че по този начин няма да стигне доникъде, Катрин бързо смени тактиката. Приведе се над масата и хвана ръката й.

— Двамата с Пол сте ми много скъпи. Повдигам този въпрос само от загриженост за евентуалните последици, които могат да се стоварят върху неговата глава.

— Какво искаш да кажеш? — озадачено я погледна приятелката й.

— Поведението му може би ще разгневи някои доста влиятелни политици, но вие положително сте взели под внимание това.

— Не, не сме.

— Човек, който се надява на реална власт в политиката, непременно трябва да спечели на своя страна някои ключови фигури — подхвърли Катрин. — Както в Калифорния, така и във Вашингтон… — Направи пауза и добави: — Нима искаш Пол да замине за столицата и да се окаже в изолация?

Черните вежди на другата жена загрижено се свиха.

— Мислиш ли, че има такава опасност?

— Сигурна съм.

— Но за кого всъщност говориш?

— Имам предвид хората, които през последното десетилетие държат в ръцете си Републиканската партия в Калифорния — отвърна тя и изброи някои известни имена. — Хора, които познават Брандън от години и работят в тясно сътрудничество с него.

— Разбирам — замислено кимна Даяна. — Пол направи опит да се сближи с някои от тях, но те останаха резервирани.

— На Пол му е нужен човек като Максуел Холмс — подхвърли Катрин.

— Защо точно той? — стреснато я погледна другата жена.

— Защото е най-влиятелният човек в Калифорния, който дърпа конците на всички политически решения. Защото именно той се е ангажирал с кампанията на Брандън.

— Не знаех това — глухо промълви Даяна и отпи от чашата си.

— Има и друго — продължи приятелката й, ловко възползвайки се от шанса си. — Намеренията на Пол несъмнено ще доведат до разцепление в партията.

— Защо?

— Защото републиканците ще бъдат принудени да похарчат милиони долари в парламентарните избори — същите тези милиони, които ще им бъдат необходими в кампанията за президентските, когато ще трябва да се борят срещу главния си противник — Демократическата партия. И ако, не дай боже, изгубят президентските избори, вината за провала ще се стовари изцяло върху Пол, независимо дали той е в Сената, или там седи Брандън. В това можеш да бъдеш абсолютно сигурна!

Даяна намръщено мълчеше.

— Пол още няма петдесет — смени тона Катрин и се облегна назад. — А Брандън вече надхвърли шейсетте. Голяма част от членовете на партията го подкрепят, защото го познават отдавна, от много години. Ето защо е важно да се играе по правилата. За самия Пол ще е далеч по-изгодно да сключи сделка с Брандън.

После спокойно и убедително започна да излага предварително обмисления си план.

— Помисли си добре — заключи няколко минути по-късно. — Когато дойде ред за кандидатурата на Пол, той няма да има никаква опозиция срещу себе си. С изключение на неизбежния процент дребни риби, от които нищо не зависи. — Понижи глас и леко се приведе напред: — Имаш ли ми доверие, Даяна?

— Разбира се — отвърна другата жена. — Ти си ми най-добрата приятелка.

— Тогава внимателно слушай какво ще ти кажа: ако Пол постави кандидатурата си, ще има наистина големи неприятности! — Направи необходимата пауза за ефект, после небрежно подхвърли: — Между другото, известно ли ти е, че преди смъртта си Райън Морланд е извършил задълбочено проучване на дейността на съпруга ти?

— Не! — стреснато я погледна тя и пребледня. — Какво е открил?

— А има ли нещо, което би притеснило Пол? — попита Катрин и веждите й леко се повдигнаха.

— Не, разбира се — отмести очи Даяна.

— Ако има нещо в миналото на съпруга ти, той трябва да е готов да го види в пресата — бавно и отчетливо произнесе Катрин.

— Няма такова нещо — успя да се овладее другата жена. — В това можеш да бъдеш напълно сигурна…

Много малко хора притежават умението да играят покер с абсолютно безизразно лице. Катрин беше сред тях и непрекъснато усъвършенстваше това свое умение, тъй като то й носеше немалко успехи. Ясно видя тревогата, изписала се върху лицето на Даяна, и веднага се запита на какво се дължи тя. В миналото на Пол очевидно имаше тъмни петна и нейната задача беше да ги открие.

— Помисли хубаво върху това, което ти казах — спокойно продължи. — Накарай Пол да се свърже с Брандън и двамата спокойно да обсъдят нещата. Сигурна съм, че ако това стане бързо, ще можем да сключим споразумение. Но ако Пол започне да протака… — Гласът й изразително се снижи.

— Може би си права — промълви приятелката й и отново посегна към чашата си. — Ще опитам…

На масата се възцари мълчание.

— Доста си променена — отбеляза най-сетне Даяна, наблюдавайки я изпод притворените си клепачи.

— В какъв смисъл?

— Преди говореше и за други неща, освен за бизнеса… А сега изглеждаш напълно погълната от него.

Катрин само сви рамене и отпи глътка чай с лед.

Другата жена прочисти гърлото си и продължи:

— Питам се как ти се отрази смъртта на Райън… Нали преди време бяхте доста близки?

— Оттогава изминаха три години — отвърна й, недоволна от факта, че трябва да минава в защита. — Междувременно в живота ми имаше и други мъже…

— Мъже никога не са ти липсвали — съгласи се тя, после се облегна назад и на устните й се появи лека усмивка. — Беше ми интересно да видя жената, която ти измъкна Райън. И трябва да призная, че Ребека е доста хубавичка… — Помълча за миг, после тихо добави: — И младичка…

Катрин замръзна на мястото си. Не обичаше да си спомня за единствения случай в живота си, в който беше изместена от друга жена. Все още не можеше да го преживее, може би защото бе искрено убедена, че връзката й с Райън е перфектна. Той беше с няколко години по-млад от нея, но това изобщо не им пречеше. На практика младите мъже винаги се оказваха по-любвеобилни, далеч по-склонни да се нагаждат към нея. А в сексуално отношение бяха направо съвършени — нещо, на което държеше. Никога не би се омъжила като Даяна по сметка, без тръпка, без радостната искрица, която придружава желания сексуален контакт.

— Райън не ме напусна заради Ребека — излъга с усмивка тя. — На практика стана точно обратното — аз го напуснах, тъй като срещнах един мъж, който беше страхотен в леглото. — Направи пауза, после смени темата: — А как вървят нещата между теб и Пол?

— Живеем много добре — отвърна Даяна и машинално опипа златната гривна на китката си. — Нищо не ми липсва, поне в материално отношение. — От устните й се откъсна лека въздишка: — Но Пол просто е от хората, които не държат особено на интимните мигове, знаеш…

— Вече си на четиридесет и две, Даяна — погледна я с добре изиграно съчувствие Катрин, — нима напълно се отказа да имаш деца?

— По този въпрос Пол е абсолютно категоричен — тъжно въздъхна приятелката й. — Не иска деца!

— Някаква причина от медицинско естество?

— Явно… Но той не желае да говори за нея.

— Е, добре — облегна се назад събеседничката й. — Надявам се да се вслушаш в съвета ми. Всъщност няма причини да се лишаваш от секс, при това на тази зряла възраст, нали?

— Е, имам си своите забежки — призна с въздишка тя. — Без секс ще се спаружа като ябълка. Проблемът е в това, че трябва да бъда изключително предпазлива. — Тежко въздъхна: — Страх ме е, Катрин! Сигурна съм, че ако Пол разбере, моментално ще ме напусне! А това означава да умра!

— Тогава направи така, че той никога да не разбере — съчувствено подхвърли Катрин, докато напрегнато обмисляше получената информация. Дали откритията на Райън не бяха свързани с факта, че Пол Уърлингтън отказва сексуален контакт с жена си? Ако това излезе истина, Даяна положително ще бъде много нещастна да го види във вестниците. Следователно и тя има интерес да убеди съпруга си да се откаже от изборната надпревара. — Между другото, можеш да напомниш на Пол и още нещо — продължи с поверителен тон. — Когато човек навлезе в политиката, тайните на личния му живот неизбежно стават обществено достояние. Особено онези от тях, които са свързани със секса.

8

Даяна Уърлингтън замислено чакаше да й докарат колата. Някои от нещата, които й каза Катрин, доста я тревожеха. Особено фактът, че екипът на Брандън Тейлър е проучвал съпруга й, което означава само едно — вероятно проучват и нея. Тази мисъл я накара да потръпне. Не знаеше дали да каже на Пол. Самата мисъл, че може да обсъжда с него подобни неща, накара зъбите й да затракат. Ако той усети нервността й, нещата положително ще поемат в опасна посока.

Въздъхна дълбоко. От сърце се надяваше, че Райън Морланд не е открил нищо, преди да умре. Имаше основание да мисли по този начин, защото Брандън Тейлър не би пропуснал да се възползва от разкритията му. Реши, че засега е най-добре да изчака хода на събитията.

Спусна ръце и придърпа полата си. Изведнъж си даде сметка, че дрехата й е станала широка. След онази ужасна нощ на яхтата почти престана да се храни. При нормални обстоятелства би се зарадвала на липсата на апетит, тъй като винаги се притесняваше за теглото си. Но сега слабееше толкова бързо, че започна да се тревожи. Прииска й се всичко това да свърши и полицията да приключи с разследването.

Болезнено се нуждаеше от прегръдката на мъжа си, от успокоителните му думи в ухото си. Снощи си бе облякла една съблазнителна дантелена нощница и направи опит да го прелъсти, но той се отдръпна и сухо й напомни, че вече са доста стари за подобни упражнения. Това дълбоко я нарани. Очите й се насълзиха. „Не прави това — напомни си тя. — Само ще си размажеш грима…“

Зърна пиколото зад волана на белия ягуар, който бе изкаран от подземния гараж. Тя му даде бакшиш, настани се на хладната кожена седалка и потегли по Родео Драйв. Телефонът в колата зажужа точно когато пресичаше булевард „Уилшайър“.

— Ало?

— Здравей, Даяна.

Пулсът й се ускори.

— Защо ми звъниш в колата? — прошепна. Опитваха се да избягват разговорите по клетъчните телефони, които бяха твърде опасни.

— Трябва да говоря с теб. Спри някъде и ми се обади. Чакам…

Линията прекъсна.

— О, господи! — промърмори. Имаше час при шивачката и едно евентуално спиране щеше да я забави. Но тя го стори, отбивайки на първия паркинг, който се появи пред очите й. Пусна няколко монети в брояча и се втурна към близкия ресторант.

— Имате ли телефонен автомат?

Мъжът зад касовия апарат кимна с глава към дъното на помещението:

— Ей там.

Даяна откри апарата, пусна в процепа две монети по четвърт долар и набра номера.

— Здрасти, аз съм.

— Чух нещо твърде обезпокояващо — каза той. — Ребека Морланд споделила с един от съдружниците на мъжа си, че Райън по всяка вероятност е бил убит.

— Убит? — попита със свит стомах тя. — Кой от партньорите е казал това?

— Защо питаш?

— Защото току-що бях с Катрин Денисън, която изобщо не спомена за подобно нещо. Ако е знаела, щеше да ми го каже, в това съм напълно сигурна.

— Интересно — проточи Холмс. — Значи е някой от останалите. Междувременно исках да се уверя, че си запазила самообладание и се придържаш към уговорката.

— Естествено.

— Това не ми харесва — промърмори той. — Ребека Морланд трябва да бъде спряна, но все още не зная как… — Прозвуча циничният му смях: — При всички случаи ние с теб трябва да се видим. Чакам те тук утре в един часа.

— Добре — отвърна тя и хвърли поглед на часовника си. — Извинявай, но трябва да бързам, защото закъснявам за една среща.

— Ще се видим утре.

Максуел Холмс, политически гуру с огромни връзки и влияние, намръщено остави слушалката. Предпочиташе да се срещне с Даяна още тази вечер, но сега не беше времето да поема рискове по отношение на евентуалното й компрометиране. Същевременно нетърпеливо очакваше часа, в който съпругът й ще открие връзката им. Щом си представи картинката, настроението му моментално се подобри: „Господи, нека бъда наблизо, искам да видя лицето на Пол Уърлингтън, когато разбере, че чукам жена му! Това положително ще разбие онзи мръсник, ще разклати земята под краката му…“.

Върна се на мястото си под солариума. Гордееше се с хубавата си фигура и тена си. Когато снимката му се появяваше във вестниците или го показваха по телевизията — нещо, което се случваше доста често, Максуел Холмс винаги изглеждаше по-добре от събеседника си, независимо дали той беше губернаторът на Калифорния или Уорън Бийти.

Отдавна бяха отминали времената, когато висеше в кънтри клуба „Ел Рей“ и беше момче за всичко: изпълняваше дребни поръчки, гонеше топките за голф, удовлетворяваше всякакви молби — дори да изчука съпругата на някой от членовете. В онези дни в клуба членуваха куп известни личности от света на шоубизнеса, а Холмс се сприятеляваше със синовете и дъщерите им. С годините се промени и външният му вид: приятният на вид хлапак се превърна в красив мъж, когото мнозина оприличаваха с Том Селек. Неуморен сваляч на начинаещи актриси, той имаше достатъчно вкус и прозорливост да се сближава с бъдещи звезди и това го направи известен. А самият факт, че е изчукал всички знаменитости на Холивуд, го превърна в нещо като легенда и жените се избиваха да го търсят и да му предлагат ласките си.

Колкото и странно да звучи, именно добрите връзки в Холивуд му помогнаха да си създаде име и авторитет в света на калифорнийските политици. Всички тези влиятелни мъже се ласкаеха от контактите си с шоубизнеса, а големите холивудски звезди от своя страна пък искаха да участват в политиката не само с дарения, а и с популярността си. Холмс бързо прозря това и ловко се превърна в свързващ елемент между тези две социални групи, получавайки особения статут на най-влиятелната личност в щата, която на всичкото отгоре не се нуждае нито от официални постове, нито от гласовете на електората. Надпреварваха се да го канят в различни сенатски комисии — в момента например оглавяваше щатската комисия за крайбрежната ивица, която на практика му осигуряваше контрол върху всички калифорнийски плажове.

Замисли се върху проблема с Ребека Морланд. Онази вечер на яхтата му беше направила много добро впечатление. Голяма част от жените на борда бяха ослепителни, но тя притежаваше една особена свежест, която моментално привлече вниманието му. Спомни си как мъжът й го завари да я ухажва, на устните му се появи усмивка. Ако погледът можеше да убива, жертвата със сигурност щеше да е самият той, а не Морланд. Една самотна вдовица без съмнение е твърде подходяща за ухажване, но Холмс ясно съзнаваше, че сега не е моментът за такива неща. Твърдението на тази жена, че съпругът й е убит, щеше да попречи на плановете му и той трябваше да намери начин да й затвори устата. Налагаше се!

Ребека натисна звънеца и зачака. Изпитваше безпокойство и смут. В къщата светеше, но това съвсем не означаваше, че домакинът си е у дома. Много хора използват електрониката за включване на осветлението и музиката в домовете си просто като предпазна мярка срещу крадци. Изчака шейсет секунди, после отново натисна звънеца.

Разочарована, тя се обърна и слезе по стълбите, които водеха към колата й, паркирана на извитата алея. Изведнъж откъм улицата блеснаха ослепителни фарове и някаква кола се насочи към просторния гараж, който би побрал и камион. Реши, че това е той, и усети как пулсът й се ускорява.

Няколко секунди по-късно откъм гаража се появи висок и едър мъж.

— Ребека, ти ли си? — попита басово той.

— Аз съм.

Брандън Тейлър се насочи към нея със загрижено изражение на лицето.

— Добре ли си?

— Съмнявам се, че някога изобщо ще бъда добре — промърмори с въздишка тя.

— Знам какво е — рече Брандън и я притисна към широките си гърди.

Ръцете й се обвиха около раменете му. Изведнъж й се прииска да му прехвърли всичките си проблеми и да забрави за тях.

— Ела да влезем на топло.

Последва го в гаража, откъдето имаше вътрешен вход за къщата. Беше стара и хубава, в колониален стил, построена още от дядото на Брандън, а след това разширена и модернизирана.

Преди време Брандън шеговито беше подхвърлил, че иска да я завещае на Райън и Ребека, защото тъй и тъй няма деца. Като си спомни за тези негови думи, в гърлото й заседна огромна буца.

— Да отидем в кабинета — рече Брандън и тръгна към вътрешността на къщата, палейки всички лампи по пътя си.

Обзавеждането на кабинета беше красиво и удобно; имаше високи библиотечни рафтове, мултимедиен компютър, меки дивани и кресла. По стените висяха картини и снимки за спомен с известни политически фигури. За пръв път след смъртта на съпруга си Ребека се почувства на сигурно място, тъй като в тази стая бе прекарала много приятни мигове.

— Искаш ли нещо за пиене? — попита Брандън, докато сваляше сакото си и разхлабваше вратовръзката си.

Беше хубав мъж. Лесно можеше да си представи как е изглеждал преди двадесет или тридесет години. Умен, очарователен, словоохотлив, неотразимо привлекателен за повечето жени… Част от похожденията му бяха публична тайна; носеха се слухове, че негови любовници са били няколко от най-красивите жени на света. Но си беше останал ерген. Според Райън човек като Брандън Тейлър не може да живее в брачен съюз, просто защото е устроен другояче.

— Чаша минерална вода, ако обичаш — отвърна тя.

— Настанявай се удобно, ей сега се връщам.

Ребека потъна в дълбокия кожен диван и усети как напрежението я напуска. Трябваше да го посети по-рано, но беше заета с роднините си. Отправи една безгласна молитва към Бога, много й се искаше Брандън да й даде поне част от отговорите на въпросите, които я измъчваха. И най-вече на този, който бе свързан със смъртта на съпруга й.

— Заповядай.

Брандън се изправи пред нея с кристална гарафа „Уотърфорд“ в едната ръка и висока чаша в другата. На себе си бе налял два пръста бренди.

— А сега ми кажи какво те води у дома посред нощ… — седна на съседното кресло той.

— Извинявай, но от секретарката ти разбрах, че ще закъснееш, тъй като си имал ангажимент в кънтри клуба. Как мина, между другото?

— Много добре — усмихна се той. — Слава богу, повечето членове са на моя страна, проявиха достатъчно щедрост за финансирането на предизборната ми кампания.

— Това е хубаво — кимна Ребека, прочисти гърлото си и добави: — Съжалявам, че не успя да присъстваш на днешната среща в кантората.

— Исках, но един от клиентите ми получил съдебен запор и вратите на ада се разтвориха. Нали не ми се сърдиш?

— Не, няма за какво — въздъхна тя. — Но след тези две ужасни седмици изведнъж се изправих пред тежките обвинения на Джон и Катрин и това ми дойде много… — Гласът й заглъхна.

— Мога да си представя какво си изпитала — кимна Брандън.

— Не вярвам на всичко това! — погледна го в очите младата жена.

— Аз също не повярвах — отвърна с лека въздишка той и отпи глътка бренди. — Винаги съм мислил, че ако Райън се нуждае от нещо, би могъл просто да ми каже.

Стомахът й се сви на топка и тя рязко се приведе напред.

— Не мога да повярвам на ушите си! Райън ти беше като син! Нима наистина мислиш, че е откраднал парите ти?

— Бях готов да се закълна пред куп библии, че това е невъзможно! — направи гримаса Брандън. — И се молех на Бога да е станала грешка… Но съм безсилен пред доказателствата. Казано най-общо, постъпващите при него суми вероятно са били превеждани не по сметка на фирмата, а в някаква друга — негова лична сметка.

— Вероятно са били превеждани? — попита тя с разтуптяно сърце. — Означава ли това, че ти не си бил в течение?

Той се усмихна и покрай очите му се появи мрежа от ситни бръчици.

— Забравих, че срещу мен седи юрист. Но съм затънал до гуша в работа… Движа нещата, свързани с предстоящите избори, освен това на главата ми са и всичките дела, с които се занимаваше Райън… Джон ме запозна със състоянието на нещата, а аз помолих Катрин да ги провери. — Замълча и отпи от чашата си. — Според нея Райън е отклонил от сметките на фирмата около двеста и петдесет хиляди долара, а може би и много повече. Всичко това е станало за период от около две години.

— А мотив? — попита Ребека. — С нещо да си е проличало? Райън няма нито скъпи дрехи, нито бижута. Никакви нови коли. Едва ли си е купил яхта или частен самолет, тъй като и аз щях да зная за това, нали?

— Така е.

— Добре, но как тогава е изхарчил парите ви? — започна да се ядосва тя.

— Нещата наистина не се връзват — кимна Брандън и замислено прокара пръст по устните си. — Но може би е имал някакви неизвестни за нас неприятности. Като имаме предвид това, което се случи с него, той явно е взел тези пари, макар да не подозираме за какво са му трябвали.

— Какво искаш да кажеш? — втренчи се в него Ребека.

— Оставил е предсмъртно писмо — не издържа на погледа й възрастният мъж. — И… Всъщност останалото ти е известно…

— Райън не се е самоубил! — решително възрази тя. — В нощта на изчезването му ти на няколко пъти повтори, че ако си знаел за душевното му състояние, си щял да направиш нещо… Какво имаше предвид?

Брандън взе от масата кутийката с инкрустации. Замислено отвори капачето, после отново го затвори.

— Беше ясно, че Райън не е на себе си — отвърна най-сетне. — Няколко пъти го попитах какво не е наред, но не получих отговор. Стигнах до извода, че напрежението около предизборната кампания му е дошло твърде много. — Раменете му леко се повдигнаха. — Исках да му дам малко спокойствие, или по-скоро малко време за адаптация. — Прочисти гърлото си, след което продължи: — Ако бях усетил намеренията му да се самоубие, положително щях да му помогна. — Очите му внезапно се насълзиха. — Извинявай… Но не мога да се освободя от чувството, че съм го предал… Не зная как и с какво, но… — Стана и бързо излезе от стаята.

Ребека остана потресена от сълзите му. Изведнъж осъзна, че не само тя страда от загубата на съпруга си. Беше ясно, че този човек също не проумява как се е стигнало до липсата на служебните пари. Може би се бе държала с него неоправдано рязко…

Когато се върна, вече се беше овладял. Седна на мястото си и взе чашата.

— Какво те накара да мислиш, че Райън не е на себе си? — попита с променен тон тя.

Брандън замислено потърка челото си и леко въздъхна:

— Неговото чувство за хумор правеше впечатление на всички. Но изведнъж той престана да се усмихва, а няколко души от персонала се оплакаха, че им крещи — нещо съвсем неприсъщо за него. За седем години съвместна работа нито веднъж не съм го чувал да повиши тон на когото и да било. Разбира се, понякога си позволяваше да скастри някого от юристите в кантората, но никога секретарка или обикновен чиновник.

— Това ли беше всичко?

— Не. Беше разсеян. Понякога му задавах един и същи въпрос по два-три пъти, докато получа отговор. Поведението му беше странно, сякаш се беше пренесъл на друга планета.

Ребека усети студени тръпки по гърба си. Брандън споменаваше неща, която и тя беше забелязвала в поведението на съпруга си.

— Друго? — глухо попита тя.

Той я изгледа продължително, после тихо попита:

— Защо се измъчваш, Ребека? Защо измъчваш и мен? Добре знам колко много го обичаше… И двамата го обичахме. Нека не правим нещата по-тежки, отколкото са.

— Ти повече от всички хора би трябвало да търсиш истината! — повиши тон тя.

Той стисна зъби.

— Зная, че кипиш от гняв и си го изкарваш на мен, защото няма на кого друг! Не е зле да ти припомня, че двамата с теб сме в един отбор.

Младата жена вдигна чашата си срещу светлината и се загледа в мехурчетата. Съзнаваше, че нервите й са опънати до крайност, но въпреки това не намираше сили да се извини.

— В онази нощ на яхтата разговаря ли с Райън? — попита най-сетне тя.

— Няколко пъти — кимна Брандън и в погледа му се появи загриженост. — Съмнявам се, че мога да повторя това, за което си говорихме… Просто общи приказки, като на прием.

— Мислех, че Райън е там, за да ти осигури подкрепата на някои влиятелни хора. Не бих казала, че това са общи приказки.

— Права си, но ако той наистина си вършеше работата — кимна събеседникът й и разклати кехлибарената течност в чашата си. — За съжаление съпругът ти наблягаше на алкохола. Никога не го бях виждал да се налива така и направих опит да го спра. Той не ме послуша и аз не настоях, тъй като нямаше смисъл да се карам с него в това състояние. Реших на другата сутрин да поговоря сериозно с него.

Сведе очи към дланите си и тя не успя да разбере дали в тях отново няма сълзи. Когато проговори отново, гласът му беше толкова тих, че младата жена се напрегна, за да го чуе:

— Както и двамата знаем, този разговор не се състоя…

Ребека стана, пристъпи към камината и взе една снимка, на която Брандън и Райън щастливо се смееха. Господи, нима оттогава беше изминала само една година, запита се тя. Колко се беше променило всичко!

— Катрин ми каза за кражбата — обади се домакинът.

— Беше ужасно! — обърна се тя. — Унищожиха всички файлове на Райън, компютърът му се оказа абсолютно празен. Работа на професионалисти. Това е едно от нещата, които ме карат да мисля, че някой е искал смъртта му…

Успя да забележи проблясъка в очите му, но това беше единствената реакция на обвинителните й думи. Продължи да описва фактите, които я бяха довели до убеждението, че мъжът й е убит. Започна с часовете, които бе прекарвал насаме със своя компютър, нахлуването в дома им и липсващите файлове, желанието им да имат дете, последните му думи на борда на онази проклета яхта. Разказа за всичко, като премълча само за писмото и спестовната книжка, която бе открила в куфарчето на Райън.

Брандън отново гледаше в чашата. Изчака я да свърши, помълча малко, после тихо промълви:

— Помисли си внимателно, преди да ми отговориш на един въпрос, Ребека… Ти запозната ли си със съдържанието на тези файлове?

— Не.

— Имаше ли някакви спомагателни бележки?

— Те също изчезнаха — сви рамене тя.

— Ясно… А сещаш ли се за някое друго място, на което Райън би съхранявал важни документи?

Вгледа се в лицето й. Тя се запита дали не намеква за спестовната книжка? Понечи да му каже за това, което бе открила в куфарчето, но нещо в положението на тялото му я накара да се откаже.

— Не зная за такова място.

Дали мъжът насреща й изпита облекчение, или само така й се стори? Дойде ред и тя да зададе един въпрос:

— А възможно ли е Райън да е знаел нещо важно, заради което да са го убили?

— Поне аз не мога да се сетя за такова нещо — поклати глава Брандън.

Стори й се, че клепачите му леко потрепнаха. Смени позата си и зададе следващия си въпрос:

— С какво по-точно се занимаваше Райън?

— С отстраняване на евентуалните проблеми в предизборната ми кампания, с изграждането на благоприятен имидж пред медиите. Много го биваше в тази работа, бих казал, че бе направо гениален. На няколко пъти ме отърва от сериозни неприятности. — Хвърли й един бърз поглед и добави: — Нима не е споделял с теб?

— Не — въздъхна тя. — Никога не говореше за работата си.

Този път бе готова да се закълне, че видя облекчението в очите му.

— Предполагам, че така е по-добре… Макар че лично аз не бих имал нищо против да споделя с теб.

— Благодаря за доверието.

Той отпи глътка бренди.

— Една от задачите му бе да проучи Пол Уърлингтън — добави. — Чувала ли си нещо за това?

Сърцето й ускори ритъма си и тя се приведе напред.

— Може би тук се крие ключът към загадката! Може би е открил нещо нелицеприятно за Уърлингтън и онзи е разбрал… Съобразил е, че компрометиращата информация е в компютъра, наредил е да ликвидират Райън и да унищожат тази информация!

— Признавам, че и на мен ми хрумна подобна мисъл — кимна Брандън. — Но не виждам как човек като Уърлингтън може да стигне до убийство. Той е достатъчно умен, за да не се кандидатира в парламентарните избори, ако има нещо компрометиращо в миналото му.

— Нещата никога не са толкова прости — промълви Ребека.

— Мисля, че Уърлингтън би желал достъп до тези секретни файлове по други причини. И те са свързани с желанието му да се добере до информация за мен и моята кампания.

— Не съм се сетила за това — призна тя.

— С кого си споделила подозренията си?

— Казах на Джон, че според мен Райън е убит… Това стана, след като Катрин излезе. Казах и на полицията, но те не ми повярваха… — Въздъхна и тихо попита: — Би ли поговорил със Соловски и Уолтърс? Теб може би ще послушат…

Той помълча, после кимна с глава.

— Ще видя какво мога да направя…

Остави чашата на ниската масичка пред себе си, стана и сложи ръце върху раменете й.

— Мисля, че трябва да се прибереш у дома… Изглеждаш така, сякаш не си спала от седмици.

Тя понечи да възрази, но той сложи пръст върху устните й.

— Безпокоя се за теб, искам да си починеш… Става късно, а да не забравяме, че аз съм човек, който участва в предизборна надпревара. По тази причина не мога да допусна една красива млада жена да си тръгне сама от къщата ми в един часа през нощта!

Ребека неволно се усмихна.

Брандън затвори входната врата едва след като колата на Ребека се изгуби от погледа му. Изпита жал към младата жена. Не е лесно да изгубиш любим човек. Разтри слепоочията си. За него Райън беше синът, когото никога не бе имал. Беше силно привързан към него. Но в последните седмици от живота си Райън бе станал друг човек, с болка въздъхна той.

Райън беше млад, животът беше пред него. Защо не се вслуша в предупрежденията му? Защо не повярва на думите му, че започва игра, която не е по силите му?

9

На другата сутрин, тъкмо когато Ребека се обличаше, на вратата се позвъни. Тя навлече някаква тениска и отиде да отвори. С облекчение установи, че този път не я безпокоят репортери.

— Влизай, Люси — отстъпи крачка назад.

— Не ми е приятно да ти го казвам, но изглеждаш така, сякаш отново не си мигнала цяла нощ — загрижено я изгледа младата жена.

— Нощта наистина беше тежка за мен — призна. — Станах броени минути преди да позвъниш.

— Ще направя кафе, а после ще си поговорим — рече сътрудничката й и се отправи към кухнята.

Обикновено Ребека не споделяше проблемите си с други хора. Но сега, когато Райън го нямаше, искаше да излее душата си пред някого. Люси беше най-подходящият човек за това, тъй като й имаше пълно доверие.

Приятелката й се появи с две димящи чаши и й подаде едната.

— Хайде, започвай — простичко рече.

Нервно и неуверено в началото, а после все по-спокойно и подробно, Ребека й разказа за срещата си с партньорите на Райън и за среднощното си посещение в дома на Брандън.

Люси извъртя очи, сякаш не можеше да повярва на това, което чува.

— Нищо чудно, че си в лошо настроение — промърмори. — Обвиняват Райън в кражба на пари на фирмата! Исусе, сигурно си се почувствала отвратително! — Наведе се и съчувствено стисна ръката й.

— Ами ако е истина? — Почувства се предател в момента, в който изрече тези думи.

— О, я стига! — тръсна глава Люси. — Дори за секунда не бива да допускаш подобно нещо!

— Такава бе вчерашната ми реакция — призна Ребека. — Но през нощта започнаха да ме обземат съмнения. Може би не съм познавала Райън толкова добре, колкото си въобразявам. Един човек може да сбърка, двама също… Но всички?

— Подобна логика няма да ти помогне — поклати глава сътрудничката й. — Ти си уверена, че Райън не би откраднал, нали?

— Искам да вярвам в това, но те твърдят, че разполагат с доказателства за прегрешението му. И затова са убедени, че се е самоубил. — Решителността я напусна, по страните й се затъркаляха едри сълзи.

— Представиха ли ти тези доказателства?

— Още не, макар че ги поисках. Отговориха, че в момента подготвят документите.

— Какво друго ще ти отговорят — сви рамене Люси и взе ръцете й в своите. — А сега ме погледни и ми изброй всички причини, поради които Райън не би сложил край на живота си.

— Ами… Преди всичко зная отношението му към самоубийството след случилото се с майка му. Освен това очакваше да разбере дали съм бременна. Не мога да повярвам, че би оставил детето си да расте без баща! — Измъкна салфетка и избърса очите си.

— Между другото, кога ще са готови резултатите от теста?

— Казаха да позвъня днес, но ме е страх да го сторя.

— Но искаш да си бременна, нали?

— Много! — тихо промълви. — Това ще бъде последният дар от Райън!

— Хайде, вдигни слушалката и се обади! — подкани я Люси.

Няколко минути по-късно Ребека приключи разговора с лекарския кабинет и се втурна обратно в дневната. Лицето й бе зачервено от възбуда.

— Резултатът е положителен! — промълви с неуверена усмивка, сякаш все още не можеше да повярва на добрата новина. Щеше да си има бебе. Едва сега разбра защо напоследък стомахът й се бунтуваше.

— Това е чудесно! — извика приятелката й, скочи и я прегърна.

После, след като първоначалното вълнение отмина, Люси се върна на мястото си.

— Сега вече имаш още една причина да търсиш истината, при това твърде основателна. Помисли си само: те твърдят, че Райън е откраднал парите им и се е самоубил поради безизходицата, в която е попаднал. Ако това е вярно, значи той предварително е решил да стовари цялата отговорност върху теб. Такъв човек ли беше мъжът ти?

— Не! — извика Ребека. — Не мога да си представя, че умишлено ще ми причини такива неприятности! — Отпи глътка кафе и вече по-спокойно добави: — Ще ми бъде трудно да запазя и да поддържам тази къща, дори и да докажа, че той не е взел проклетите им пари. Освен това издържаме и майката на Райън, която живее с минимална пенсия и парите не й стигат. Баща му е починал, когато Райън е бил едва на десет години.

— Всичко това едва ли подкрепя представата за човек, който ще открадне пари от партньорите си — поклати глава Люси. — А и животът, който водехте, трудно може да се нарече охолен.

— Затова тази история ми звучи толкова налудничаво — въздъхна Ребека. — Райън не е имал никакъв мотив да им отмъкне проклетите пари!

Асистентката й се надигна и допълни чашата си.

— Нещо ми нашепва, че сега най-важното за теб е да повярваш в себе си. Да затвърдиш убеждението си, че мъжът ти няма никаква вина.

— Не зная дали мога да го направя.

— Разбира се, че можеш. Проблемът ти е, че в момента не разсъждаваш като юрист. Представи си, че цялата тази бъркотия е струпана на главата на някой от твоите клиенти. После се опитай да потърсиш начин да му помогнеш. Виждала съм как при теб се появяват дълбоко разстроени хора и ти моментално се залавяш за работа: пишеш писма до различните инстанции, въртиш телефони… — Веждите й леко се повдигнаха: — Виждала съм те как действаш и съм ти се възхищавала.

— Благодаря.

— Думите ми са искрени, Ребека — въздъхна Люси и седна на мястото си. — Проблемът ти сега е друг: ангажирана си лично и ти трябва един трезв поглед отстрани. Казваш, че Райън е бил разстроен през последните седмици от живота си. Е, добре. Значи трябва да се заловиш за работа. Огледай всеки факт, всеки детайл. Действай професионално, като детектив. Разпитай всеки, които има отношение към проблема, анализирай всичко, което е станало.

Думите на Люси я накараха да се замисли. Припомни си всички странни събития, случили се на яхтата. Притеснението на Райън в присъствието на Брандън, очевидната му резервираност към Катрин и Пол Уърлингтън. Замисли се и стигна до заключението, че Райън и Джон спореха за нещо. Спомни си също и начина, по който мъжът й реагира на ухажванията на Максуел Холмс. Кое от всичките тези неща имаше нещо общо със смъртта му?

Време беше да вземе някакви решения. Не само за себе си, а и за бебето, което растеше в утробата й. Обви с ръце раменете си и дълбоко въздъхна.

— Права си, Люси — промълви. — Наистина трябва да сменя подхода, при това незабавно! Познавам мъжа си по-добре от всеки друг и не ме интересува какви доказателства ще ми извадят за неговата вина! Аз съм убедена, че той не може да бъде крадец.

— Сега вече започваш да приличаш на онази Ребека, която познавам — усмихна се одобрително Люси.

Ребека изведнъж се почувства далеч по-добре.

— Ще докажа, че Райън не е откраднал тези пари, дори това да ми струва последния цент! — заяви тя, после потупа корема си: — Дължа това на детето си! Освен това ще открия кой го уби и причините, поради които го е сторил! — Помълча известно време, поклати глава и тихо добави: — А после ще се погрижа тези мръсници да си получат заслуженото, които и да са те!

Няколко дни по-късно Ребека паркира на Родео Драйв точно срещу сградата на „Тейлър, Денисън и Евънс“. Беше решила да огледа кабинета на Райън, при това без чужда помощ и без да привлича вниманието на когото и да било. Минаваше осем вечерта. От колата си виждаше входа на сградата и всички, които излизат от нея. Джон си тръгна в шест, Брандън — около седем. Повечето от останалите юристи и хората от администрацията също си бяха тръгнали. Не видя да излиза единствено Катрин, но тя вероятно си беше тръгнала преди това.

Прозорецът на един от кабинетите светеше, но това все още не означаваше, че Катрин непременно е там. Освен това Ребека възнамеряваше незабелязано да се промъкне в сградата и в кабинета на Райън, а светлината в прозореца му можеше да се види само от улицата.

Отправи се към двойната остъклена врата. До нея се беше изправил възрастен човек в униформа, който любезно се усмихна.

— Как сте, госпожо Морланд? — попита, докато Ребека се разписваше в присъствената книга.

— Нормално, Гюс — отвърна тя и усети как дланите й се изпотяват.

Човекът я придружи до асансьора и вкара ключа си в процепа, за да повика кабината.

— Искам да прибера някой дребни вещи на мъжа си — почувства се длъжна да обясни тя.

— Разбира се — кимна пазачът. — Обадете ми се на излизане.

Ребека влезе в кабината и натисна копчето. Въздъхна с облекчение. Беше очаквала да я спрат, макар че нямаше причини за това.

Когато излезе в пустия коридор, изведнъж я обзе странно напрежение. Прекоси на пръсти мраморното фоайе и с облекчение стъпи на дебелия мокет. Опита се да си спомни кога идват чистачките, но знаеше, че не разполага с много време.

Спря пред вратата на Катрин, сърцето блъскаше в гърдите й. Отвътре не идваше никакъв шум. За миг се изкуши да се обърне и да избяга, но си наложи да остане на мястото си. Почака известно време; нищо не нарушаваше тишината. Най-сетне се обърна, сви зад ъгъла и се насочи към кабинета на Райън.

Вратата беше отключена. Вмъкна се вътре и внимателно затвори след себе си. Сърцето й блъскаше като чук.

С облекчение установи, че щорите са спуснати.

Запали осветлението, стомахът й се сви. Повечето от личните вещи на мъжа й отдавна бяха изнесени, кабинетът беше някак безличен, враждебен и чужд. Макар да не беше ъглов като кабинетите на Брандън и Катрин, този също беше просторен и светъл. Мебелите бяха правени по поръчка от светлото дърво, което обичаше Райън.

Ребека пристъпи към бюрото и погали гладката повърхност. Запита се кой ли ще седне зад него и остра болка прониза сърцето й.

Въздъхна, прогони спомените и седна зад писалището. Започна да проверява многобройните чекмеджета, сигурна, че ще открие някаква следа.

Бързо разбра, че писалището вече е прегледано и почистено. В чекмеджетата бяха останали само дреболии, но тя търпеливо се зае да ги изследва. Започна с кутийка кламери, завърши с няколко кибрита, които внимателно огледа за евентуални бележки или телефонни номера. Надяваше се да открие нещо незначително за околните, но важно за себе си.

Изваждаше чекмеджетата едно по едно и ги поставяше на килима. После бъркаше в дупката и опипваше вътрешността на писалището. Не знаеше какво точно търси: бележка, ключ, някаква вещ.

Вратата се отвори точно в мига, в който Ребека положи последното чекмедже на килима.

— Какво си въобразяваш, че правиш?

На прага стоеше Катрин, гледаше я враждебно, като престъпник.

— Аз… Просто ми се прииска да поседя в стола на Райън… — Думите с усилие излизаха от устата й. — Да бъда близо до него…

Другата жена пристъпи навътре, заобиколи писалището, в погледа й се появи насмешка и недоверие.

— Чувстваш се по-близо до него, когато сложиш чекмеджетата на пода, така ли? — попита.

— О, не — направи опит да се овладее. — Търсех някаква салфетка и без да искам издърпах чекмеджето докрай.

— Така ли? — изви вежди Катрин. — А защо просто не поиска разрешение да влезеш, а се промъкваш като крадец?

Ребека се изчерви от гняв.

— Крадец ли? — повиши тон. — Мъжът ми все пак беше партньор в тази кантора!

Катрин замръзна на мястото си, после, очевидно осъзнала, че отива твърде далеч, бързо смени тона:

— Извинявай, но просто се стреснах…

Ребека кимна, но не откъсваше очи от лицето й. Изведнъж й хрумна, че може да извлече някаква полза от тази нежелана среща, и рече:

— Искам да те попитам нещо… Забеляза ли някаква промяна у Райън в последните дни от живота му?

— Разбира се — кимна съдружничката му. — Всички я забелязаха. Беше мрачен и раздразнителен, пълна противоположност на това, с което бяхме свикнали.

Това беше ясно и на самата Ребека.

— Друго? — попита.

— Ами… — Катрин замълча за момент. — Спомням си, че в последно време непрекъснато отсъстваше от службата.

— Искаш да кажеш, че не е идвал на работа? — попита младата жена и потръпна от вътрешна възбуда.

— О, не. Всяка сутрин си беше на работното място, но после отменяше насрочените за деня срещи и излизаше. Това се случи поне четири-пет пъти… Може би и повече, но не съм била уведомена.

Ребека се опитваше да скрие изненадата си.

— И не казваше на никого къде отива, така ли?

— Не — кимна Катрин, после сви рамене и колебливо добави: — Кой знае… Може би е имал някаква тайна връзка.

Съпругата направи върховно усилие, за да подмине този безочлив намек.

— Забелязала си промяната у него, значи — проточи. — А попита ли го на какво се дължи тя?

— Да, но той явно не желаеше да говори по този въпрос.

— А онази вечер на яхтата двамата разговаряхте ли?

— Да, сигурна съм в това.

— Помниш ли за какво?

— Бяхме на прием, Ребека — отвърна с леко раздразнение Катрин. — Може ли човек да помни какво е говорил на подобно място?

— Все пак опитай, моля те…

Едва успяваше да запази самообладание пред очевидната враждебност на Катрин!

— Ох, добре — тежко въздъхна другата жена. — Май беше за яхтата… Великолепен плавателен съд, всички бяха много впечатлени…

Ребека веднага усети лъжата, но запази любезното изражение на лицето си.

— Ти слиза ли до пушалнята? — попита.

— Да, но доста по-рано от началото на търсенето. Вече съобщих на детективите за това.

Младата жена си напомни да провери този факт и продължи:

— Къде за последен път видя Райън?

— На горната палуба — отвърна Катрин и махна някакво косъмче от кремавата си пола. — Беше пиян.

Стомахът на Ребека се сви, но направи опит да запази самообладание.

— Откъде знаеш, че е бил пиян?

— Хайде, стига, Ребека! Когато човек пие уиски след уиски, когато очите му се зачервяват, а езикът му надебелява, той положително е пиян, нали?

Не си спомняше Райън да е бил в подобно състояние. Защо единствено тя не беше забелязала тези толкова явни признаци? Или всички около нея лъжеха? Изправи се, заобиколи писалището и застана срещу Катрин.

— Знаеше ли, че Брандън е възложил на Райън да разследва миналото на Пол Уърлингтън?

— Да, знаех — отвърна тя, поемайки си остро дъх. — Бих те посъветвала да забравиш този факт, защото ако Уърлингтън разбере, всички ще си имаме неприятности.

Не обърна внимание на думите й и продължи да я притиска:

— Как мислиш, дали Райън не е открил нещо компрометиращо за Уърлингтън?

— Всичко е възможно. Защо питаш? Да не би Райън да е споменавал пред теб за Уърлингтън и своето разследване?

Ребека долови напрежението в гласа й и предпочете да не отговаря веднага.

— Ако Райън ти е казал нещо за Уърлингтън, аз трябва да зная какво е то! — повиши глас Катрин.

„Защо? — запита се младата жена. — Защо Катрин проявява такава нервност?“

— Не помня — изрече на глас. — Случиха се толкова неща. Опитвам се да ги подредя в главата си, но… Ние с Райън си споделяхме всички проблеми, разговаряхме много…

На устните й се появи усмивка. „Я да видим дали старата кобра ще се хване“ — рече си.

Настъпи продължително мълчание, Катрин изпитателно я оглеждаше. Ребека изчака, после тихо попита:

— Нима наистина вярваш, че Райън се е самоубил?

Другата жена се замисли, после поклати глава.

— Това е единственото логично обяснение, още повече, че е оставил и предсмъртно писмо.

„Защо всички обръщат такова внимание на една неподписана бележка?“ — запита се озадачено Ребека. Понечи да каже на Катрин, че очаква дете, но после реши да продължи с въпросите:

— Знаеш ли кой е намерил това тъй наречено „предсмъртно писмо“?

— Джон — отвърна другата жена.

Това беше новина.

— Защо точно той?

Катрин изви вежди, сякаш се удивляваше на глупавия въпрос.

— Вероятно, защото пръв е влязъл в кабинета му.

Ребека се изненада от отговора, тъй като от Райън знаеше, че Джон вечно закъснява и с това предизвиква гнева на Брандън.

Катрин погледна часовника си и стана.

— С удоволствие бих продължила този разговор, но трябва и да работя… — Отмести косата от очите си и добави: — Искаш ли да те изпратя до асансьора?

— Няма нужда — отвърна й и взе чантата си.

— Лека нощ тогава…

Младата жена тръгна по коридора, усещайки погледа на Катрин върху гърба си. Много добре. Нека тази вещица се чуди защо се е появила тук.

Идеята й хрумна в момента, в който излезе от асансьора и се отправи към изхода.

— Гюс?

— Кажете, госпожо Морланд.

— Опитвам се да възстановя събитията от нощта, в която почина съпругът ми — каза. — Мога ли да надникна в присъствената книга?

— Разбира се, госпожо — отвърна възрастният човек и я поведе към стаичката си.

Присъствената книга лежеше на бюрото, осветена от малка настолна лампа. Ребека бързо започна да я прелиства. Откри това, което търсеше.

— Ти ли беше дежурен в онази нощ?

Той сведе очи към мястото, на което беше поставила пръста си, после кимна.

— Да, госпожо. Това е моят подпис. Значи съм бил нощна смяна.

— Помниш ли кога се е разписал на влизане господин Евънс?

— Тук пише един и четиридесет и три през нощта. — Възрастният човек се замисли за миг, после кимна: — Да, спомням си… Беше наистина късно през нощта… По това време рядко идва някой.

— Помниш ли как беше облечен, как се държеше? — напрегнато попита Ребека.

— Чакайте да видим… — промърмори пазачът и потърка брадичката си. — Да, помня, че беше облечен в смокинг. Не беше особено любезен с мен, но той винаги си е такъв. За разлика от господин Тейлър и вашия съпруг. — Устните му се разтегнаха в усмивка: — Господин Тейлър е истински джентълмен. Винаги ме поздравява и се интересува от здравето на жена ми.

Тя се усмихна и с престорено безразличие попита:

— Господин Евънс даде ли някакво обяснение за появата си в този необичаен час?

— Не — почеса се по главата Гюс. — В подобни случаи обикновено казват, че са забравили някакви важни документи или пък се вълнуват от предстоящия процес. Но той не… Той не каза нито дума.

— В колко часа се разписа на излизане? — попита Ребека, плъзгайки показалец надолу по листа. — Не виждам никъде неговия подпис.

— Странно — наведе се над книгата Гюс.

— Има ли нещо необичайно в това? Искам да кажа — често ли се случва някой да не се разпише на излизане?

— Ами, може би… — неуверено промълви пазачът. — Но не и по време на моите дежурства. Аз винаги ги карам да се разписват. — Замисли се за момент, после рязко вдигна глава: — Чакайте, чакайте… Мисля, че не се е разписал, защото е слязъл обратно след седем сутринта. Тогава ми свършва дежурството — от единадесет вечерта до седем сутринта. Тъкмо си тръгвах… По това време вече не караме хората да се разписват, тъй като много адвокати се явяват на работа още в шест. Дори имаше един, който пристигаше в четири и половина, точен като часовник.

Ребека се усмихна на забележката му, после попита:

— Забеляза ли дали господин Евънс носи нещо със себе си?

— Май носеше една-две папки, но не съм сигурен.

— Ясно… Е, добре. Благодаря за помощта, Гюс. — Откъсна лист хартия от бележника на бюрото и надраска адреса и телефона си: — Моля те, позвъни ми, ако си спомниш още нещо.

— Разбира се — кимна старецът и прибра листа в джоба на униформата си.

Младата жена тръгна към изхода, после изведнъж спря и се обърна.

— И още нещо, Гюс… Ще ти бъда много благодарна, ако не споменаваш пред никого за този разговор. Поне дотогава, докато не убедя полицията да преснима присъствената книга.

— Както кажете, госпожо Морланд.

Тя си тръгна с чувството, че е открила нещо важно. Беше ясно, че Джон се е появил в кантората направо от яхтата и е останал тук през цялата нощ. Въпросът е защо…

Една минута след излизането й във фоайето се появи Катрин.

— Не ви видях да слизате с асансьора, госпожице Денисън — учудено я погледна Гюс.

— Слязох по стълбите, за да се раздвижа — поясни тя, после махна по посока на отдалечаващата се Ребека. — Какво искаше от теб госпожа Морланд?

— О, нищо — отвърна й. — Просто си побъбрихме…

— Аха…

— Тя е много мила млада дама — усмихна се мъжът, после поклати глава. — Жалко, че я сполетя такова нещастие.

— Наистина жалко — съгласи се Катрин, помълча, после добави: — Виж какво, Гюс… От днес нататък госпожа Морланд ще влиза в сградата само с моето лично разрешение. Ясно ли е?

— Както кажете, госпожице Денисън — погледна я с лека изненада пазачът. — Вие сте шефката.

10

В началото на следващата седмица Ребека позвъни в кабинета на Джон. Секретарката съобщи, че в момента той е на зъболекар в Бевърли Хилс. Реши да го изчака там, тъй като това й даваше възможност да поговори с него насаме. Очевидно изненадан да я види, Джон все пак я покани да повърви с него по обратния път до кантората.

— Чакам документите за липсващите пари — напомни му тя, докато подтичваше край него. Сякаш за да компенсира ниския си ръст, той крачеше с бързината на маратонец.

— Още се обработват — отвърна й. — Но скоро ще бъдат готови.

— Дано…

— Това ли е причината за внезапното ти желание да ме видиш?

— Не. — Тя преглътна и добави: — Забеляза ли нещо необичайно в поведението на мъжа ми преди смъртта му?

— Да. Беше в лошо настроение, сякаш нещо го тревожеше.

— Попита ли го какво е това?

— Не — поклати глава Джон.

— Защо?

— Сигурно знаеш, че двамата не бяхме особено близки… — започна Джон, очевидно търсейки подходящите думи. — Прецених, че ако има нещо да ми казва, той сам ще го стори… — Извърна се да я погледне, в очите му имаше странно напрежение. — Но ти беше негова жена, вероятно е споделял с теб.

— Нищо важно — поклати глава Ребека.

Тялото му леко се вдърви, краката отново го понесоха напред.

— Картинката е ясна — промърмори. — Райън е разбрал, че кражбите му рано или късно ще бъдат разкрити.

Тя потръпна от негодувание, но се овладя. Спряха пред червения светофар на ъгъла.

— Не се ли засегна, когато Брандън предпочете да привлече Райън в предизборния си щаб? — попита го направо.

— Напротив, дори ми стана приятно — отвърна Джон и очите му сякаш още повече се приближиха едно до друго. — С нетърпение чаках да заминат за Вашингтон.

— Защо? — изненадано го погледна тя.

— За да мога най-сетне да поема фирмата в ръцете си.

Интересно. Винаги бе мислила, че след евентуалното преместване на Брандън във Вашингтон фирмата ще бъде управлявана от Катрин. Светофарът светна зелено и те прекосиха улицата.

— Научих, че ти си открил бележката, която полицията окачестви като „предсмъртно писмо“ — подхвърли. — Как стана това?

— Май не съм сигурен, че разбирам въпроса ти — погледна я раздразнено Джон.

Тя му отговори с невинна усмивка. Не искаше той да остава с впечатлението, че го подозира в нещо.

— Искам да кажа, ти влезе в кабинета на Райън специално да потърсиш нещо подобно, така ли?

Той се отпусна.

— Бях много разстроен от изчезването на Райън. Откровено ще ти кажа, че повечето от присъстващите на яхтата бяха убедени в самоубийството му. Затова реших да хвърля едно око в кабинета му. Писмото беше на бюрото.

— В плик, адресиран до някого?

— Не — поклати глава той. — Един обикновен лист хартия, поставен върху плота.

Ребека усети по гърба си студени тръпки. Райън никога не би оставил по подобен начин писмо с толкова важно съдържание. Обяснението на Джон звучеше прекалено хладно, прекалено лишено от емоции, особено за човек като съпруга й.

— Имаше ли и други служители във фирмата по това време? — попита тя.

— Не — отвърна след леко колебание той. — Бях пръв.

— Колко беше часът?

Джон потърка брадичка, сякаш се опитваше да си спомни.

— Някъде към шест.

Отговорът му я накара да трепне от изненада. Във входящата книга беше записан точният час на появата му в сградата — 1.43 след полунощ. Защо лъжеше? Хвърли му кратък, изпълнен с напрежение поглед, опасявайки се, че може да се е издала. Но той с нищо не показа, че е забелязал реакцията й. Тя пресилено се усмихна и шеговито подхвърли:

— Не съм допускала, че можеш да станеш толкова рано…

— Рядко ми се случва — отвърна на усмивката й той. — Но през онази нощ изобщо не успях да заспя.

— Какво направи, след като откри писмото?

— Изчаках да стане осем и се обадих на шерифа — малко сковано отвърна той.

Ребека направи кратка пауза, макар че вече беше обмислила следващия си въпрос.

— Пристигнал си в шест, а си се обадил в осем. Защо?

— Откъде да знам? — рязко отвърна той, после се овладя и смекчи тона си: — Предполагам, че съм се съобразил с нормалното работно време. — Сви вежди и внимателно я погледна. — Но защо ми задаваш всички тези въпроси, Ребека?

— Просто се опитвам да разбера какво е станало — отвърна с невинна усмивка тя, но си отбеляза да бъде по-внимателна. Джон явно криеше нещо, въпросът беше как да разбере какво. — Много ти благодаря за отзивчивостта.

— Няма нищо, но мисля, че трябва да спрем дотук — отсече той.

Ребека пое дълбоко дъх и го погледна право в очите.

— Вие с Райън спорихте за нещо на яхтата. Ще ми кажеш ли за какво?

— Как пък стигна до подобно заключение? — навъсено я изгледа.

— Бях отскочила до бара за една сода, а когато се върнах, вие разговаряхте на висок глас и изобщо не ме забелязахте.

— Грешиш — тръсна глава Джон. — Изобщо не сме спорили.

Втора лъжа.

— Не зная защо не ми казваш истината, Джон — хладно го изгледа тя. — Но ти обещавам, че ще разбера.

После се обърна и бързо се отдалечи.

По-късно през деня, все под въздействието на срещата си с Джон, Ребека се качи в колата и потегли към участъка на шерифа в Марина дел Рей. Посрещна я един любезен помощник-шериф, който бързо я заведе в кабинета на детектив Соловски.

— Госпожо Морланд! — скочи на крака детективката и неволно събори една чаша, която за щастие се оказа празна.

— Бях наблизо и реших да се отбия — обясни Ребека. Не искаше да се разкрива пред тази жена.

— Моля, седнете — покани я на стола си Соловски, а самата тя се отпусна на ръба на бюрото.

От съседното бюро сдържано й кимна детектив Уолтърс и попита:

— С какво можем да ви помогнем?

— Исках да разбера как върви разследването — отвърна посетителката и се отпусна на стола.

Той се облегна назад, сключи ръце зад тила си и отвърна:

— Току-що получихме резултатите от аутопсията на съпруга ви.

— И? — приведе се напред Ребека.

— В кръвта му е открита висока алкохолна концентрация. Толкова висока, че ако се е намирал зад волана на колата си, положително е щял да попадне в ареста.

Сърцето й се сви. Май наистина ще се окаже, че само тя не е забелязала състоянието на съпруга си. Но вътре в себе си продължаваше да вярва, че през онази фатална нощ Райън не беше пиян. Определената от закона граница за допустим алкохол в кръвта от 0,8 промила се достига само с две чаши вино. За трите им години съвместен живот нито веднъж не бе видяла мъжа си пиян.

— Нещо друго? Рани по тялото, белези?

— Госпожо, съпругът ви е престоял във водата цели два дни. Тялото му е било обект на внимание от страна на акули и други хищни риби, да не говорим, че се е блъскало в скалите. Ако говорим за белези, трябва да кажем, че с белези беше покрит всеки квадратен сантиметър от него.

Ребека потръпна. Представата, че Райън е бил нападнат от акула, я накара да се помоли на Бога да е бил мъртъв.

Уолтърс вдигна някакъв лист.

— Тук пише следното: „Съдебният патолог не намира нищо, което да противоречи на начина, по който е настъпила смъртта“.

— Прободни или огнестрелни рани? — попита тя, успяла да се пребори с гаденето.

— Не, госпожо — отвърна с нотка на нетърпение в гласа детективът. — Нищо не сочи, че съпругът ви е умрял при подозрителни обстоятелства.

От гърдите на Ребека излетя тежка въздишка.

— Вижте какво — започна Уолтърс. — Не се познаваме отблизо, но все пак ще си позволя да ви дам един съвет. Съпругът ви е мъртъв и не можете да го върнете. Години наред се сблъсквам с хора, които сами си причиняват мъка. Най-разумното в случая е да се примирите.

— Не мога — въздъхна тя.

Той изправи гръб, в гласа му се появи металическа нотка.

— Разполагаме с предсмъртно писмо, с резултатите от аутопсията, с показанията на един куп свидетели, които твърдят, че съпругът ви е бил в дълбока депресия. От всичко това следва, че господин Морланд сам е сложил край на живота си.

— Аз познавам Райън доста по-добре както от партньорите му, така и от гостите на онази яхта! — повиши тон жената. — Той никога не би посегнал на живота си! Особено в момент, в който се надяваше, че съм бременна. Което, между другото, се оказа вярно. Нима моето мнение не струва нищо за вас? — Погледът й се местеше от Уолтърс на Соловски и обратно.

— Струва, разбира се — отвърна с усмивка детективката. — Поздравявам ви за бебето.

— Благодаря.

— Въпреки добрата новина трябва да ви кажа, че роднините на самоубийците винаги казват едно и също… — обади се Уолтърс. — Знаем го от опит.

— И какво е това нещо? — раздразнено го изгледа Ребека.

— Че техният съпруг, майка, брат, дете, никога не би посегнал на живота си. За всички е трудно да възприемат този факт.

— Както вече ви казах, аз се опитвам да си припомня всичко, случило се през последните седмици от живота на Райън — отвърна тя, успяла да овладее раздразнението си. — Във фаталната нощ той каза нещо, което едва сега разбрах.

— Какво е то, госпожо?

— Че политиката е далеч по-мръсен бизнес, отколкото си е представял. И още: ужасил се, като разбрал докъде може да стигне човек, обладан от политически амбиции.

— И вие разбрахте какво е имал предвид? — недоверчиво я изгледа детективът.

— Не съм напълно сигурна — призна с въздишка тя. — Но човекът, за когото говореше Райън, със сигурност е бил на яхтата. Затова съм тук, имам нужда от помощта ви.

— Предполага ли това, че трябва да привикаме един по един всичките двеста души, които са били на яхтата, и да ги питаме докъде биха стигнали, за да постигнат политическите си цели? — иронично попита Уолтърс.

— Зная, че звучи не особено… — започна Ребека.

— Имате ли нещо по-конкретно предвид, госпожо Морланд? — прекъсна я Соловски и хвърли кос, осъдителен поглед към партньора си. — Нещо, за което да се заловим?

Младата жена забеляза гневния поглед, с който й отвърна Уолтърс, но изпита благодарност към жената детектив, която очевидно разбираше значението на това, което се говори.

— Не съм много сигурна — отвърна. — Току-що научих, че като член на предизборния щаб на Брандън Тейлър съпругът ми е получил задачата да проучи Пол Уърлингтън — един от потенциалните съперници на Тейлър за номинацията на Републиканската партия. — Отметна кичур коса от лицето си и продължи: — Вероятно Райън е открил нещо нелицеприятно за Уърлингтън и по тази причина е бил отстранен.

Уолтърс скочи на крака, столът му пронизително изскърца по линолеума.

— Ама вие какво?! — гневно извика той. — Нима предлагате да насочим вниманието си към уважаван гражданин като Пол Уърлингтън, който плаща високи данъци и осигурява работа на хиляди хора? И какво да го попитаме? Вие ли убихте Райън Морланд, за да си осигурите място в Сената? Моля ви, стига толкова!

— Елате — дръпна я за ръкава Соловски. — Нека влезем в онзи кабинет насреща, днес капитанът едва ли ще се връща повече.

Тримата се отделиха в затвореното помещение, по-далеч от любопитните погледи на останалите служители, и Ребека гневно повиши глас:

— Като юрист знам, че прекомерните амбиции, алчността и сладострастието винаги са били основните мотиви за най-тежкото престъпление — убийството. Това с пълна сила важи за хората по върховете на властта, да не говорим, че Уърлингтън може би наистина има какво да крие!

— Госпожо, няма смисъл да ни изнасяте лекции за психологията на престъпленията! — високомерно я изгледа Уолтърс. — Ние всеки ден работим с такива хора.

Тя се запита какво ли може да сломи упоритостта на този намръщен детектив.

— Не забравяйте, че разбиха къщата ми и изтриха всички файлове от компютъра на Райън — напомни му. — Отделно от това имам съмнения, че някои от хората, присъствали на онази яхта, умишлено ме излъгаха.

— Разкажете ни по-подробно за това — усмихна й се насърчително Соловски.

Младата жена започна да описва лъжите на Джон за часа на появата му в кантората след изчезването на Райън, за отричането на очевидния факт, че във фаталната нощ между него и съпруга й бе възникнал спор. Спомена и за подозренията си по отношение на Катрин.

— Вижте какво, госпожо — изгледа я пренебрежително детективът. — В състояние на шок хората често забравят най-елементарни неща. Може би господин Евънс е спорил със съпруга ви и се чувства виновен. По тази причина несъзнателно е изтрил от паметта си спомена за този спор. Но това не го превръща в убиец, нали? Госпожица Денисън също не е убийца само защото вие се съмнявате в думите й. — На устните му се появи покровителствена усмивка. — Трябва да ни се доверите, госпожо. Ние сме професионалисти и мога спокойно да заявя, че в случая с мъжа ви не виждаме нищо задкулисно.

— Но аз вече ви обясних причините, поради които Райън не би се самоубил — тръсна глава Ребека. Започна да ги изброява отново, но от изражението на мъжа срещу себе си разбра, че говори на тухлена стена. Лицето й почервеня от гняв, гласът й изтъня: — Не разбирам защо отказвате да разследвате вероятността някой да е искал смъртта на съпруга ми!

— Глен — намеси се Соловски и докосна ръката на партньора си. — Искам да ти кажа две думи насаме.

— Сега ли? — ядосано се дръпна той.

— Да, сега. Моля те.

Очите на детектива се преместиха от едната жена към другата, гласът му потрепери от нетърпение:

— Ще се върнем след минута, госпожо Морланд.

Тя се отпусна на стола, цялото й тяло трепереше. Можеше да разбере нежеланието на партньорите на мъжа й да обсъждат смъртта му с нея, но отказът на детектив Уолтърс дори да изслуша подозренията й беше нещо съвсем друго. Тя обаче нямаше никакво намерение да се предава.

— Не си справедлив, Глен — рече Нанси, след като придърпа партньора си в най-отдалечения ъгъл на общото помещение. — Тази жена изгуби съпруга си едва преди три седмици, а на всичкото отгоре е и бременна. В разсъжденията й има доста интересни факти и наблюдения, които не е зле да проверим.

— Нищо няма да проверяваме! — тръсна глава той.

— Така ли? — Най-сетне изгуби търпение тя и сложи ръце на кръста си. — Тогава аз сама ще се заема с това!

— Прекрасна идея! — изгледа я подигравателно. — Нима ти си жената, която вечно се оплаква от недостиг на време, която не може да обърне внимание нито на децата си, нито на себе си? Жената, която вечно закъснява за работа и идва полузаспала?

Соловски бе толкова изненадана от злобното му избухване, че за момент остана безмълвна.

— Ако имаш излишно време, по-добре се заеми с купищата дела, които задръстват бюрото ти — продължи той. — Някои от тях не са пипани от седмици, а може би и от месеци!

— Ще стигна и до тях — увери го тя.

Уолтърс махна с ръка към кабинета, в който чакаше Ребека.

— Отпрати я, аз имам по-важна работа. — Понечи да се отдалечи, после рязко се извърна. — На твое място бих я попитал дали има застраховка „Живот“. Залагам хиляда долара, че мъжът й има такава, но с клауза за невалидност в случай на самоубийство!

— Сигурен ли си? — учудено вдигна вежди Соловски.

— Абсолютно. Ако е убийство, застраховката трябва да се изплати. Гарантирам ти, че зад настойчивостта й се крие такъв мотив.

— Дори да има такава клауза в полицата му, тя не доказва нищо — напомни му.

— Питай я, после пак ще говорим.

Ребека Морланд седеше в кабинета на капитана сковано изправена. Сякаш се бе приготвила отново да се сблъска с безчувствеността на Уолтърс.

За краткото време след смъртта на съпруга й доста се беше променила. На яхтата през онази нощ, макар и да плачеше, тя беше свежа и хубава. Сега беше друга — отслабнала, напрегната и някак повехнала. Разкошната й червена коса бе изгубила блясъка си, зелените й очи сякаш се бяха обезцветили. Бременните жени обикновено преливат от жизненост, но при Ребека не беше така — сякаш някой бе изключил вътрешното й излъчване.

Соловски отново си спомни какво бе изпитала при смъртта на съпруга си. Изминаха месеци преди да се примири, че той никога повече няма да се върне у дома.

— Трябва да ви се извиня от името на партньора си — меко промълви. — Но той има далеч по-голям опит от мен и наистина е убеден, че разследването трябва да приключи.

— Разбирам — сковано отвърна Ребека.

— Това обаче не означава да ни забравите — добави детективката. — Обадете се в момента, в който откриете нещо важно. Веднага ще направим съответните проверки и може би…

Очите на младата жена се спряха върху лицето й.

— Надявам се, че обработвате поне отпечатъците от проникването в дома ми — каза.

— Да. Ще се свържа с вас в момента, в който получим някакъв резултат.

— А автентичността на предсмъртното писмо?

Соловски се поколеба. Уолтърс бе казал, че проверката на писмото е излишна, но тя беше убедена, че госпожа Морланд заслужава поне съвестно разследване.

— Възнамерявам да го изпратя в лабораторията — кимна тя, а в себе си се помоли колегата й да не разбере за това.

— Можете ли да проверите версията на Джон Евънс?

— Ще се опитам. Но не мога да ви обещая…

Осъзнала, че не бива да притиска жената срещу себе си, Ребека въздъхна, стана и протегна ръка.

— Благодаря, детектив Соловски. Високо ценя помощта ви.

— Няма нищо.

Гледаше как младата жена взема чантичката си и тръгва към вратата, после изведнъж се сети, че не я беше попитала за застраховката.

— Госпожо Морланд?

— Да? — обърна се тя.

— Забравих да ви попитам дали съпругът ви е оставил застраховка „Живот“.

Върху лицето на Ребека се появи объркано изражение, сякаш някой й бе ударил плесник.

— Не съм сигурна — промълви. — Защо питате?

— Стандартна процедура — отвърна Соловски и тръгна да я изпрати до изхода. — Ще ви помоля да проверите книжата си и да ни уведомите.

Уолтърс я чакаше зад бюрото си.

— Не искам да губиш ценно време в проверка на налудничавите идеи на тази жена! — насочи един молив към гърдите й той. — Ясно?

— Няма проблеми — отвърна му с пресилена усмивка и отвори една от папките върху бюрото си. Не можеше да разбере защо партньорът й е толкова категоричен по отношение на това разследване.

Ребека се прибра у дома. В продължение на часове се бе ровила в библиотеката на Юридическия факултет, търсейки прецеденти по едно от делата, с които се занимаваше. Сега искаше да провери личните си книжа. След взлома изпитваше подчертана нервност, особено когато оставаше сама в този дом. Все й се струваше, че отново ще завари нещо ужасно, не можеше да се отърве от чувството, че в нейно отсъствие някой се е промъкнал вътре и я дебне…

Посещението при детективите й се отрази зле. Освен това днес особено остро усещаше липсата на Райън. Тялото я болеше от желанието да го докосне, да се притисне до него. На моменти болката беше толкова остра, че й се приискваше да се свие в леглото и да не помръдне.

„Престани! — заповяда си тя. — Райън не би одобрил слабостта ти, би искал да продължиш, да се бориш за него.“ А се налагаше да мисли и за бебето си. Търсенето на истината трябваше да продължи, независимо от вътрешните й терзания!

В списъка на неотложните неща фигурираше и един разговор с Брандън. Седна на дивана, подви крака под себе си и набра номера на кантората.

Изминаха цели три минути, преди гласът му да прозвучи:

— Извинявай, Ребека, но тук е истинска лудница!

Беше наистина напрегнат и уморен.

— Ти извинявай, че те безпокоя — отвърна тя. — Но просто не зная към кого да се обърна… Разполагаш ли с две минути?

— За теб винаги — шумно въздъхна той.

— Благодаря… В деня на изчезването си Райън трябваше да получи заплата, но Джон заяви, че фирмата няма да ми даде пари, преди да се уточнят нещата около липсващите средства. Аз самата все още съм в неплатен отпуск, а сметките се трупат…

— Предполагам разбираш, че ние трябва да знаем какво е останало от парите, които е взел Райън, нали? — отговори й с въпрос Брандън.

— Ако изобщо ги е взел — напомни му тя. — До този момент не съм открила нито някаква тайна банкова сметка, нито документ, че държи касетка в някой трезор. — Веднага изпита чувство на вина, тъй като това не беше вярно. Банкова сметка имаше, независимо от факта, че балансът в нея беше нула. Друг беше въпросът, че Ребека не знаеше на кого принадлежи тази сметка. Все още не бе проверила това. Може би щеше да се окаже, че е на някой клиент… „Ако наистина мислиш така, защо не се обърнеш към властите с официално запитване?“ — обади се някакъв глас в съзнанието й. Но на Брандън каза: — Нямам представа къде и какво да търся…

— Разбирам — отвърна той, а тя търпеливо го изчака да продължи: — Виж какво, скъпа… Ако ти трябват пари за покриване на разходите, аз ще ти дам на заем.

— Много мило от твоя страна, Брандън. Но аз искам да знам какво е положението на Райън като ваш съдружник. Между другото, никъде не открих копие от този договор.

— Няма проблеми. Ще ти го пратя по куриер.

— Благодаря. Джон обещава да ми изпрати извлечение от счетоводството ви, за да съм наясно с липсващите суми, но само обещава… Би било по-уместно да направим пълна ревизия, особено след като сте решили да си удържате всичко, което дължите на мъжа ми.

— Не навлизаш ли в прекалено технически подробности, Ребека? — попита с леко нетърпение Тейлър. — Мисля, че все пак сме приятели.

Не й хареса тактиката му да я притисне, да я принуди да мине в защита.

— Приятели сме. Но аз съм в затруднено положение. Знаеш, че те уважавам, Брандън, но не ме бива много в сметките. Затова бих искала всичко да бъде проверено от независим експерт.

Той помълча няколко секунди, после каза:

— Представям си какво изживяваш, скъпа… Но не забравяй, че и аз изгубих близък човек в лицето на Райън, а сега на всичкото отгоре трябва да му търся и заместник… Той ръководеше хиляди неща, свързани с предизборната ми кампания, междувременно прехвърляше текущите си дела на един от младите адвокати във фирмата… Всичко това също легна върху плещите ми.

Ребека внезапно пожела да изкрещи, да му каже, че пет пари не дава за проблемите му. Но вместо това промълви:

— Зная, че си затрупан с работа.

Чу как столът му проскърца, а в гласа му долови открито нетърпение.

— Виж какво, дай ми две седмици и всичко ще се оправи. Междувременно ще наредя на Джон да ти предостави необходимите документи. А за да те избавя от временните финансови затруднения, ще ти изпратя един личен чек, който да покрие заплатата на Райън.

— Не искам чека ти! — повиши тон, раздразнена от явните му опити да я манипулира. — Искам да задвижиш нещата и да кажеш на Джон да престане да ми пречи! Предстоят ми неотложни решения, част от които са свързани с финанси. — Понечи да му каже за бременността си, но навреме се овладя. Не искаше да й помага от съжаление. — Просто не мога да разбера защо фирмата не желае да ми изплати заплатата на Райън, това е всичко.

Гласът му доверително се снижи.

— Ще ми позволиш ли да бъда откровен?

— Разбира се.

— Много добре… Виж какво, Ребека… Ще ми направиш голяма услуга, ако приемеш чек от личната ми сметка. От момента, в който обявих, че се кандидатирам за Сената, Джон и Катрин се хванаха гуша за гуша. Всеки от тях се надява да оглави фирмата след моето напускане. По тази причина не искам точно в такъв момент да правим сметки, да изчисляваме кой на кого и колко дължи…

Ребека въздъхна. Май щеше да е най-добре, ако за момента отстъпи.

— Добре — рече. — Предполагам, че имаш право… Но не искам подаяния!

— Не бих си позволил нещо, което да засегне достойнството ти! Райън ми беше като син, а и ти си ми скъпа, Ребека… С удоволствие ще ти помогна.

Тя прехапа устни. След като Райън му е бил като син, защо, по дяволите, продължава да се съмнява в него?

— Обещавам, че ще се заема лично с нещата в мига, в който остана малко по-свободен — продължаваше Брандън. — Междувременно ще наредя на Джон да ти оказва пълно съдействие. Очаквай да ти позвъни още утре сутринта.

Младата жена разбра защо този човек е толкова добър във воденето на преговори. Той беше в състояние да говори безкрай, докато опонентът му най-сетне отстъпи.

— Много добре — отвърна тя. — Между другото, говорил ли си с полицията за продължаване на разследването?

— Не съм. Вече ти казах, че съм претрупан с работа. Но това не означава, че не съм мислил по този въпрос. И стигнах до заключението, че не бива да говорим за предумишлено убийство поне докато не открием неоспорими доказателства за това.

Смаяна от тези думи, Ребека почти изгуби дар слово.

— Нима не искаш да открием истината? — промълви.

— Искам, разбира се. Но в момента имаме само твоите подозрения, които наливат вода в мелницата на Пол Уърлингтън. Той манипулира личната ти трагедия за своя изгода, а ти не искаш това, нали?

Ребека долови предупреждението в тези думи. Брандън Тейлър няма да позволи на никого да обърка предизборната му кампания. Прииска й се да изкрещи. Райън е мъртъв, но този човек насреща мисли единствено за бъдещето си в шибаната политика!

— В случая става въпрос за по-важни неща от едни парламентарни избори — глухо промълви тя.

— Не вярвам, че наистина си убедена в това, Ребека — с леден тон отвърна той. Усети се и побърза да добави: — Мисли за Райън, за това, към което се стремеше той… За него тази кампания беше много важна, беше всичко! — Помълча за миг, после изрече: — Двамата с него работехме в тясно сътрудничество, крояхме планове за това, което трябва да свършим във Вашингтон. Нима ще позволиш най-красивите му мечти да умрат заедно с него?

— Разбира се, че не! — ядосано отвърна, скочи от дивана и напрегнато закрачи. — Но ако получа помощ от службата на шерифа, аз с положителност ще открия отговорите на част от въпросите, които ме измъчват. Нима ти няма да поискаш наказание за Пол Уърлингтън, ако се окаже, че именно той е премахнал Райън?

— Несъмнено, скъпа, несъмнено… — промърмори Брандън. — Но голите обвинения и доказателствата са две различни неща. Не забравяй, че недоказаните публични обвинения могат да ти донесат огромни неприятности.

Тя обаче не беше склонна да се вслушва в подобни предупреждения. Беше твърдо решена да вдига шум — навсякъде и с пълно гърло, докато най-сетне й обърнат внимание. Поне това дължеше на Райън.

— Ще си помисля върху думите ти, Брандън — отвърна. — Но предварително ти казвам, че те не ми харесват!

— Точно това искам, момичето ми… Помисли си, хубавичко си помисли. Познавам те добре, Ребека. И зная, че не си само красива и чувствителна, но и умна.

Нищо подобно, рече си тя, докато затваряше телефона. И отново разбра, че е сама срещу най-големия кошмар в живота си.

11

На другата сутрин Джон се обади, точно както й бе обещал Брандън. Но разговорът не вървеше и тя предпочете по-бързо да го прекрати. Той се съгласи да й изпрати копие от договора за съдружие на Райън, но категорично отказа да й предостави счетоводната справка за злоупотребите на съпруга й, твърдейки, че все още не е готова. Ребека много се ядоса на друго: мръсникът не пожела да й каже името на служителя, който уж помагал на Райън в престъпните му машинации. Обясни това с искането на застрахователите и съветниците по трудовоправни отношения на фирмата, които държали преговорите с напускащия служител да се водят в пълна тайна.

С това приключи съдействието на Джон. Всъщност тя не бе разчитала на него. Отчитайки факта, че партньорите на мъжа й по-скоро пречат, отколкото й помагат, реши да се заеме с други, също така неотложни неща. С помощта на Люси им беше направила списък.

Спря се на една точка, срещу която пишеше „Застраховка“. До този момент бе отлагала телефонния разговор със застрахователния агент, чийто адрес бе открила в куфарчето на Райън. Причина за това беше поведението на детектив Уолтърс, който очевидно я смяташе за виновна в нещо и бе накарал колежката си Соловски да провери как стоят нещата с евентуалната застраховка „Живот“.

„Трябва да работиш така, сякаш обслужваш един от клиентите си“ — напомни си съвета на Люси. После, тъй като не можеше да намери повече поводи за отлагане, неохотно вдигна слушалката.

Писмото на Райън бе адресирано до човек на име Фред Джексън. Лесно откри, че той е застрахователният агент на цялата юридическа кантора. Търпеливо изслуша любезните му съболезнования, после описа писмото, което бе открила в куфарчето на съпруга си.

— О, да — отговори той. — Получих това писмо ден-два преди нещастието.

— Предполагам, че съм в неизгодно положение — въздъхна Ребека. — С мъжа ми действително обсъждахме въпроса с евентуалните застраховки, но аз нямах представа, че той е предприел практически стъпки в тази посока. Имате ли какво да ми кажете по този въпрос?

— Господин Морланд се свърза с мен преди няколко месеца — отговори Джексън. — Обясни ми, че планирате увеличаване на семейството и прояви интерес към различните форми на застраховка „Живот“. Изпратих му съответната информация по пощата.

Ребека си спомни нощта, в която решиха да си имат бебе. Времето беше необичайно меко и двамата с Райън отидоха на вечеря в един крайбрежен ресторант. После си свалиха обувките и тичаха по пясъка като деца. А накрая се скриха зад една дюна и се любиха без обичайните предпазни мерки.

— Госпожо Морланд?

Тя се стресна и излезе от унеса си.

— Извинете, нещо се отнесох… Мъжът ми потърси ли ви отново?

— Да, няколко седмици по-късно. Поиска да му изготвя полица за сто хиляди долара. За човек на неговата възраст издаването на подобна полица е свързано със задължителен медицински преглед. Практически това стана много лесно — просто изпратихме при него лекаря на нашата застрахователна компания. Всичко беше наред и ние издадохме полицата.

Стомахът й се сви. Не можеше да повярва, че Райън си е направил застраховка „Живот“, без да се посъветва с нея.

— Кога стана това?

— Почакайте за момент, трябва да взема папката…

Сърцето й затуптя по-силно. Човекът скоро се върна на телефона, чу се шумолене на хартия.

— Да видим сега… Ето я. Точно седмица преди смъртта на господин Морланд.

Тя се вцепени. Господи, защо Райън не й беше казал нищо?!

— Господин Морланд е изплатил и вноската за първата година — добави Джексън.

Ребека не можеше да повярва на чутото, но все пак успя да попита:

— А сега какво точно трябва да правя?

— Трябва да попълните съответните формуляри за изплащане — отвърна той, замълча за момент, после добави: — Разбира се, то няма да стане автоматично… При случаи като този на господин Морланд ние сме длъжни да проведем свое собствено разследване.

— Какво по-точно? — попита с разтуптяно сърце тя.

— Относно причините за смъртта… — Човекът се поколеба, после продължи: — В тази полица е включена една стандартна клауза, която гласи, че компанията не изплаща обезщетение в случай на самоубийство на застрахования в рамките на първите две години от подписване на договора.

— Но тук не става въпрос за самоубийство! — отсече младата жена. — Според мен мъжът ми е убит… — Чу как човекът насреща шумно си пое дъх.

— Обикновено ние правим свое разследване. — Прочисти гърлото си и добави: — Ще ви изпратя нужните формуляри, а разследването ще започнем в момента, в който ги получим попълнени от вас. Засега не мога да ви кажа нищо повече.

Ребека остави слушалката със замаяна глава. Фактът, че Райън си е направил застраховка само седмица преди нещастието, само засили увереността й в насилствената му смърт. Защо? Обикновената логика сочеше, че той не би постъпил така, ако е искал да се самоубие. Опитен адвокат, той със сигурност е прочел условията на договора и е разбрал, че в случай на самоубийство полицата не се изплаща.

Разбира се, полицията може да заяви, че решението за самоубийство е било взето след закупуването на полицата. А опитите на Ребека да го изкара убийство, са с цел да си осигури изплащането на обезщетението. Ето защо тя реши да не повдига въпроса за застраховката, освен ако от полицията изрично не настояват за това.

После й хрумна друга мисъл, от която неволно потръпна. Фактът, че Райън се е застраховал, без да й каже, несъмнено говори за наличието на нещо друго… Той се е страхувал за живота си! И е решил по този начин да осигури както съпругата си, така и нероденото си дете.

Ребека реши да провери и щабквартирата на предизборната кампания на Брандън Тейлър в Западен Лос Анджелис, тъй като Райън прекарваше голяма част от времето си именно там. Помещението беше наето само около месец преди смъртта му и тя никога не беше ходила там.

Оказа се, че става въпрос за паянтова сграда на булевард „Санта Моника“, вероятно някогашен склад. Единствената украса отвън бяха няколко предизборни плаката на Брандън Тейлър, но вътре цареше голямо оживление. Куп хора се занимаваха с приемане и изпращане на писма, няколко момичета отговаряха на непрекъснато звънящите телефони.

Ребека откри отговорника на тази лудница с цената на доста усилия. Името му беше Скот Рийд — небрежно облечен младеж с пясъчноруса коса, вързана на опашка. Трудно успя да го убеди да й отдели няколко минути от скъпоценното си време.

Разговорът с Рийд й даде първите реални доказателства за странния развой на събитията, предшестващи смъртта на Райън.

— Казвате, че няколко дни преди смъртта си Райън е бил потърсен по телефона от Пол Уърлингтън, така ли?

Младежът кимна.

„Най-сетне попаднах на нещо важно“ — с вълнение си помисли тя.

— Разговорът е бил доста разгорещен, след което съпругът ми се е втурнал навън?

— Да — отново кимна Рийд. — Каза, че отива да се види с тоя тип… — Раменете му леко се присвиха: — Явно ставаше въпрос за Уърлингтън.

Сега най-важното беше да разбере дали Райън действително се е срещнал с Уърлингтън. Когато спомена пред детективите, че този човек може би е бил заинтересуван от смъртта на мъжа й, тя нямаше с какво да подкрепи предположението си. Но сега нещата се бяха променили.

— Позволете ми да хвърля един поглед на бюрото на мъжа ми и ще ви оставя да си гледате работата — помоли тя.

— Съжалявам — поклати глава Рийд. — Брандън Тейлър ми позвъни още на следващата сутрин след изчезването на Райън и заповяда да му изпратим всичко, което се намира в и върху бюрото му.

Ребека застина. Та това е било станало цял ден преди да открият тялото на съпруга й! Защо Брандън е побързал да прибере личните вещи на Райън още преди да е бил сигурен в смъртта му? Вероятните отговори на този въпрос накараха сърцето й да се свие от мрачни предчувствия.

Два дни по-късно Ребека се качи в джипа и пое към магистралата „Сан Диего“, по която трябваше да стигне до затвореното общество на хората, живеещи в Нюпорт Бийч. След като не успя да се свърже по телефона с Пол Уърлингтън, стигна до решението да го потърси направо у дома. По този начин щеше да получи възможност да зададе няколко въпроса и на съпругата му Даяна.

Откри адреса на съболезнователната картичка, изпратена от семейство Уърлингтън, а на телефонния секретар в офиса остави съобщение, че в неделя следобед ще бъде в Нюпорт Бийч и би се радвала да бъде приета.

Докато шофираше, направи опит да систематизира информацията, която получи от Скот Рийд — главния координатор на предизборната кампания на Тейлър. Стори й се странно, че Райън не й бе казал нищо за разговор или среща с Уърлингтън. И именно затова реши, че на всяка цена трябва да разбере какво точно се бе случило на яхтата в онази злокобна нощ.

Малко преди да излезе на магистралата забеляза един сив форд, който упорито я следваше, без да прави опит да я задмине. Настръхна. Господи, кой би могъл да я следи?!

Направи рязък десен завой, после свърна в първата пресечка. Пулсът й се ускори. Дали фордът продължаваше да я следва? Колата не се виждаше, но за всеки случай повтори маневрата още няколко пъти. Накрая вече беше напълно сигурна, че колата не е след нея. Дали някой наистина я следеше, или всичко бе плод на въображението й? Разтърсена, Ребека стисна волана и насочи джипа обратно към магистралата.

Половин час по-късно даде мигач, напусна магистралата „Сан Диего“ и пое по панорамния път към океана. Семейство Уърлингтън живееше на остров Харбър, едно изключително скъпо късче земя, стърчащо в центъра на залива Нюпорт Харбър. Някъде беше чела, че жилището им струва осемнадесет милиона долара. Запита се какво ли представлява къща за толкова много пари.

Скоро пред очите й се появи тясното мостче, което свързваше острова със сушата. С изненада установи, че липсва охрана. Мостчето беше толкова тясно, че по него не можеха да се разминат две коли.

Бавно измина с колата краткото разстояние и се отправи по тясната, подобна на алея павирана уличка. Околните къщи бяха строени така, че да гледат към морето, затова от уличката не се виждаше почти нищо от тях.

Скоро откри адреса и отби встрани от пътното платно. Оттук домът на Уърлингтън изглеждаше съвсем скромен, а лицевата част на парцела едва ли надвишаваше петнадесетина метра. Прозорците, които гледаха към улицата, бяха с плътно затворени капаци. Но тежката входна врата придаваше на жилището нужната солидност, до нея имаше една много красива скулптура от тиково дърво и много цветя.

Ребека повдигна масивното парче месинг и го остави да падне върху вратата. Звукът отекна, а тя неволно пое дълбоко дъх.

Отвори й мъж с бяло сако и тъмни панталони.

— Какво обичате?

— Добър ден, аз съм Ребека Морланд. Бих искала да се срещна с господин Уърлингтън, моля…

— Той очаква ли ви? — учудено я погледна мъжът.

— Да. Предупредих го по телефона.

— Съжалявам, госпожо, но господин Уърлингтън в момента отсъства.

— О! — Сърцето й се сви. — Идвам чак от Лос Анджелис… Не знаете ли кога ще се върне?

— Не мога да ви кажа със сигурност, госпожо… Но съпругата му е тук, ако желаете аз ще…

— Да, моля ви — нетърпеливо го прекъсна.

Мъжът отстъпи да я пропусне. Очите й моментално бяха привлечени от прекрасната панорама, разкриваща се към Нюпорт Харбър и пристанището за яхти. Зелените площи на имението стигаха чак до водата. Беше опияняващо красиво.

Дневната беше огромна, разделена на няколко отделни кътчета. Стените бяха боядисани в пастелни тонове, предимно в бяло и бежово. Беше пълно със скулптури и антични съдове, а картините, без съмнение оригинали, положително струваха милиони долари.

Мъжът я отведе в един от ъглите на огромното помещение, близо до панорамните прозорци.

— Моля, седнете — покани я той. — Веднага се връщам.

Твърде неспокойна, Ребека остана права. През прозорците се виждаше просторна веранда от дялан камък, зад който проблясваха водите на плувен басейн. От него до морския бряг зеленееше безупречно поддържана морава. Разстоянието беше не по-малко от сто и петдесет метра.

Когато погледът й се спря на кея, шумно въздъхна. Там беше закотвена „Майорка“ и някакъв мъж усърдно търкаше месинговите парапети на горната палуба. От фаталната нощ не беше виждала яхтата.

Чу потракването на токчета върху мраморната мозайка и се обърна. Появи се Даяна Уърлингтън, облечена в тънки вълнени панталони и яркозелена копринена блуза. На шията й имаше проста, но елегантна златна огърлица. Изглеждаше така, сякаш й предстояха снимки за специализираното списание „Таун енд Кънтри“.

— Ребека? — На лицето й се изписа изненада и безпокойство. — Какво ви накара да изминете целия този път от Лос Анджелис до Нюпорт Бийч?

— Надявах се да заваря съпруга ви у дома. В петък се опитах да се свържа с него, но не успях. Оставих съобщение, че ще се отбия у вас…

— Разбирам — кимна Даяна и нервно опипа златната гривна на китката си. — Нямам нищо против да го почакате… Мисля, че скоро ще се върне.

— Много мило от ваша страна — усмихна се посетителката. Зачуди се дали домакинята е нервна от присъствието й и ако е така — защо… — Имате прекрасен дом, госпожо Уърлингтън.

— Благодаря — кимна тя, направи й знак да седне и се настани срещу нея. — Моля ви, наричайте ме Даяна.

— Надявам се, че не прекъснах нещо важно — продължаваше да се усмихва Ребека, макар че нервите й бяха опънати до скъсване.

— Не, не — махна с ръка Даяна, кръстоса крака и се приведе напред. — Радвам се да ви видя и искам още веднъж да ви кажа колко съжалявам за тежката загуба, която ви сполетя.

Ребека кимна. В гласа на другата жена прозвуча искрено съчувствие, но очите й отбягваха нейните.

— Беше наистина ужасно! — въздъхна Даяна, отправила поглед някъде над главата й. После изведнъж скочи на крака. — О, моля за извинение! Мога ли да ви предложа нещо за пиене?

— Чаша вода, ако обичате — кимна, внезапно изпитала жажда.

Домакинята докосна с крак малък месингов бутон на килима и след броени секунди икономът се появи.

— Чаша „Пелегрино“ за госпожа Морланд и сода с лимонов сок за мен — нареди му, после се извърна към Ребека: — За какво искате да се срещнете с Пол?

— Опитвам се да изясня някои неща, случили се в навечерието на смъртта на мъжа ми — отвърна тя, замълча за миг, после добави: — Срещам се с всички, които са имали работа с него през последните седмици от живота му, както и с гостите на вашата яхта в онази нощ.

В очите на Даяна се появи безпокойство.

— Всъщност бих искала да задам няколко въпроса и на вас, ако не възразявате — подхвърли и отново отбеляза, че домакинята избягва погледа й. Явно нещо я тревожеше.

— Не възразявам, разбира се — размаха ръце Даяна.

— Разговаряхте ли с мъжа ми по време на приема?

— Да. Когато даваме прием, винаги се стремя да разменям по някоя дума с всеки от гостите.

Икономът подаде на Ребека чаша вода, тя му благодари и продължи:

— Спомняте ли си за какво точно говорихте?

— Едва ли. Разговарях с толкова много хора, че всичко в главата ми се е объркало.

— А разговаряли ли сте с Райън преди този прием?

— Не, само сме се поздравявали.

— Следователно нямате основания за преценка на поведението му онази вечер, нали?

— Така е, но все пак… — Даяна замълча и сведе поглед към коленете си.

— Моля, продължавайте.

— Това, което ще кажа, вероятно ще ви разстрои, Ребека — преплете пръсти домакинята. — Но след като сте изминали толкова път дотук, трябва да чуете истината, нали?

— Точно така — кимна тя, едва сдържайки нетърпението си.

— Според много хора на борда на „Майорка“ в онази нощ, включително и членовете на екипажа, вашият съпруг… хм… беше попрекалил с алкохола…

Понечи да протестира, но Даяна вдигна ръка.

— Казах, че вероятно ще се разстроите, но ми позволете да довърша… — Приглади с длан косата си и продължи: — Била съм на много приеми на вода както на моята яхта, така и на чужди… Не знаете колко често съм се сблъсквала със ситуацията, в която бе изпаднал вашият съпруг. Винаги някой изпива толкова алкохол, че има опасност да падне зад борда. — Леко поклати глава. — Корабът се клати, знаете… И когато човек е пийнал…

— Бях до него минути преди да изчезне — възрази с разтуптяно сърце Ребека. — Състоянието му беше напълно нормално!

— Можете да ми вярвате — снизходително се усмихна Даяна. — Имам доста голям опит в тези неща… Някои мъже са в състояние да погълнат големи количества алкохол и да не им личи, но… На практика са си пияни до козирката! А когато човек е в лошо настроение… — Поколеба се за миг, после добави: — Тогава се случват и някои необясними неща…

Ребека започна да се изнервя от покровителствения й тон и особено от категоричността й относно състоянието на Райън.

— Госпожо Уърлингтън, извинете… Даяна… Мисля, че не ме разбрахте добре…

— Много добре ви разбрах — прекъсна я тя, после понижи глас и съчувствено добави: — Разбирам и състоянието ви, Ребека…

Откъм входа долетяха приглушени гласове, миг по-късно в дневната се появи Пол Уърлингтън.

— Чух, че имаме гостенка — каза на Даяна той, после зърна Ребека и веждите му въпросително се извиха. — Госпожо Морланд?

Висок и слаб като жена си, Уърлингтън беше облечен в кадифени панталони и мек пуловер от кашмир, под който носеше бяла риза с отворена яка. С леко посребрената си коса и той също като съпругата си сякаш бе излязъл от кориците на някое модно списание.

— Ребека твърди, че ти е оставила съобщение за предстоящото си посещение — обясни жена му.

— Така ли? — В сините му очи се появи недоумение. — Съжалявам, но не съм го получил.

Гостенката бързо се възстанови от забележките на Даяна и любезно се усмихна.

— Търсих ви няколко пъти в петък и вчера, но така и не успях да се свържа с вас. Затова реших да отскоча дотук, като ви оставих едно съобщение.

— Тази седмица бях много зает — сви рамене той.

Ребека потисна желанието си да каже нещо остро, тъй като прекрасно съзнаваше, че трябва да се държи любезно, ако иска да измъкне нещо от тези хора.

— Пише го и във вестниците — пресилено се усмихна тя. — Вие май планирате да се кандидатирате за Сената?

— Още не съм сигурен — отвърна Уърлингтън и очите му одобрително огледаха фигурата й. — Но от ентусиазма, с който много членове на партията приветстват тази идея, стигам до заключението, че те може би се нуждаят от един по-консервативен кандидат. — Брадичката му се вирна. — Тези дни трябва да обявя решението си.

Извърна се леко към съпругата си и подхвърли:

— Даяна, позвъни на Свен и му кажи да ми донесе питието. — Посочи към чашата на Ребека: — Да допълним това, което пиете?

— Не, благодаря.

Уърлингтън седна и кръстоса крак върху крак, десницата му описа широк кръг.

— Как ви харесва гледката?

— Невероятна е! — искрено отвърна младата жена.

— Още в мига, в който зърнах този имот, аз разбрах, че трябва да го имам, каквото и да ми струва това!

Ребека трепна от това „трябва да го имам“, произнесено властно, с нетърпящ възражение тон.

Икономът му подаде питието и безшумно се оттегли.

— Е, предполагам, че не сте тук, за да обсъждаме гледката — отбеляза домакинът. — Имате ли специална причина, за да искате среща с мен?

— Да — кимна Ребека и повтори това, което вече беше разказала на жена му.

— Не зная дали ще мога да ви помогна — отвърна малко напрегнато той. — Но нека чуем въпросите ви…

Тя направи опит да се държи по-освободено, отколкото се чувстваше. Не беше лесно, особено под любопитните погледи на домакините.

— Преди време, малко преди увеселението на яхтата ви, се запитах добре ли се познавате със съпруга ми — започна тя.

— Познавахме се достатъчно добре — предпазливо отвърна Уърлингтън.

— Мога ли да попитам често ли се срещахте?

— Не особено, но сме разговаряли…

— Помните ли това да е станало непосредствено преди приема на яхтата? — попита и отпи глътка вода.

— Не — поклати глава Уърлингтън. — Доста отдавна не бяхме се виждали.

„Значи и тук ще има увъртания“ — рече си.

— Научих, че малко преди смъртта му сте го търсили по телефона в предизборния щаб на Брандън Тейлър.

— О, извинете — разтърка чело той. — Бях забравил. Наистина му се обадих, исках да му задам един въпрос.

Ребека изпита облекчение. Все пак не посмя да я излъже. Но очевидното му нежелание да навлиза в тази тема я накара да бъде нащрек.

— Мога ли да попитам за какво разговаряхте?

— Нищо особено — отвърна той с тон, който потвърди първоначалното й впечатление. — Просто исках да разбера дали Брандън ще изнесе една лекция в моя клуб.

Отговорът му не прозвуча убедително.

— Научих, че няколко дни преди увеселението на яхтата вие и съпругът ми сте имали някакъв спор по телефона — подхвърли тя. — Веднага след него Райън е напуснал щаба и е тръгнал за среща с вас. — Забеляза изненадания поглед на Даяна към Пол и побърза да завърши: — Бих искала да науча нещо повече по този въпрос.

Домакинът не бързаше да отговори, пръстите му механично опипваха ръба на панталона. После изостави небрежната поза, наведе се напред и тя усети напрежението.

— Не зная откъде черпите информацията си, но това не е истина, Ребека… Имахме един кратък разговор и това бе всичко, както вече ви казах.

— Имам свидетел, който е чул Райън да разговаря с вас.

— В такъв случай — ледено се усмихна той, — по неизвестни за мен причини този свидетел ви е излъгал! — Замълча за момент, после добави: — Аз не съм психолог, Ребека… Но в онази нощ на яхтата Райън не изглеждаше особено щастлив.

„Опитва се да измести насоката на разговора от себе си към Райън“ — кипна вътрешно Ребека.

— Това, което не знаете, е просто, господин Уърлингтън — отвърна тя. — Съпругът ми никога не би се самоубил! При това точно в момента, в който очаквахме едно радостно събитие.

— Да не би да сте бременна? — смаяно прошепна Даяна и се приведе напред.

— Да, бременна съм.

Лицето на другата жена побеля.

— Радвам се за вас — прошепна и хвърли кос поглед към съпруга си.

Уърлингтън с известно закъснение разбра, че от него се очаква да каже нещо, и промърмори:

— Да… Моите поздравления…

— Благодаря.

— Но след като не се е самоубил, какво е станало? — напрегнато я погледна домакинята.

— Даяна, ние не се интересуваме от различните версии — предупредително се обади съпругът й. — Властите го смятат за самоубийство, а това е тяхна, а не наша работа, нали? — Гласът му звучеше спокойно и убедително, но брадичката му издайнически потрепваше.

— Съпругът ми е убит! — заяви Ребека. — И аз съм твърдо решена да открия кой е сторил това!

Съпрузите отново си размениха кратки погледи.

— Човек трудно приема, че някой, когото обича, може сам да посегне на живота си — хладно отбеляза Пол.

— Много трудно — съгласи се тя. — Особено когато не е вярно. Онзи Райън Морланд, когото познавах, никога не би напуснал доброволно яхтата ви. — Въздъхна и продължи: — Ще ви отнема още съвсем мъничко време, после си тръгвам… — Обърна се към Даяна: — Бих искала да получа списък на гостите на онзи прием, а също и името на компанията, осигурила храната и напитките.

— Няма проблеми — кимна тя. — За съжаление тази информация е на разположение на секретарката ми, която днес не е тук. Но утре ще ви изпратя всичко.

— Ще ви бъда благодарна, ако го сторите — кимна Ребека, отвори чантата си и надраска няколко цифри на един лист. — Това са номерата на телефона и факса ми. А сега, ако не възразявате, бих искала да поговоря с екипажа на яхтата.

— Разбира се…

— Днес екипажът има свободен ден — намеси се Пол. — На борда няма никого.

— Но аз видях, че…

Устните на Уърлингтън се превърнаха в тънка черта, той се изправи и пъхна ръце в джобовете си.

— Членовете на екипажа ми вече дадоха показания пред полицията — отсече. — Не виждам причина да ги безпокоим. Ако се нуждаете от допълнителна информация, обърнете се към детективите, които разследват случая.

Ребека се запита защо не иска да я допусне до яхтата. Защо не желае да разговаря с екипажа и излъга, че на борда няма никого? От какво се страхуваше Уърлингтън?

— Един последен въпрос — изправи се тя.

— Какъв е той? — с присвити очи я изгледа Уърлингтън.

— Знаехте ли, че Райън разследва вашето минало?

Очите му се разшириха, а Даяна хлъцна и вдигна ръка пред устата си. Уърлингтън хвърли остър поглед към жена си, после бавно се извърна към Ребека и отбеляза:

— Не съм изненадан от факта, че Тейлър е паднал толкова ниско. Подозирам, че такъв е подходът му към политиката изобщо.

Младата жена се отправи към изхода, оставайки с впечатлението, че домакинът е знаел за разследването на Райън. Реакцията на жена му обаче беше наистина интересна. Дали онова изхълцване означаваше, че тя не е знаела този факт, или просто се е опасявала, че предстоят неприятни разкрития?

Фактът, че Уърлингтън не пожела да я допусне до яхтата си, означаваше само едно — на всяка цена трябваше да се промъкне на нея, дори и без знанието му. От това посещение стана ясно, че той знае за смъртта на Райън доста повече, отколкото пожела да сподели.

Озова се на тясната павирана уличка, качи се в джипа си и потегли. Спря едва когато беше сигурна, че не могат да я видят от къщата на Уърлингтън.

Тръгна обратно, използвайки за прикритие храстите и цветните лехи. Дали не може да стигне до пристана през някое от съседните имения? Не всички имаха високи огради и портали. Тръгна покрай стената на една голяма къща, надникна иззад ъгъла и видя водата. Може би оттук…

— Къде отивате? — спря я гневен глас.

Ребека рязко се обърна и се озова лице в лице с възрастна жена, облечена в градинарски дрехи.

— Възнамерявах да хвърля едно око на имението, което се намира малко по-надолу — отвърна. — Обявено е за продажба и ми се иска да видя как изглежда отпред… — Пресилено се усмихна. — За съжаление не разполагам с яхта…

— Намирате се върху частна собственост! — мрачно отвърна жената. — Предлагам веднага да си вървите!

— Да, разбира се… Извинете…

Обърна се и тръгна обратно към колата си. По дяволите, трябваше да се добере до яхтата на Уърлингтън!

12

Ребека погледна скромната едноетажна постройка, в която се помещаваше районната юридическа кантора „Феърфакс“ и въздъхна. Нямаше желание да ходи там, защото знаеше, че колегите ще започнат да й поднасят съболезнования. Но това беше неизбежно: трябваше да си вземе чека с месечното възнаграждение и да поговори с директорката.

Първият човек, на когото се натъкна, беше Люси.

— Съобщих на колегите за бебето — прошепна й. — Нали не се сърдиш?

Тя поклати глава. След като хора като Уърлингтън знаят новината, нека я научат и колегите й.

Не след дълго се оказа заобиколена от няколко души, които се надпреварваха да й честитят. И изведнъж си даде сметка, че бременността променя ситуацията и нещата не й се струват толкова ужасни…

В крайна сметка директорката сложи край на суматохата, побутна Ребека пред себе си и я насочи към кабинета.

— Зная, че не ти достигат хора, Труди — каза Ребека, след като се настани на дивана. — Не искам да допринасям за задълбочаване на кризата, но още известно време няма да мога да се върна на работа. Смъртта на Райън ме изправя пред доста проблеми, които чакат разрешение.

— Не се безпокой — кимна с разбиране директорката. — Наистина не ни достигат хора, но все някак ще се оправим. Ти можеш да ползваш толкова отпуска, колкото ти е необходима. — Прочисти гърлото си и добави: — Освен това ние тук високо ценим начина, по който продължаваш да работиш с клиентите си, макар и от дома… Не всеки в твоето положение би си направил подобен труд.

— Не мога да зарежа хората само защото имам лични неприятности.

— И възнамеряваш да продължиш в същия дух, така ли?

— Надявам се — кимна младата жена. — Но се страхувам, че ще работя ден за ден, естествено, с помощта на Люси. — Не й беше лесно да каже това, което бе намислила, но тръсна глава и погледна Труди право в очите. — Ще те разбера, ако решиш да назначиш друг човек на мястото ми.

— Не искам да го правя — поклати глава тя. — Много съм доволна от твоята работа.

— Благодаря ти — усмихна се Ребека.

— Проблемите ни са другаде — изрече с въздишка Труди. — Субсидиите се бавят и скоро можем да се окажем без никакъв оперативен капитал. Правим опити да си намерим частни спонсори, но без особен успех. Щатските фондове за подпомагане на обществените юридически кантори също пресъхват.

— Нуждите нарастват, но средствата намаляват — тъжно кимна Ребека.

Напусна кабинета на директорката и отиде да прибере някои неща от бюрото си. Отрупаната с документи и папки задушна стаичка без прозорци приличаше по-скоро на килер за архиви, отколкото на кабинет на старши адвокат, но тя си я обичаше.

Появи се Люси с кашон в ръце. Ребека го пое и започна да го пълни с книги и лични вещи. В ръцете й попадна една снимка, бяха си я направили с Райън по време на сватбеното пътешествие до Хавайските острови. Бяха на брега, плътно притиснати един до друг. Слънцето беше позлатило тялото на Райън, самата тя приличаше на голяма розова мида с почти избеляла руса коса. Кожата й просто не понасяше слънцето. „Господи, колко бяхме щастливи“ — въздъхна тя и с усилие сдържа сълзите.

— Предполагам, че това е всичко — прошепна тя.

— Нещата ще се оправят, Ребека, сигурна съм в това — погледна я състрадателно Люси.

Този път сълзите се затъркаляха по бузите й.

— Знам — прошепна и прегърна приятелката си. — Благодаря…

После бързо прекоси общото помещение, извика „довиждане“ на колегите си и излезе. Закле се отново да се върне тук, щом открие убиеца на мъжа си.

Реши, че трябва да поговори и с някой от обикновените служители в „Тейлър, Денисън и Евънс“. Секретарката на Райън например беше стара служителка в кантората, но Ребека така и не беше успяла да се запознае с нея. Запита се дали главната администраторка Глория Пауъл ще изрази желание да й помогне. Райън много я уважаваше, а доколкото можеше да се съди от думите му, уважението между тях е било взаимно.

Остана дълбоко трогната от съболезнователното писмо на Глория, която също беше дългогодишна служителка във фирмата. Лоялността вероятно щеше да й попречи да бъде откровена, но реши все пак да опита.

Преписа адреса от бележника на Райън и една вечер се отправи към жилищния комплекс „Болдуин Хилс“.

Щом позвъни на вратата на апартамента, Глория веднага отвори. На гладкото й мургаво лице се изписа тревога.

— Здравейте, госпожо Морланд.

Ребека не харесваше фирмената политика на „Тейлър, Денисън и Евънс“, която задължаваше всички служители да се обръщат официално помежду си.

— Наричайте ме Ребека — помоли.

— Ще се опитам — усмихна се Глория, придърпа пуловера си и отстъпи назад. — Моля, влезте…

За пръв път я виждаше в други дрехи, освен официална рокля или костюмче и обувки с високи токове. Така жената й се стори по-млада и по-жизнена.

— Извинете, че идвам без предупреждение, но исках да си поговорим някъде извън кантората — каза тя.

— Няма проблеми, госпожо Морланд… Извинете, Ребека. Разбирам ви много добре. Какво да ви предложа? Кафе, минерална вода?

Влязоха в хола.

— Черно кафе, моля — отвърна Ребека. Продължаваше да се чувства неудобно от безцеремонното си нахлуване в дома на тази жена. Когато домакинята я остави за малко сама, се опита да се убеди, че постъпва правилно.

Глория се върна с две чаши кафе и седна на дивана до нея. Ребека посочи снимките в ъгъла на ниската масичка и попита:

— Това вашите деца ли са?

— Да — гордо се усмихна тя. — Джъстин е по-голямата, в момента следва право. А Еверет завършва гимназия и голямата му мечта е да стане преподавател.

— Прекрасно — усмихна се Ребека, остави чашата върху масичката и погледна жената право в очите. — Искам да ви задам няколко въпроса, Глория… Същевременно обаче нямам желание да ви поставям в неудобно положение. Ще ви разбера, ако не можете или не желаете да ми отговаряте.

— Ценя това, което казвате — кимна домакинята и зае поизправена стойка. — Господин Морланд беше приятен човек, да се работи с него беше истинско удоволствие. Харесваше ми топлотата, с която говореше за майка си. Беше много горд, че е работила като секретарка, за да го издържа в университета.

Ребека се усмихна. Този факт явно бе спомогнал за установяване на близки отношения между Райън и Глория.

— Задайте си въпросите — добави домакинята. — С удоволствие ще ви отговоря, стига да мога.

— През последните седмици от живота си мъжът ми беше доста потиснат — започна с лека въздишка младата жена. — Отговаряше уклончиво на въпросите ми какво го тревожи. Кажете, ставаше ли нещо необичайно във фирмата по същото време?

— Според мен всички се изнервиха от предизборната кампания на господин Тейлър, най-вече съпругът ви. Проблеми възникваха всеки ден.

— Как мислите, останалите партньори от какво бяха изнервени — от кампанията, или от факта, че господин Тейлър напуска?

Жената прокара пръст по ръба на чашата си, после вдигна глава.

— По мое мнение госпожица Денисън и господин Евънс не бяха особено разтревожени от факта, че господин Тейлър напуска. Може и да греша, но работя с тях доста отдавна и мисля, че ги познавам добре. Тяхната главна грижа беше кой ще оглави фирмата след напускането на шефа.

— Отрази ли се борбата им за власт върху мъжа ми?

— Положително. Тя се отрази върху абсолютно всички. Знаете ли, в кантората постоянно имаше скандали, особено след… — Поклати глава и млъкна, очевидно уплашена от словоохотливостта си.

— След какво? — меко попита Ребека.

— Ох, не знам — закърши ръце тя. — Не съм сигурна, че трябва да говоря за това…

— Разбирам. Тревожите се за мястото си. Сега е моментът да кажа, че няма да ви цитирам без ваше съгласие.

Глория въздъхна и се предаде.

— Е, добре… Ще започна отначало. Преди появата на Евънс в кантората „Тейлър и Денисън“ се работеше много добре. Госпожица Денисън е твърде взискателна, но аз умея да се оправям с амбициозни адвокати като нея. Господин Тейлър е чудесен, съпругът ви също.

— А какво се промени след идването на Евънс?

— Всичко! — намръщи се тя.

— Как?

— Още от първия ден на появата си господин Евънс влезе в люта битка със съпруга ви за благоволението на господин Тейлър. Не искам да бъда крайна, но смятам, че господин Евънс бе готов на всичко, за да прогони от фирмата господин Морланд.

Ребека изтръпна: на всичко, дори на убийство?!

— В какво по-точно се изразяваше това?

— Преди всичко в злепоставяне по всички възможни начини — сви рамене Глория.

— Тейлър знаеше ли това?

— О, пред вуйчо си господин Евънс се държеше любезно с мъжа ви. Но зад гърба му…

Ребека беше изненадана. Знаеше, че Райън и Джон не се имаха много-много, но…

— Как се държеше съпругът ми?

— Обикновено не му обръщаше внимание. Но пред мен няколко пъти спомена, че господин Тейлър очевидно не забелязва как го манипулира Джон Евънс.

— А манипулираше ли го наистина?

— О, да. На всички е известно, че господин Тейлър не поддържа връзки със сестра си — майката на Джон, но никой не знае причините за това. Може би това беше и ключът към поведението на господин Евънс.

— А как изобщо се появи в кантората господин Евънс?

— Внезапно, без никакво предупреждение. Един ден се обади по телефона на господин Тейлър и каза, че му е племенник. — Глория поклати глава: — Помня, че след този разговор господин Тейлър беше много разстроен. Обърнете внимание — не ядосан, а разстроен. Нареди ми да отменя всичките му срещи — нещо, което никога не бе правил. После излезе, без да каже къде отива.

— И какво стана?

— Върна се късно следобед и едва тогава научихме, че сестра му е починала. Двамата с господин Морланд се затвориха в кабинета и не излязоха оттам в продължение на часове, като наредиха да не ги свързват с никого. След този разговор съпругът ви ми се стори загрижен и дори разстроен.

Младата жена се запита защо Райън никога не й бе разказал тази история.

— А след това господин Евънс дойде на работа във фирмата, така ли?

— Появи се след около седмица — кимна Глория. — Господин Тейлър го представи като новия партньор.

— Просто ей така? — изненадано я погледна Ребека.

— Да.

— Как реагира госпожица Денисън?

— Не беше много щастлива. В това съм сигурна.

— А мъжът ми?

— Не каза нищо, но си личеше, че също не е доволен.

— Ясно — замислено промълви Ребека. От време на време Райън се беше оплаквал от гафовете на Джон, но спираше дотам. А тя самата винаги беше мислила, че появата на този човек във фирмата е нещо като семейно задължение за Брандън.

— По-късно разбрах защо всички са толкова разстроени — продължи Глория. — Това стана, след като разгледах личното досие на господин Евънс. Оказа се, че е завършил задочно един от най-малко престижните юридически факултети с много нисък успех. Освен това — направи пауза — четири пъти се явявал на изпита пред Калифорнийската адвокатска колегия, докато успее да го издържи! В нашата фирма никога не е имало юрист с толкова слаба квалификация, да не говорим за съдружник.

Ребека се развесели от тази очевидна проява на снобизъм и попита:

— Какво друго научихте?

— За четири години трудов стаж господин Евънс сменил три адвокатски кантори, което също не говори добре за него. Но както и да е… Още от първия му работен ден при нас всичко се промени. Във фирмата се възцари едно особено напрежение, започнаха да се захлопват врати. Персоналът имаше много оплаквания от отношението му… — Глория направи малка пауза, после добави: — От такива неща човек си вади заключения за характера на околните, нали?

— Права сте — кимна гостенката, отпи глътка кафе и се замисли как всичко това се бе отразило върху поведението на Райън. После изведнъж попита: — Как мислите, Глория, според вас самоубил ли се е съпругът ми?

— Не — твърдо отговори тя. — И го казах на детективите. Той не беше от хората, които ще посегнат на живота си.

— И аз мисля така — промълви с облекчение Ребека. Най-сетне откри човек, който мислеше като нея. При това не кой да е, а една от най-близките сътруднички на Райън.

— Но да не забравяме за предсмъртното писмо — подхвърли Глория.

— Не съм убедена, че го е писал съпругът ми.

Жената срещу нея изненадано примигна.

— Нима твърдите, че някой е фалшифицирал почерка му?

— Все още чакам полицейската експертиза — отвърна Ребека, помълча за миг и попита: — Помните ли вечерта, в която стана всичко? Партньорите заедно ли тръгнаха за приема?

— Господин Тейлър не обича да ходи на приеми направо от работа, затова отскочи до дома си да се преоблече. Така постъпи и съпругът ви. — Глория леко се усмихна. — Но господин Евънс и госпожица Денисън се преоблякоха направо в кантората.

— Заедно ли тръгнаха?

— Не, тя тръгна малко преди него.

— Значи Джон последен е напуснал сградата, така ли?

— О, не. Обикновено аз съм тази, която си тръгва последна. Обичам да огледам всичко, преди да се прибера у дома.

Ребека усети как сърцето й ускорява ритъма си.

— А имате ли навик да хвърляте по едно око на адвокатските кабинети?

— Често го правя. Не че ги шпионирам, или нещо подобно. Просто става така, че мнозина забравят да занесат материалите за компютърна обработка в съответната зала и програмистите, които са нощна смяна, не могат да получат достъп до тях.

— А случайно да сте погледнали в кабинета на мъжа ми онази вечер?

— О, да. Всички си тръгнаха рано, имах достатъчно време да обиколя кабинетите.

— Не видяхте ли предсмъртното му писмо? — попита с разтуптяно сърце Ребека.

— Не — сви вежди Глория. — Къде казаха, че са го открили? Върху бюрото му?

— Да.

— Странно. Сигурна съм, че ако на бюрото е имало такова писмо, аз щях да го видя!

— Сега разбирате ли защо се съмнявам в автентичността на това писмо? — напрегнато изрече Ребека.

— Много странно — повтори Глория и прехапа устни. — Никой не ме попита за него… Нито съдружниците, нито детективите…

— Имате ли нещо против, ако спомена този факт пред Соловски и Уолтърс?

— Не, разбира се. Ако ме бяха питали, и сама щях да им го съобщя.

Младата жена се поколеба за миг, после продължи:

— Знаете ли нещо за тази история с липсващите служебни пари. Глория?

Другата жена замръзна на мястото си и малко сковано кимна с глава.

— Да.

— А знаете ли, че съдружниците обвиняват Райън?

— Да.

— Какво мислите по въпроса?

— Чух, че разполагали с доказателства. Но въпреки това ми е трудно да го повярвам. Господин Морланд просто не беше такъв човек.

Ребека беше готова да я разцелува.

— А чували ли сте, че някой от счетоводния отдел му помагал да присвои тези пари?

— Да.

„Дали Глория знае, че Джон Евънс отказа да ми съобщи името на този човек?“ — запита се тя. Колебанието й продължи само секунда, после с преднамерено небрежен тон подхвърли:

— Името нещо все ми се изплъзва…

— Зои Олин — поясни Глория.

— Да, така беше… — С мъка преглътна. — Доколкото ми е известно, Зои е в неплатен отпуск до изясняването на нещата.

— Да, така е.

— Вие разговаряхте ли с нея?

— Не. Господин Евънс и госпожица Денисън имаха грижата за това.

Ребека си пое дълбоко дъх.

— Бихте ли ми дали адреса или телефона на Зои? — попита. — Много бих искала да се свържа с нея.

— Не съм много сигурна, че мога — очевидно се притесни жената. — Съчувствам ви за нещастието, но…

— Ясно, разбирам — кимна с въздишка Ребека. — Ще ви бъда много благодарна, ако ми се обадите в случай, че си спомните още нещо във връзка с тази история.

— Разбира се — кимна Глория. От лицето й се излъчваше честност и сила и събеседничката й изпита огромно уважение към нея. Малцина в нейното положение биха изразили желание да помогнат.

Извади от чантата си лист хартия и написа телефона си.

— Заповядайте. Зная, че имате номера в службата си, но бих искала да го имате и тук, просто за всеки случай… Моля ви, обадете се, ако си спомните още нещо.

— Непременно — обеща с усмивка Глория.

Телефонът звънеше. Ребека захвърли ключа от входната врата на масичката в антрето и изтича да вдигне слушалката.

— Да, моля.

— Ребека Морланд? — Гласът беше непознат и звучеше така, сякаш идваше отдалеч.

— Аз съм. Кой се обажда?

— Това няма значение. Чуйте добре какво ще ви кажа: престанете да безпокоите хората със смешните си подозрения относно смъртта на съпруга ви! Предупреждавам ви, че ако продължавате в този дух, горчиво ще съжалявате!

Сърцето заблъска в гърдите й като парен чук, коленете й се подкосиха.

— Но кой сте вие? — прошепна и безсилно се отпусна на близкия стол.

— Няма значение кой съм. Ако не прекратите всичко това, ще свършите точно като мъжа си! — Слушалката насреща с трясък се затвори, Ребека неволно подскочи от оглушителното пропукване.

Разтреперана, тя се запита кой би могъл да бъде този човек. Очевидно някой се изнервяше от разследването й. Проникване с взлом в къщата, изчистване паметта на компютъра, преследващи я коли, заплахи по телефона… „Господи, какво ли още ме чака?“ — с ужас се запита тя.

13

Джон Евънс нетърпеливо пристъпяше от крак на крак, очаквайки вуйчо му най-сетне да приключи с телефонния разговор. Срещата му с Катрин Денисън мина зле. Отношенията им започнаха да се обтягат в момента, в който Брандън им възложи да разпределят помежду си делата на Райън Морланд.

Катрин явно го смяташе за недостатъчно компетентен и по тази причина си подбра най-важните клиенти — онези, които плащат високи хонорари. А именно от тях зависеше и премията, която всеки от адвокатите в кантората получаваше в края на годината.

След едночасови безплодни пазарлъци тя изгуби търпение, скочи и каза, че има среща с някакъв клиент. А за Джон остана неприятната задача да уведоми вуйчо си за разрива.

Телефонният разговор най-сетне приключи и той навъсено започна да докладва. Брандън го изслуша, после мрачно му напомни, че трябва да търси начин за разбирателство с Катрин.

— Мисля, че системата за разпределение на премиалните е крайно несправедлива! — заяви накрая Джон. — Тя облагодетелства такива като Катрин, които умеят да примамват клиентите, а не такива като мен — които вършат истинската работа!

— Какво по-точно искаш да кажеш, Джон? — нервно го изгледа Брандън Тейлър.

— Ти взе под крилото си Райън, научи го на съответните хватки, а после му прехвърли повечето от клиентите си. Е, добре, вуйчо, и аз искам да получи този шанс. А след това ще видиш какво мога!

Брандън го гледаше и мълчеше.

— На практика аз никога не съм имал шанс — продължи младият мъж. — Израснах в бедност. Никой за нищо не ми е искал мнението. Ако ме вземеш под крилото си и започнем да работим заедно, колегите във фирмата ще започнат да ме уважават, а може би и да се вслушват в мнението ми. А аз имам някои наистина добри идеи, можеш да бъдеш сигурен в това.

Старши съдружникът помълча известно време, после кимна.

— Добре, Джон, изслушах те… Нека да помисля малко, а след това ще видим.

Когато излезе в коридора, Джон едва не се разкрещя от радост. Мечтата му ставаше реалност, нещата най-сетне щяха да тръгнат! Не можеше да повярва на късмета си. Господи, колко малко е било необходимо! Райън Морланд изчезна от фирмата точно навреме!

Катрин Денисън нямаше никаква среща с клиент. Просто не желаеше да се разправя с Джон. Седмиците напрегнат труд без нито час почивка започнаха да й се отразяват, а освен това преживяваше тежко смъртта на Райън. Имаше нужда от почивка. За нещастие след инцидента на яхтата тя изобщо не можеше да спи, а в редките случаи, когато това й се удаваше, сънуваше ужасни кошмари. Не искаше да се прибира у дома и след кратко колебание се насочи към жилището на любовника си. Там взе един горещ душ, после се просна на леглото и потъна в мъртвешки сън. Събуди се от нежна целувка, протегна ръце и ги уви около шията на мъжа. Любиха се дълго и страстно.

Сега, задоволена и спокойна, тя одобрително оглеждаше голото тяло на любовника си. Антъни Некосия беше строен и мускулест, с приятен загар на кожата. Пръстите й потънаха в гъстите кафяви косъмчета на гърдите му, в душата й нахлу задоволство.

Тони беше превъзходен любовник, обладаваше я бавно и нежно, наслаждавайки се на всеки сантиметър от тялото й. Започваше от пръстите на краката и вървеше бавно нагоре, пъргавият му език не пропускаше нито една ерогенна зона.

Сексът с Тони я докарваше до полуда: когато той беше отгоре, яростните му тласъци я караха да крещи от опиянение и болка; когато тя поемаше инициативата върху него и гърдите й лудо подскачаха, пръстите му нежно насърчаваха пламналите й слабини.

Той беше палав — едно качество, което рядко може да се срещне у човек от професията. Катрин го ценеше особено високо, тъй като сексът се превръщаше в радостна игра и тя често се улавяше да се смее на глас. Нещо, което Райън дори не подозираше. Всъщност и той казваше, че жена като нея се нуждае от отпускане, че не бива да е толкова сериозна. Може би, ако бяха имали по-добър шанс, тя наистина щеше да се отпусне. Беше сигурна, че връзката й с него щеше да стане съвършена, ако не се бе появила Ребека.

За миг изпита дълбока тъга. Усети леко раздвижване до себе си, после устата на Тони пое зърното на гърдата й.

— Ох! — простена тя, усещайки как топлите вълни заливат слабините й.

Тони отвори очи и я погледна, пръстите му нежно разтриваха зърното.

— Хубаво ли ти е?

— Прекрасно!

Устните му се впиха в нейните.

— Искаш ли още?

— С теб винаги искам още, Тони!

Той я взе в прегръдките си и престорено се навъси.

— Ти си една ненаситна жена!

Отговорът й беше страстна, жадна целувка.

— Как го искаш този път?

— Едно обикновено чукане! Дълбоко и здраво! — простена тя и разтвори крака да го поеме.

После, след като взе душ, тя се изправи пред огледалото и изпитателно се взря в лицето си. Миналата година се беше подложила на пластична операция за премахване на бръчките около очите, за която никой не знаеше. Не би и помислила за подобно нещо в родния си град Минесота, където бе израснала и завършила гимназия, но тук, в Лос Анджелис, конкуренцията беше огромна. Заразглежда тялото си. През последните месеци си бе позволила няколко килограма в повече и фигурата й беше приятно закръглена. На тридесет и девет години не върви да си прекалено кльощава, като Даяна, рече си тя.

Тялото й вече не беше толкова стегнато, но това Тони едва ли можеше да забележи по време на любовната игра. Все пак тя избягваше да се разхожда гола в негово присъствие и постоянно си напомняше, че трябва да се заеме с гимнастика под ръководството на опитен специалист.

Вече се чувстваше по-добре. Сексът винаги я успокояваше, вероятно защото й помагаше да се освободи от натрупаното напрежение. Облече кимоното от лилава коприна, което бе окачено зад вратата на банята, после премина в съседната стая за дрехите си. Докато се обличаше, Тони се събуди.

— Къде отиваш? — попита той. Седна в леглото и се протегна.

— У дома — отвърна тя и се наведе за чорапогащника, захвърлен на прага на спалнята му.

— Три пъти и си готова, така ли? — закачливо подхвърли той.

— Чака ме страшно много работа — отвърна с въздишка тя, а очите й се спряха на тялото му. Тони беше хубаво момче, едва на двадесет и девет. Но макар и млад, в леглото той демонстрираше умения, на каквито не бяха способни два пъти по-възрастни от него мъже.

Но въпреки това тя изпитваше непреодолимо желание да си тръгне в момента, в който приключеха със секса. Сещаше се за модерния, напълно компютризиран кабинет у дома си и нямаше търпение час по-скоро да се озове там.

Когато се облече, се наведе над Тони и докосна с устни бузата му.

— Ще ти се обадя…

Той я изчака да стигне до вратата и тихо подхвърли:

— Минаха седмици, а ние все още не сме си поговорили за смъртта на Райън.

Катрин замръзна.

— Няма за какво да говорим — отсече. — Вече ти казах, човекът бе в дълбока депресия и очевидно е решил да сложи край. От телевизията и вестниците ще научиш всичко останало.

Той стана и пристъпи към нея. Изобщо не се притесняваше от голотата си.

— Зная мнението на медиите. Но зная и нещо друго: преди време ти си обичала Райън, а сега той е мъртъв. Въпросът ми е как се чувстваш: тъжна, радостна, безразлична?

— Смъртта му беше шок за всички.

— Имам предвид твоите чувства, Катрин! — сграбчи ръката й той. — Твоите мисли!

— Не желая да говоря за тях.

— Бих казал, че е крайно нездравословно да таиш всичко вътре в себе си — предупредително я изгледа Тони.

— О, стига! — направи гримаса тя. — Вече сме говорили по този въпрос!

Той понечи да каже нещо, но се отказа и сви рамене.

— Е, хубаво…

Притегли я към себе си и впи устни в нейните — единственият начин да прояви някаква власт над нея.

— Обичам те!

Катрин не отговори, освободи се от обятията му и вдигна чантичката си от пода.

— Грижи се за себе си — подхвърли тя и миг по-късно вече беше навън.

Забърза към колата си, нетърпелива да се прибере у дома. Едностайното апартаментче на Тони в Санта Моника не й беше по вкуса. Помощник-адвокат в една от големите юридически кантори на Лос Анджелис, той изкарваше около осемдесет хиляди годишно. Една прилична сума, но далеч от милиона, който печелеше тя.

Тони беше идеалното средство за потискане на болката от загубата на Райън. Още повече, че безусловно спазваше условията на тяхната връзка, които тя изискваше: да бъде моногамен, да се подлага на периодични прегледи срещу СПИН и венерически болести. И да използва презерватив, въпреки тези прегледи. Катрин никога не си позволяваше небрежност.

Когато за пръв път й каза, че я обича, тя се разтревожи. Едно е да задоволяваш страстите си с по-млад мъж, но съвсем друго — да кроиш планове за бъдещето с него. А тя по принцип не беше от жените, които се стремят към общо бъдеще с когото и да било. „Тези дни ще трябва да си поговоря с Тони — рече си с въздишка. — Някои неща трябва да се избият от главата му, докато е време.“

Спря на червен светофар и се замисли за днешния разговор с Джон, по време на който трябваше да разпределят делата на Райън. Господи, за какъв се мислеше тоя тип? Нима си въобразяваше, че ще получи даром най-вкусните хапки?

Само допреди няколко месеца бе убедена, че единственият й конкурент във фирмата е Райън. Той притежаваше не само чар и приятни обноски, но беше и превъзходен юрист.

Дори през ум не й беше минавало, че един ден ще се наложи да се състезава с Джон. А Брандън трябва да е превъртял, ако си въобразява, че ще му позволи да прехвърли на племенника си най-важните дела.

Ребека спря пред къщата си и се изненада, като видя на входа Брандън Тейлър. Лицето му бе прорязано от дълбоки бръчки, а от походката, с която я последва в къщата, личеше, че е на ръба на изтощението.

— Какво се е случило? — попита тя.

— Просто съм уморен — призна той и се отпусна в едно кресло. — Разбрах, че днес си идвала в кантората да прегледаш документите за липсващите средства. Е, доволна ли си?

— Не зная… Вече ти казах, че не ме бива в сметките. Не разбрах доста голяма част от това, което ми беше показано. А и цели пасажи бяха покрити с черно.

— Разбираш, че някои неща са поверителни и нямаме право да ти ги показваме — промърмори Брандън.

— Сигурно — сви рамене Ребека. „Или пък манипулирани“ — добави мислено. Но премълча, тъй като все още не беше готова за подобни обвинения.

— Ходих в службата на шерифа, както ти обещах — смени темата той.

— И какво? Успя ли да разговаряш с Уолтърс и Соловски?

— Само с Уолтърс — отвърна Брандън. — Соловски не беше там.

— О… — разочаровано въздъхна тя. Жената детектив не отхвърляше съмненията й, докато Уолтърс продължаваше да се държи враждебно с нея и поведението му не се промени дори когато му съобщи за телефонните заплахи. Сухо заяви, че в случая полицията не може да направи нищо, й я посъветва да се обърне към телефонната компания.

— От Уолтърс научих, че си бременна — обидено я погледна Брандън. — Защо не си ми казала?

— Не намирах подходящия момент — виновно отвърна тя.

Той продължително я изгледа, очевидно не знаеше как да приеме подобно обяснение.

— Разбирам — промърмори най-сетне, а в гласа му се долови напрежение.

— Какво друго ти каза Уолтърс? — възползва се от паузата Ребека.

— Не това, което би искала да чуеш. Беше абсолютно категоричен, че няма никакви признаци за извършено престъпление. Обясни, че имат достатъчно опит в подобни разследвания и трябва да призная, че в думите му имаше много логика.

— Какво по-точно искаш да кажеш?

— Съпоставянето на фактите подкрепя тезата на детектива — отвърна, без да я гледа Брандън. — Имам предвид поведението на Райън. Мълчалив и потиснат в един момент, гневен и избухлив в друг. — Очите му най-сетне се спряха на лицето й. — Обсъдихме тези симптоми много задълбочено, Ребека… Според Уолтърс такова е поведението на хора, които в един момент решават да посегнат на живота си.

— И ти си съгласен, така ли?! — извика извън себе си Ребека, забравила за намерението си да не избухва.

— Стига, момичето ми! Не можеш да се държиш така, сякаш целият свят се е изправил срещу теб. Аз също не искам да повярвам, че Райън се е самоубил, защото оставам с чувството, че съм го предал.

— Но прекрасно знаеш какво беше отношението му към самоубийството, нали? — настоятелно го погледна тя.

— Зная — кимна Брандън. — Опитът за самоубийство на майка му е оставил дълбока рана у него още в детството. Но когато човек е толкова отчаян, че търси изход в самоубийството, той не разсъждава трезво. Потъва в мрак, отстъпва пред болката, не вижда никакво бъдеще пред себе си.

Ребека продължаваше да клати глава.

— Нещата не съвпадат. Ще ти дам един пример: Джон Евънс твърди, че сутринта след инцидента се е появил в кантората в шест часа сутринта, но в присъствената книга е отбелязан точният час на пристигането му — един и четиридесет и три след полунощ. Освен това твърди, че предсмъртното писмо е било на бюрото на Райън, но Глория Пауъл е сигурна, че предната вечер не е било там. Тя е готова да заяви под клетва, че е останала последна в кантората, а преди да си тръгне, е хвърлила по едно око на всички кабинети.

— Какво говориш? — стреснато я погледна Брандън и лицето му пребледня.

Ребека му разказа подробно за това, което беше открила. Той дълго мълча, после се приведе напред и взе ръцете й в своите.

— Слушай, Ребека… Дълбоко в себе си знаеш, че Райън не беше на себе си. Нека приемем, че е бил депресиран. Съгласна ли си?

Тя неохотно кимна с глава, но вътрешно си остана сигурна, че Брандън не може да я убеди.

— Онази вечер на яхтата той доста си пийна, нали?

— Не чак толкова — възрази му.

— Но доста — меко настоя Брандън. — Според всички учебници по психология алкохолът е най-големият враг на човек, изпаднал в депресия. Той потиска централната нервна система и човек има чувството, че е попаднал в дълъг тъмен тунел без изход.

— Пет пари не давам какво пише в тези учебници! — пламна Ребека. — Аз бяха до него, аз танцувах с него! Той ме държеше в прегръдките си и ми каза, че ме обича! — От очите й рукнаха сълзи. — В поведението му нямаше нищо неадекватно, готова съм да се закълна в това! Наистина беше угрижен, но не беше пиян!

— Добре — смени тактиката Брандън. — Не вярваш, че се е самоубил, но защо не се замислиш върху вероятността от нещастен случай? Поглъща доста голямо количество алкохол, което неизбежно се отразява на състоянието му, нека го наречем „угрижено“. Всички твърдят, че Райън е пил концентрат, а ние с теб най-добре знаем, че той рядко го правеше. Твоят мъж предпочиташе виното, нали? Съпоставяйки всичко това, не можем да изключим вероятността да му е прилошало.

— Не — поклати глава тя. — Аз щях да забележа, ако му беше прилошало.

— Едва ли, ако това е станало внезапно — настоятелно рече той. — Представи си следната ситуация: Райън слиза на долната палуба, за да изпуши една цигара. Между другото, той не беше пушил месеци наред, а паленето на цигара след толкова дълго въздържане често води до прилошаване. И тъй, става му лошо, иска да повърне. Логично решава да се облекчи в океана, вместо да търси разни тоалетни. Не иска да цапа около себе си и по тази причина отваря вратичката към кърмовата част, от която се спускат лодките.

— Не, не е станало така!

— Вероятно не се е спуснал чак долу, а просто е отворил вратичката — продължи, без да обръща внимание на забележката й Брандън. — В момента, в който се надвесва над парапета, яхтата е разклатена от силно вълнение, той губи равновесие и… В следващия миг се озовава във водата. Помисли си за подобна вероятност, Ребека. Тя съвсем не е изключена.

— Не искам да си мисля за такива неща! — проплака и притисна длани към ушите си.

Той се протегна, взе ръцете й в своите и бавно, но решително продължи:

— Озовал се във водата, Райън изпада в паника. Като всеки на негово място… — Гласът му укрепна и започна да звучи като пред съдебни заседатели по време на процес. — Наоколо цари непрогледен мрак, водата е студена, яхтата бързо се отдалечава. Вероятно е направил опит да извика, но кой ще го чуе? Грохотът на дизелите и музиката заглушават виковете му. Много хора твърдят по-късно, че когато си започнала да го търсиш, те едва са чували призивите ти по радиоуредбата. Междувременно той прави опит да плува след яхтата. Никой не може да каже какво е станало след това. Може би се е предал на умората, а може би го е нападнала акула…

— Стига! — изкрещя тя и скочи. — Не искам да слушам повече! — Картината, която се появи пред очите й — Райън сред студените вълни, протегнал ръце за помощ — беше непоносима за нея. Заключи се в банята, падна на колене пред ваната и избухна в плач.

Нямаше представа колко дълго е останала там, кога сълзите най-сетне са спрели да се стичат по страните й. Изведнъж чу Брандън, който повтаряше зад заключената врата.

— Ребека! Моля те, отвори!

— Добре съм… — отвърна тя, макар да се чувстваше смазана. — Искам да бъда сама… Върви си, моля те!

— Няма да те оставя! — отвърна възрастният мъж. — Особено пък в това деликатно състояние, в което се намираш. — Топката на бравата се завъртя.

— Наистина съм добре — извика тя, свали една кърпа и избърса лицето си. — Но предпочитам да остана сама.

— Сигурна ли си?

— Да. Ще… Ще ти се обадя по-късно.

Чу стъпките му, последвани от затръшването на входната врата. Имаше чувството, че е прегазена от влак. Сълзите отново рукнаха, но този път не направи опит да ги спре.

Само двадесет и четири часа след неприятния разговор с Брандън Ребека претърпя втората си тежка загуба. Според лекарите основна причина за помятането се е оказал стресът от загубата на Райън. В първия момент се почувства така, сякаш светът се бе разпаднал. Възможно ли бе Бог да бъде толкова жесток? Остана на легло, без да се храни, без да вдига телефона. Единственото й желание беше да умре.

Разтревожена от факта, че вече втори ден никой не вдига телефона, Люси се появи в дома й. Наложи й се да звъни на вратата около половин час, докато Ребека най-сетне отвори. Двете жени се прегърнаха и дълго плакаха. Първа се овладя Люси, която тръсна глава и каза:

— Ако не успее да ни убие, болката ни дава нови сили!

— Кого цитираш? — озадачено я погледна Ребека.

— Мама — отвърна приятелката й. — Тя твърди, че Бог никога не ни наказва с повече болка, отколкото можем да понесем.

— Завиждам й за тази вяра — въздъхна Ребека и мрачно поклати глава.

Но след няколко дни на дълбока депресия тя разбра, че Люси е права. Има само два начина да се справиш с това, което ти поднася живота: или се предаваш, или се бориш докрай. Избрала втория от тях, младата жена отново се изпълни с решимост да открие убиеца на мъжа си.

Зае една маса в дъното на „Джерис Дели“ и търпеливо зачака. Сладкарницата беше част от оживен търговски комплекс, разположен в централната част на Марина дел Рей. Успя да се свърже с детектив Соловски и да я убеди да се срещнат без смразяващото присъствие на Уолтърс. Жената детектив се поколеба, но в крайна сметка прие.

Ребека я видя да влиза и й помаха с ръка.

— Здрасти — поздрави я с усмивка Соловски и седна на стола срещу нея.

Изглеждаше зле, както винаги, отбеляза Ребека. Пясъчнорусата й коса беше разрошена, а гримът около очите й се беше поразмазал. Въпреки това я харесваше и изпитваше необяснимо доверие към нея.

— Благодаря, че дойдохте — промълви.

— Няма нищо.

— Доколкото разбрах, и вие сте вдовица — продължи Ребека, неволно потръпвайки от тази ужасна дума. — Права ли съм, или греша?

— Права сте — погледна я в очите Соловски.

— Мога ли да попитам какво се е случило със съпруга ви?

— Разбира се — кимна жената. — Ранди също беше детектив. По време на нощно дежурство спрял кола, от която изскочили двама хлапаци и хукнали да бягат. Той започнал да ги преследва. Единият се обърнал и стрелял. Ранди умрял моментално, там, на улицата…

Всичко това беше изречено спокойно, но Ребека ясно усети болката в думите й.

— Ужасно! — въздъхна тя. — Имате ли деца?

— Две — кимна жената. — Тимъти и Поли, момче и момиче.

Ребека изслуша краткия разказ за децата и остра болка прониза сърцето й.

— Имате късмет — промълви. — Мисля, че децата ви са прекрасни!

— Наистина е така — светна лицето на Соловски. — Честно казано, не зная как бих издържала без тях.

— И аз се надявах на подобна утеха, но… — Довърши с едва доловим шепот: — Така ми било писано…

— Да не би да сте изгубили детето си? — стреснато я погледна другата жена.

Ребека само кимна и отмести очи, за да скрие сълзите си.

— Лошо, много лошо! — съчувствено промълви Соловски.

Ребека въздъхна и си напомни, че не бива да й губи времето. Отпи глътка кафе и направи опит да се овладее. После попита:

— Имахте ли възможност да проверите някои от нещата, за които говорихме?

— За съжаление не. В момента при нас е истинска лудница.

— Надявам се, че нямате нищо против молбата ми да се видим насаме — погледна я в очите Ребека. — Не ви познавам, но интуитивно почувствах, че трябва да си поговоря с вас открито, като жена с жена. Професията ми е такава, че непрекъснато се занимавам с чуждите съдби, благодарение на нея усещам и лъжата.

— Аз също — усмихна се жената детектив. — Без подобен усет не можеш да бъдеш ченге.

— От доста време насам разпитвам хора, които са били на борда на онази яхта във фаталната нощ — продължи Ребека. — Открих, че много от тях не ми казват истината, или поне скриват част от нея.

— Бихте ли посочили конкретни примери? — любопитно я погледна Соловски.

Тя започна да разказва. Някои от нещата вече бе споменавала пред детективите, но този път навлезе в повече подробности. Описа партньорите на мъжа си, наблягайки на скандала между Райън и Джон Евънс на борда на яхтата. Скандал, който след това Евънс отричаше. Спомена за категоричното искане на Катрин Денисън да получи куфарчето на Райън още на следващата сутрин след изчезването му, далеч преди някой да знае какво го е сполетяло. След известно колебание реши да не споменава нищо за Брандън Тейлър, но подробно описа срещата си със семейство Уърлингтън. Отбеляза лъжата на Пол Уърлингтън, отказал да признае за срещата си с Райън в навечерието на смъртта му, както и нежеланието му да я допусне на яхтата.

Накрая предаде и думите на Глория Пауъл, която категорично бе заявила, че вечерта преди приема върху бюрото на Райън не е имало никакво предсмъртно писмо. После добави, че Джон Евънс е прекарал в кантората по-голямата част от нощта. Пропусна да спомене за липсващите средства, просто защото съдружниците все още не бяха уведомили полицията за това.

— Зная какво си мислят повечето хора — приключи с тежка въздишка тя. — Убедени са, че съм заровила главата си в пясъка, но това не е истина. Аз съм убедена, че Райън не се е самоубил. Сигурна съм, че нещата са се развили по друг начин. Вероятно е разкрил нещо страшно по време на своите разследвания. Толкова страшно, че не е посмял да го сподели с мен, за да не ме излага на опасност. Това е единственото логично обяснение. Всичко друго той несъмнено би ми разказал.

Соловски замислено мълчеше.

— Помислете си — продължи Ребека. — Кой би си направил труда да проникне в чужда къща само за да изтрие паметта на един персонален компютър? Човек, чието бъдеще е поставено на карта, нали? Да не забравяме и заплахите по телефона…

— За какви заплахи говорите? — вдигна вежди жената детектив.

— Уолтърс не ви ли каза? — учуди се на свой ред тя.

Соловски само поклати глава.

Побърза да я запознае с инцидента отпреди няколко дни, доста озадачена от поведението на Уолтърс. Жената детектив изглеждаше разтревожена, но мълчеше.

— Не вярвам, че думите на мъжа ми бяха случайни и общо казани — продължи Ребека. — Имам предвид това, което сподели с мен няколко дни преди смъртта си… Че бил ужасен от това, на което някои хора са готови, за да постигнат своето… Мисля, че се опитваше да ме предупреди за нещо… — Замълча, въздъхна и тихо попита: — Детектив Соловски, не бихте ли могли да се поразровите във всичко това? Сигурна съм, че няма да останете с празни ръце.

— Предполагам, че мога да проверя някои неща — кимна след известен размисъл тя. — Но от вас искам да не ме търсите в службата и да не ми задавате никакви въпроси в присъствието на Уолтърс. Ако открия нещо важно, ще ви потърся у дома. Няма смисъл да дразним партньора ми, който и без това е настроен зле към вас.

— Напълно сте права! — развълнувано отвърна Ребека. Очите й заблестяха, прииска й се да прегърне тази жена. — Нямате представа колко съм ви благодарна!

— Запазете си благодарностите за накрая — промърмори малко смутено Соловски. — Нека най-напред да видим дали ще успея да направя нещо.

14

Скрита малко встрани от паркинга, Ребека чакаше края на работния ден в „Тейлър, Денисън и Евънс“. Както обикновено Джон Евънс беше сред първите, които излязоха от входната врата. Тя бързо се отправи към колата му. Постави ръка на рамото му в момента, в който той понечи да отключи поршето си.

— Какво става? — стреснато се обърна Евънс. — О, по дяволите!

— Извинявай, не исках да те изплаша…

— Защо се промъкваш така, за бога?

— Не се промъквам, а те чакам — усмихна се тя. — А ти не ме видя, защото кой знае къде блуждаеш.

— Мамка му! Едва не получих инфаркт!

Ребека осъзна, че наистина се е стреснал, и още веднъж му се извини.

— Добре де — махна с ръка той. — Казвай какво искаш.

— Да ти задам един-два въпроса.

— Сега?! — погледна я с недоумение Евънс.

— Да, сега. Ще ти отнема само няколко минути. Мога ли да вляза в колата ти?

Той се огледа, хвърли поглед на часовника си и колебливо кимна:

— Добре. Но бъди кратка, защото имам среща.

Тя седна на дясната седалка и се обърна с лице към него.

— Работил си с Райън в продължение на пет години и положително знаеш неща, които не са известни на много хора.

— Възможно е — предпазливо отвърна той.

— Имаше ли човек, с когото Райън не се разбираше?

— Не беше любимец на всички, но не разбирам накъде биеш…

— Можеш ли да назовеш името на такъв човек? Брандън, Катрин или може би някой от обслужващия персонал?

— Обслужващият персонал му целуваше задника — изръмжа Джон. — А за Брандън Райън беше любимото момченце със златни къдри, което не може да греши.

— А Катрин?

— Не бих казал, че беше сред любимците й, особено след като я заряза! — отвърна с насмешлив блясък в очите той.

Ребека преглътна, тръсна глава и продължи:

— Знаеш ли защо се разделиха?

— Как да не знам — ухили се мъжът. — Заряза я заради теб! Трябваше да видиш лицето на тази ревнива кучка!

Ребека се изненада и това явно пролича в погледа й.

— Нима никога не ти е казвал, че заради теб е скъсал с Катрин? — присви очи Джон.

— Не.

— Е, това е истината — злобно се усмихна той. — Изглежда скъпата Катрин е крояла планове за семейно гнезденце с мъжа ти! Но може и да не е така, защото нейните планове почти никога не са като на нормалните хора. Може би е мечтала да оглави фирмата, а Райън да й бъде заместник. Едно по-скоро неравноправно съдружие, отколкото брак. Без деца, предполагам…

Ребека усети как страните й пламват. Не беше допускала, че отношенията между Райън и някогашната му любовница са били толкова сериозни, че да мислят за брак.

— Говориш така, сякаш общото бъдеще на Райън и Катрин е било достояние на всички — отбеляза тя.

— Казвам само това, което съм забелязал — започна да барабани по волана Джон. — И бих добавил, че това бе един от редките случаи, в които скъпата Катрин нямаше последната дума. Признавам, че отношенията ми с Райън не бяха кой знае колко приятелски, но когато той отряза квитанцията на скъпата Катрин, аз изпитах уважение към него.

— Какво искаш да кажеш?

— Нима не ти е ясно, Ребека? — вдигна вежди той. — Катрин беше втора след Брандън в йерархията на фирмата, а Райън — обикновен служител. Като тръгна с нея, той си осигури бърз напредък в кариерата.

— Той не беше такъв човек — възрази Ребека. — Отношенията му с Катрин едва ли са били близки само заради кариерата.

Джон иронично се усмихна.

— Господи, колко си наивна!

— Така ли? — погледна го с леко раздразнение тя.

Той замълча, но продължаваше да я гледа насмешливо.

— Е, хубаво — тръсна глава тя. — Скъсали са преди три години, нали? Катрин едва ли продължава да му се сърди.

— Явно не познаваш жени като нея — поклати глава Джон. — Бих казал, че тя може да таи злобата си с години и да чака момента, в който да си отмъсти.

Ребека се почувства странно. Не би могла да си представи подобно нещо.

— Някой друг да е хранел лоши чувства към мъжа ми? — попита.

— Не се сещам — отвърна той и внимателно я погледна. — Ти май продължаваш да си мислиш, че Райън е убит.

Тя само сви рамене.

— Интересно, много интересно — проточи Джон, облегна се на вратата и одобрително я огледа. — Хубава жена си, но голяма наивница… Сражаваш се с вятърните мелници както в службата, така и в личния си живот… Но нещата никога не са черно-бели, Ребека. Твоят Райън също не беше светец.

— Какво? — застина от изненада тя.

— Нищо, нищо — снизходително се усмихна той. — Просто казвам, че като всеки друг мъжът ти имаше и положителни, и отрицателни качества. Имаше амбиции, беше суетен. Знаеше какво иска и се стремеше да го постигне, без да гледа кого мачка по пътя си.

— А кого е мачкал? — попита тя. — Теб ли?

— Е, опита се — въздъхна Джон. — Но допусна грешката да ме подцени.

Ребека изпита непреодолимото желание да се махне някъде по-далеч от този човек.

— Благодаря за времето, което ми отдели — рече и отвори вратата на колата.

— Няма нищо — отвърна той и отново я огледа. — Искаш ли да те откарам?

— Не, благодаря. Колата ми е отсреща. — Изпита неудобство от погледа му.

— В такъв случай лека нощ и карай внимателно.

Поршето стремително потегли, гумите му оставиха черни следи върху асфалта.

Соловски изчака Уолтърс да си тръгне и едва тогава измъкна папката с делото „Морланд“. Искаше да прочете още веднъж първоначалните им рапорти, а също и резултатите от аутопсията.

Спомни си, че бе предложила на Уолтърс да изпратят екип криминалисти на борда, но той категорично отказа. Защо? Този въпрос си задаваше не за пръв път. Още повече, че в онази нощ не бяха на работа, но въпреки това ги изпратиха да разследват случая. Случайно ли беше това? Кой е пожелал именно Уолтърс да поеме това разследване?

Разгърна рапорта на съдебния лекар и потърси токсикологичната експертиза. Но такава липсваше. Бе взета само алкохолна проба, която беше с положителен резултат. Странно… И двамата с Уолтърс бяха категорични, че Райън Морланд трябва да бъде подложен на пълна токсикологична експертиза.

Реши да поговори със съдебния лекар и му позвъни. Но той не се обади. Явно ще трябва да изчака до сутринта. Направи фотокопия на няколко документа, после върна папката на мястото й.

Прибра копията в чантата си и излезе. Все още беше разстроена от факта, че Уолтърс не й каза за телефонните заплахи срещу Ребека Морланд. Краткият преглед на делото не помогна с нищо за подобряване на настроението й. В това разследване имаше доста странни неща, които трябваше да бъдат изяснени.

Джон почука, изчака малко, после отключи. Апартаментът тънеше в мрак. Насочи се към спалнята, където работеше телевизор и по стените играеха синкави отблясъци. Изправи се пред леглото и сведе очи към спящата в него жена. После бавно се наведе и докосна с устни шията й.

Тя изпусна тиха въздишка и се обърна. Чаршафите се плъзнаха на пода и разкриха голото й тяло. Джон бързо се възбуди, седна на ръба на леглото и докосна гладката кожа. Започна от вдлъбнатината между гърдите, продължи надолу към плоския стегнат корем, спря върху нежните косъмчета на венериния хълм… Там упражни лек натиск, бедрата покорно се разтвориха, дишането му се учести.

Пое в уста зърното на едната й гърда и започна да го смуче. Жената изви гръб и се притисна в него.

— Задръж само за миг — прошепна той. После бързо започна да се съблича. Дрехите му паднаха на пода, обувките излетяха чак до вратата, чорапите и слиповете бяха почти разкъсани.

Петнадесет минути по-късно той се претърколи, изтощен и задоволен. Усети пръстите на жената върху гърдите си и върху къдравите косъмчета около слабините си.

— Ще останеш ли през нощта?

— Пак ли започваш, Меги О? — попита той, използвайки прякора й. — Знаеш какво става в шибаната кантора! Райън умря, Брандън е потънал до гуша в предизборната си кампания! А такива като мен трябва да работят дори нощем!

— Мразя тази кантора! — капризно сви устни тя. — Чакам те с часове, а когато най-сетне се появиш, само удряш една пушка и бързаш да изчезнеш отново! Чук, тряс, мерси, мадам! Това е унизително за мен.

— Не говори така — погали я той. — Нима не се грижа за теб?

Жената продължаваше да се цупи.

— Хей, стига! Обещах ти, че скоро всичко ще се промени. Трябва да имаш вяра в мен. Вуйчо Брандън започва да отстъпва, вероятността да поема фирмата след неговото оттегляне става по-голяма…

— Понякога имам чувството, че си женен — изгледа го подозрително Меги.

— Не съм — засмя се той и я целуна по носа. — И няма друга жена в живота ми. В това мога да ти се закълна.

Няколко минути по-късно, освежен след набързо взетия душ, Джон я целуна и излезе.

Седна зад волана и хвърли поглед към часовника на арматурното табло. Едва десет и половина вечерта! Добре, рече си доволно. Щеше да има достатъчно време и за другата си любов…

Брандън Тейлър също погледна часовника си. Десет сутринта, а племенникът му все още не беше дошъл на работа. След последния разговор остана с впечатлението, че Джон ще се опита да промени навиците си. Стори му се, че най-сетне е узрял за истинска отговорност — онази, която е неразделна част от поведението на съдружник в сериозна юридическа кантора. Но сутрешните закъснения не говореха за подобна отговорност, особено днес, когато вестниците бяха пълни с обвиненията на Ребека Морланд.

На вратата се почука и Джон надникна в стаята.

— Влизай, влизай! — махна му с ръка Брандън. — Минава десет, къде се губиш досега?

— Среща с клиент, вуйчо — отвърна той с усмивка.

За миг Брандън се изкуши да го поразпита за тази неизвестна никому среща, която изобщо не бе отбелязана в програмата на бюрото му, но се отказа. Трябваше да разгледат други, далеч по-важни въпроси. След разговора с Ребека той искаше да си изясни някои неща, но предизборната кампания поглъщаше изцяло времето му.

— Сядай — сухо нареди.

— Нещо не е ли наред? — изненада се от тона му Джон.

— Зависи. Ще ти задам няколко въпроса, на които искам честни отговори. Ясно ли е?

— Разбира се. Винаги съм бил честен с теб.

Възрастният мъж пропусна забележката покрай ушите си и мрачно попита:

— Защо си излъгал Ребека, че в нощта на изчезването на Райън си дошъл в кантората в шест, след като подписът ти в регистъра сочи един и четиридесет и три след полунощ?

В очите на Джон се мярна тревога, която бързо се стопи.

— Не съм казвал подобно нещо! — отсече той. — Ребека вероятно се е объркала. Казах й, че съм дошъл тук направо от яхтата.

— А защо? — попита с леден глас Брандън.

— Помислих си, че някой трябва да бъде тук, на разположение на полицията — сви рамене Джон. — Не знам, това ми се стори най-разумното за момента.

— И какво прави тук цяла нощ?

— Влязох в кабинета си и заспах… Събудих се чак към шест… — Замълча, после театрално се плесна по челото. — Ето защо се е объркала Ребека!

„Изигра го превъзходно. Този тип или казва истината, или е голям артист!“ — помисли си Брандън.

— А писмото? — попита той. — Кога го откри?

— Малко преди да позвъня в полицията. Още като дойдох, си бях наумил да погледна в кабинета му, но бях толкова изтощен, че не усетих кога съм заспал… Когато се събудих, навън беше светло. Нямах избор… Измих се в твоя кабинет, после се преоблякох в ежедневния си костюм.

— Сигурен си, че писмото беше на бюрото на Райън, така ли? — попита с присвити очи възрастният мъж.

— Защо питаш? — неспокойно се размърда под погледа му Джон.

— Защото в онази вечер Глория си е тръгнала последна — отвърна спокойно той и скръсти ръце пред гърдите си. — И не е видяла никакво писмо върху бюрото на Райън.

Върху лицето на племенника се появи объркано изражение.

— Тук ме хвана, вуйчо — промърмори, скочи на крака и нервно закрачи напред-назад. — Писмото не беше на бюрото, а на пода, зад кошчето за отпадъци. Но не беше смачкано. Прецених, че ако съобщя на полицията къде съм го намерил, те може би ще решат, че Райън го е изхвърлил. — Ръцете му се разпериха в безпомощен жест. — Бях убеден, че Райън се е самоубил, затова казах, че писмото е било върху бюрото. — Спря пред Брандън. — Съжалявам, вуйчо… Трябваше да ти кажа истината веднага. Просто се опитвах да бъда полезен.

Брандън нерешително мълчеше, пръстите му нервно барабаняха по бюрото. От неудобното положение го извади телефонът.

— Да — изрече. — Идвам веднага… — Погледна към Джон и намръщено добави: — Имам посетител, ще говорим по-късно!

Племенникът се обърна и тръгна към вратата, а Брандън бе почти сигурен, че успя да зърне усмивката на облекчение върху лицето му.

Няколко минути по-късно в кабинета се появи Максуел Холмс с протегната напред ръка.

— Брандън, благодаря ти, че ме прие веднага — изрече той със звучния си бас. Изпод мишницата му стърчеше сгънат вестник.

— Здравей, Максуел — стисна ръката му Брандън и махна към близкото кресло.

— Нека седна на дивана — направи шеговита гримаса Холмс.

— Добре — кимна той, нареди на секретарката си да не ги безпокоят и седна до госта. Питаше се на какво дължи неочакваното посещение.

— Предполагам, че вече си видял това — промърмори Холмс и удари сгънатия вестник в дланта си. От първа страница ги гледаше снимката на Райън Морланд, а над нея с големи букви беше изписано: ВДОВИЦАТА НА АДВОКАТА ТВЪРДИ, ЧЕ ТОЙ Е БИЛ УБИТ.

— Видях го — мрачно кимна Брандън.

— Лошо, много лошо — въздъхна посетителят. — Тази мадама вдига шум, който ще се отрази зле на кампанията ти, и затова трябва да бъде спряна.

— Вече се опитах. Няколко пъти разговарях с нея, но без никаква полза…

— Момчетата са доста неспокойни — неодобрително поклати глава Холмс.

Брандън му хвърли тревожен поглед. Добре знаеше, че без подкрепата на този човек и хората под негов контрол трудно би останал единствен кандидат на партията в предстоящите избори.

— Разбирам ги добре — кимна той. — Райън беше един от най-близките ми сътрудници. Но не мога да забраня на вестниците да публикуват обвиненията на Ребека Морланд.

— Но можеш друго — спря черните си очи върху лицето му Холмс. — Ще свикаш пресконференция, а ние ще се погрижим на нея да присъстват подходящите хора. Ще обясниш на проклетите репортери защо си убеден, че Райън сам е скочил в морето.

— Не мислиш ли, че така само ще подкрепя твърденията й? — възрази Брандън. — Според мен е по-добре изобщо да не им обръщам внимание.

— Не става! Репутацията на нашия кандидат с нищо не бива да бъде накърнявана! Репортерът намеква, че Райън е открил нещо. Не зная какво точно му е разказала мадамата, но не е толкова трудно да се отгатне, че то хвърля петно върху теб.

— Никак не е смешно и ти добре го знаеш! — ядосано отвърна на усмивката му Брандън.

— Трябва да направиш изявление! — отсече Холмс и протегна крака. — В противен случай партията може би ще потърси други решения…

— Други решения ли? — пламна той. — След всичко, което върша за тази партия в продължение на години?

— Някои членове може би мислят като теб — рече гостът. — Но не забравяй, че Уърлингтън се е разтичал като бесен да си осигури по-широка подкрепа!

— Не вярвам някой да смята кандидатурата му за по-сериозна от моята — възрази Брандън. — Той е много краен, освен това няма почти никакъв принос за партията. — Насочи пръст към гърдите на Холмс. — Имам всички основания да смятам, че именно Уърлингтън стои зад тази кампания в печата!

— Вярно е, че няма принос за партията — кимна Максуел. — Вярно е, че повечето членове изпитват към теб уважение и благодарност. Заслугите ти не подлежат на никакво съмнение. Но главната ни цел е да спечелим ноемврийските избори, да победим демократите. По тази причина името на нашия кандидат не трябва да се замесва в скандали.

Брандън тежко въздъхна. Не понасяше някой да му нарежда, особено пък Холмс. Дядо му и баща му са били известни политици в този щат още когато семейството на този идиот едва ли е знаело, че има право на глас. „Успокой се — заповяда си. — След победата в изборите ще имаш възможност да си отмъстиш!“

— Добре — изрече на глас. — Ще направя необходимото.

Ребека набра телефонни услуги и поиска номера и адреса на Зои Олин — счетоводителката, която уж помагала на Райън в кражбата на служебни пари. Оказа се обаче, че жена с такова име не фигурира в указателя на Лос Анджелис и околните общини.

Наложи се да притисне Глория, но се оказа, че във фирмата разполагат само с адреса на майката на Зои. Според администраторката Зои споменала пред някаква секретарка, че възнамерява да се мести, и това станало само няколко дни преди да я изпратят в принудителен отпуск.

Съмняваше се, че майката ще разговаря с нея, ако се представи като вдовицата на Райън Морланд. Но как да се сдобие с нужната информация? Идеята й хрумна след доста размисъл, сега оставаше да провери дали ще излезе нещо от нея.

Снимката й излезе в повечето от ежедневниците и тя реши да не рискува. Облече най-скромните си дрехи, сложи си евтина, но все пак добре направена перука, която откри в някакво магазинче, на носа й кацнаха очила.

Пристигнала на адреса в долината Сан Фернандо, тя се представи като следовател от застрахователната компания на „Тейлър, Денисън и Евънс“. Обясни, че трябва да разговаря с дъщерята, тъй като задачата й е нещата да се уредят без съдебни дела. Жената веднага й даде адреса, а после дори й благодари. Почувствала се виновна, Ребека побърза да си тръгне.

Двадесет минути по-късно спря пред блока на счетоводителката. Остави колата си на паркинга, приближи се към домофона и почти веднага откри името „З. Олин“. Натисна звънеца и сравнително бързо убеди пискливия женски глас да й отвори, използвайки същата история, която бе пробутала на майката на Зои. Изкачи се по стълбите, откри апартамента. Вратата се отвори в момента, в който се готвеше да почука.

Зои Олин се оказа млада и изключително привлекателна жена, която едва ли бе навършила тридесет. Имаше хубава кестенява коса и големи сини очи. Леката рокличка на цветя подчертаваше добре оформената й фигура.

Устата на Ребека изведнъж пресъхна. Изправила се лице в лице с тази жена, тя се почувства нервна въпреки убеждението си, че Райън не се е докосвал до никакви служебни пари. В главата й нахлуха объркани мисли. Ами ако той е имал връзка с тази красива жена и парите са отишли за… В очите на Зои се появи особен блясък.

— Вие сте съпругата на Райън Морланд, нали? — попита и леко наклони глава, сякаш се опитваше да прецени какво става.

Явно дегизировката не й беше помогнала много.

— Съжалявам, че се правя на чучело — рече с въздишка тя и усети как бузите й се зачервяват. — Но искам да ви задам няколко въпроса и трябваше да ви открия…

— Нямам желание да разговарям с вас! — отсече Зои и понечи да затвори вратата.

Ребека я спря:

— Моля ви. Няма да ви отнема много време, обещавам!

— Не. Вървете си, иначе ще извикам полиция!

За миг се запита дали тази жена би се обърнала към полицията, но после решително заяви:

— Добре, извикайте я! Законът не забранява на никого да задава въпроси!

— Но вие проникнахте в сградата с измама, нали? — повиши тон Зои.

— В закона не пише нищо и срещу подобни дребни трикове — отвърна Ребека, опитвайки се да запази самообладание. — Искам да разбера дали мъжът ми е злоупотребил с някакви средства на фирмата, както твърдят неговите доскорошни съдружници.

В очите на момичето се мерна страх.

— Аз… Аз не искам да говоря с вас…

— Направил ли го е? — попита тя и изпитателно се взря в лицето на момичето.

— Сигурно, след като го обвиняват! — извика Зои. — А сега се махайте, иначе ще започна да викам!

Сърцето на Ребека се разтуптя, но тя отказа да признае, че е загубила. Надяваше се, че жената срещу нея няма да изпълни заканата си.

— Толкова много ли го мразите? — промълви тя.

— Не го мразя — стреснато я изгледа Зои. — Той беше добър човек. Вижте, адвокатът ми е забранил да разговарям по този въпрос с когото и да било… Моля ви, вървете си!

— Мога ли да ви оставя телефона си, в случай че промените решението си?

— Не, не искам — поклати глава младата жена. После с рязко движение блъсна вратата. Ребека изгуби равновесие и се олюля, а вратата се захлопна под носа й.

Облегна се на стената и се замисли. Би могла да остане тук и да чака Зои да излезе, би могла да стори същото и долу, на паркинга. А би могла и да я проследи, тъй като вече знаеше как изглежда.

Чу стъпки по коридора и се обърна. Видя едър мъж с червеникава брада, който заплашително избоботи:

— Аз съм домоуправителят! Получих оплакване от една наемателка и ви приканвам незабавно да напуснете, госпожо. Ченгетата вече са на път.

Някъде беше чела, че полицията реагира прекалено бавно на повиквания от долината Сан Фернандо, особено пък когато става въпрос за някакво дребно нарушение на обществения ред. Това й даде увереност, че ще има достатъчно време, за да избегне неприятен сблъсък с някоя от патрулните коли. Но въпреки това реши, че няма смисъл да предизвиква мъжа срещу себе си.

— Тръгвам си — кимна с глава тя и се наведе да вземе чантата си, която беше изпуснала. Кратката среща със Зои Олин беше достатъчна, за да разбере, че съдружниците във фирмата не са й казали цялата истина за липсващите средства. Реши, че на всяка цена трябва да си поговори с тази жена.

Върна се у дома, седна на дивана и замислено прелисти бележника с телефонните номера на Райън. Загадката около липсващите средства продължаваше да изглежда неразрешима. Оставаше й да провери онази банкова сметка, но нямаше желание да го стори. Страхуваше се, че тя наистина ще се окаже на Райън…

Вдигна слушалката и набра номера на Глория Пауъл.

— Искам да ви задам един-два въпроса — изрече бързо. — Преглеждам разни бележки върху бюрото на мъжа си и искам да разбера дали да ги изхвърля… — Пое си дълбоко дъх и продължи: — Говори ли ви нещо името Ърл Андърс?

— Ърл Андърс? — бавно повтори Глория, помълча малко, после каза: — Не, не мога да се сетя…

Човекът не е клиент на фирмата и това е добре, светкавично съобрази Ребека.

— Искате ли да потърся това име в главния компютър? — попита Глория.

— А можете ли да го сторите, без да разберат останалите?

— Разбира се. Непрекъснато го върша, защото трябва да сме сигурни, че няма да попаднем на конфликт на интереси между клиентите си. Ще го направя и утре ще ви позвъня.

— Благодаря, Глория. Ценя високо вашето желание да ми помогнете.

— Няма проблеми — отвърна жената, после понижи глас и добави: — Вижте, не съм в течение на нещата, но дочух, че утре сутринта господин Тейлър ще даде пресконференция. Това е всичко. Моля ви, бъдете дискретна. Ако някой разбере, че съм ви предупредила, моментално ще ме уволнят!

— Няма да кажа нито дума, обещавам — промълви Ребека, опитвайки се да се успокои. Остави слушалката и се замисли. Защо Глория й съобщава под секрет за някаква обикновена пресконференция? Брандън никога не би обсъждал публично смъртта на Райън, без предварително да я уведоми. Вероятно става въпрос за нещо друго. За официално включване в предизборната надпревара или нещо подобно… Политиците мислят, че изборите са най-важното нещо на света. Но за всеки случай ще бъде пред телевизора.

Загледа се в книжката на масичката. Ърл Андърс не е клиент на „Тейлър, Денисън и Евънс“, но банковата му книжка се оказа в куфарчето на Райън… Защо?

15

Леко напрегната, Ребека се настани на дивана в хола и пусна телевизора. Брандън Тейлър се готвеше да прочете едно официално изявление от името на фирмата си. Първите му думи я накараха да се наведе напред, а стомахът й се сви.

— Налага се да говоря за своя покоен колега и приятел Райън Морланд и правя това с мъка на сърцето — започна президентът на фирмата. — Но съм длъжен да го сторя, тъй като трябва да отговоря на необоснованите обвинения на съпругата му, които се появиха в печата. В навечерието на смъртта си Райън беше в дълбока депресия, но отказваше както медицинска, така и приятелска помощ. Лично аз изпитвам изключително топли чувства към Ребека, неговата съпруга, която за съжаление не иска да приеме простия факт, че мъжът й се е самоубил. Именно този отказ лежи в основата на необоснованите й твърдения в печата. Искрено се надявам, че госпожа Морланд ще намери начин да приеме истината…

Ребека изпита чувството, че ще повърне, и неволно вдигна длан пред устата си. Господи, как е възможно?! Нима трябва да чуе подобно нещо именно от Брандън?! Защо този човек я предава, защо предава Райън?

Смайването й бързо се превърна в гняв: „Как смее да твърди, че Райън бил толкова депресиран, та се нуждаел от лечение?! Откъде знае това? От изявлението на Брандън слушателят остава с впечатлението, че и двамата с Райън сме луди!“.

Вниманието й бе привлечено от гласовете, идващи от екрана. Брандън обяви, че ще отговаря на въпроси, а репортерите бяха готови да попият всяка негова дума. Да, той все още възнамерява да се кандидатира за Сената. Не, все още не знае кой ще заеме мястото на Райън. Не желае да коментира слуховете, че Пол Уърлингтън възнамерява да се състезава с него на предстоящите избори. Може да каже само, че неговата кандидатура се радва на пълната подкрепа на партията. После отново подчерта, че е свикал тази пресконференция, за да разсее всякакви съмнения относно връзката между смъртта на Райън Морланд и предизборната кампания, както и спекулациите, че тази смърт не е резултат на трагичен инцидент.

„Нима това е главната цел на пресконференцията? — запита се Ребека и гневът й се надигна като разяждаща киселина. — Нима Брандън реши да нанесе подъл удар на Райън, за да осигури политическото си бъдеще? — Изпита огромно разочарование. До този момент беше убедена, че ако някой на този свят може да устои на политически натиск, това е само Брандън. — Господи, как е възможно да направя толкова погрешна преценка?“

Пресконференцията беше към края си.

— Вярно ли е, че твърденията на Ребека Морланд за предумишлено убийство на съпруга й са свързани с надеждата да прибере солидна застраховка? — извика един репортер.

Изненадана от този въпрос, тя стисна зъби и зачака отговора на Брандън.

— Не коментирам — кратко отвърна той, после благодари на репортерите и се оттегли.

Откъде знаеха за застраховката? Нали тя самата разбра за нейното съществуване едва преди няколко дни?

Скочи на крака и изтича в съседната стая за бележките си, слепоочията й пулсираха. Откри номера на застрахователния агент Фред Джексън и трескаво го набра. Човекът едва успя да поздрави и тя започна:

— На кого, по дяволите, сте казали за застрахователната полица на Райън?

— Ами аз… — Очевидно объркан от внезапната атака, Джексън започна да заеква: — Може би споменах това пред Брандън Тейлър… Искам да кажа, че след разговора си с вас бях доста объркан и реших да му се обадя…

Ребека изпита чувството, че се е блъснала в бетонна стена. Дълбоко в себе си бе убедена, че именно Брандън или някой от екипа му е накарал репортера да му зададе онзи въпрос.

— Защо питате, какво не е наред? — В гласа на Джексън прозвуча загриженост.

— Какво не е наред ли? — пламна тя. — Не е наред това, че моите отношения с вашата застрахователна компания не влизат в работата на никого, ето какво! В тази връзка ще направя всичко необходимо и останалите ви клиенти да разберат, че имате прекалено голяма уста! А междувременно ви препоръчвам да я държите затворена! — Слушалката с трясък се стовари върху вилката.

За момент остана напълно объркана. Беше съвсем сама, нямаше към кого да се обърне за помощ.

Очите й попаднаха на полицата над камината. Стана и пристъпи натам, пръстите й докоснаха снимката от сватбеното им пътешествие на Хавайските острови, която бе прибрала от бюрото на Райън. Господи, колко бяха щастливи! Млади и влюбени, готови да завладеят целия свят. Кой би могъл да предположи, че всичко ще свърши по толкова ужасен начин?

— Престани да се самосъжаляваш! — заповяда си полугласно Ребека и тръсна глава да прогони сълзите. Трябваше да бъде твърда заради Райън, защото от този момент нататък само тя бе в състояние да разкрие истината за края на неговия неизживян живот.

Пресконференцията на Брандън Тейлър само засили съмненията на детектив Соловски. Справката със съдебния патолог стана причина да се запознае с един твърде неприятен факт. Лекарят заяви, че по нареждане на детектив Уолтърс е отбелязал в протокола единствено наличието на алкохол в кръвта на Райън Морланд и нищо повече. А това означаваше, че партньорът й бе направил точно обратното на това, което решиха двамата: да подложат трупа на пълно токсикологично изследване.

Сега, седнала пред телевизора заедно с Уолтърс и още няколко колеги, Соловски слушаше изявлението на Брандън Тейлър с все по-нарастващо безпокойство. Очевидно Уолтърс имаше намерение да й натика проклетата застрахователна полица право в гърлото. Не бе направила необходимите проверки просто защото се предовери на госпожа Морланд, която обеща да проучи въпроса, но очевидно не го беше сторила. Вероятно е забравила, но това нищо не променя. Дори твърденията й да целяха получаване на обезщетение, те все пак нямаха нищо общо с факта, че Уолтърс бе променил искането за пълна токсикологична експертиза.

Стана й мъчно за госпожа Морланд. Много е неприятно да чуеш по телевизията как доскорошният шеф на мъжа ти намеква, че и двамата имате психологически проблеми. А последният въпрос на един от репортерите й прозвуча съвсем нагласено. Хората неволно започват да мислят за евентуалните облаги от едно обезщетение, въпреки отказа на Тейлър да коментира този въпрос… Сега вече мнозина ще бъдат убедени, че съпругата иска да се добере до парите. Но Соловски знаеше, че Ребека обича мъжа си и това ръководи всичките й действия.

По-рано през деня попита Уолтърс защо не й е казал за телефонните заплахи срещу Ребека Морланд. Той само сви рамене и отвърна, че това е поредната инсинуация на вдовицата.

— Да отидем да хапнем нещо — подхвърли тя, а лекото кимане на главата й трябваше да подсети Уолтърс, че иска да говори с него.

— Къде? — попита с многозначителна усмивка той.

— В кафенето „Бахамас“ — предложи тя. — Тъкмо ще погледаме и яхтите…

Той й хвърли внимателен поглед, сякаш искаше да отгатне какво е намислила. После сви рамене:

— Както кажеш…

Взеха пластмасовите чашки, излязоха от кафенето и бавно се насочиха към един от многобройните пристани на Марина дел Рей.

— Е, казвай какво си си наумила — промърмори Уолтърс, докато очите му не се откъсваха от една новичка двайсет и пет метрова яхта.

— Искам да си поговорим за случая Морланд.

Той я погледна.

— Мисля, че след телевизионното изявление на Брандън Тейлър вече е време да развееш белия флаг. На всички е ясно, че тази жена иска да докопа парите от застраховката.

„Спокойно — рече си тя. — Най-важното сега е да не губиш самообладание.“ Засенчи очите си с длан, отпи глътка кафе и извърна глава към партньора си.

— Не се ли питаш какви всъщност са залозите? Не си ли задаваш въпроса, защо и тримата партньори на Морланд толкова усърдно обвиняват един човек, който вече не е в състояние да се защити?

— О, не знам — сви рамене Уолтърс. — Чувал съм, че деловите отношения нямат нищо общо с любовните. Хората си подбират деловите партньори по съвсем други причини.

— Имам чувството, че в тази фирма не всичко върви така гладко, както изглежда — подхвърли тя и тръгна по дебелите греди.

Той сложи ръка на рамото й.

— Защо не престанеш да се занимаваш с този случай? Всички са убедени, че става въпрос за самоубийство, а и ние си имаме предостатъчно работа, за да продължим да се ровим. Мисля, че вече е време да внесем предложение за прекратяване на разследването.

Тя вдигна глава да го погледне, очите й се присвиха срещу слънцето.

— Добрите детективи трябва да правят всичко възможно за данъкоплатците… Нали така беше?

— Разбира се.

— Но в този случай не сме го направили, нали?

— Какво означава това? — намръщено я изгледа Уолтърс.

— Не проверихме всички улики — поясни Соловски, притеснено преглътна няколко пъти, после продължи: — Например пропуснахме да направим пълни токсикологични анализи на Морланд…

Той внимателно я изгледа.

— Аутопсията показа, че в кръвта му има високо съдържание на алкохол. Какво повече искаш?

— Искам да знам какво друго е имало в кръвта му. Прегледах най-внимателно всички рапорти. От тях стана ясно, че ти си отменил пълната токсикологична експертиза.

— Реших, че не ни трябва — сви рамене той. — Какво толкова е станало?

— Бяхме се разбрали за обратното.

— А после аз си промених мнението — погледна я с леко нетърпение Уолтърс. — Реших, че няма смисъл да харчим парите на данъкоплатците за нещо излишно.

— О, нямах представа, че толкова си се загрижил за парите на данъкоплатците — иронично подхвърли тя.

Лицето му заплашително се надвеси над нейното.

— Аз съм по-старши от теб! И никак не ми харесва да чувам подигравки по свой адрес!

— Не се подигравам — издържа погледа му тя. — Но не мога да разбера защо непрекъснато ми се правиш на началник! Защо отказваш да разгледаш делото Морланд и от друга светлина? Започвам сериозно да се тревожа, да знаеш…

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че поведението ти в това разследване е доста странно! — отсече тя.

— Ако не си доволна и ме мислиш за тъпак, лесно ще уредя да те преместят. — В гласа му прозвуча недвусмислена заплаха.

Соловски имаше желание да постави тоя тип на мястото му, но чувството за самосъхранение надделя. Един глас настойчиво й прошепна да се отдръпне от ръба на пропастта, докато все още има време… Лесно би могла да го изкара от кожата му, но от това щеше да пострада само тя.

Показалецът на Уолтърс предупредително се насочи към нея.

— Имам чувството, че си готова да обърнеш гръб на бъдещето си заради една жена, която те прави на глупачка! — изръмжа той. — По дяволите, нима не разбираш, че мадамата те излъга? Трябваше да те информира за застрахователната полица, но не го стори, нали? Нея трябва да разпънеш на кръст, а не мен!

Даваше й възможност да се измъкне. „Нима наистина съм готова да върна значката си заради Ребека Морланд и нейните теории?“ — запита се Соловски. Колебанието й продължи няколко секунди. После неохотно и с гняв тя преглътна гордостта си и промълви:

— Нямах намерение да проявявам неуважение към теб. Извинявай, ако ти е прозвучало така…

Колкото и да съчувстваше на Ребека Морланд, не можеше да си позволи разрив с Уолтърс. Неговата атестация беше от жизненоважно значение за бъдещето й в полицията.

Ребека спря пред дома си, събра пликовете с покупки от седалката и се приготви да слезе. В този момент от храстите изскочи някакъв мъж с фотоапарат и се втурна към колата.

— Хей, вие, какво си въобразявате? — изненадано извика тя.

— Госпожо Морланд, дали самоубийството на мъжа ви се дължи на нещо във връзка с предизборната кампания на Брандън Тейлър?

Тя бе буквално парализирана от проявата на подобно нахалство.

— Махайте се веднага, или ще повикам полиция!

Мъжът вдигна апарата си и започна да я снима, а тя инстинктивно скри лицето си. После тръгна към вратата, опасявайки се, че този нахалник ще направи опит да я последва и вътре. Но другата възможност бе да остане в колата си и да го изчака да се махне.

Вдигна чантата пред себе си и приготви ключовете. Мъжът продължаваше да върви подире й.

— Ей сега ще позвъня в полицията! — изкрещя тя, втурна се в антрето и затръшна вратата след себе си.

Даяна Уърлингтън внимателно се огледа, преди да отвори вратата на белия си ягуар. Искаше да бъде сигурна, че никой не я е проследил и наоколо няма никакви познати. Ранният следобед беше топъл и слънчев, това я накара да се почувства смешна с дългото си палто от визон. Затръшна вратичката и изтича към входната врата.

Почука, отдръпна се зад саксията с декоративни дръвчета и се помоли на Бога той да отвори по-бързо. След няколко секунди, които й се сториха часове, вратата най-сетне се плъзна назад.

— Здравей, Даяна — усмихна й се Максуел Холмс. Беше облечен в бяла риза с дълъг ръкав и зеленикави бричове от тънка материя, а на краката му имаше ботуши с доста висок ток. Веднъж му беше казала, че в тези одежди прилича на робовладелец, който надзирава събирането на суровина от каучуковата си плантация.

— Ти си абсолютно откачен! — прошепна тя в момента, в който вратата се затвори зад гърба й.

— Защо? Защото само при мисълта, че пристигаш, бях готов да се изпразня в бельото си? — Той се засмя, хвана ръката й и я притисна към внушителната издутина на панталоните си. — Виж какво правиш с мен!

Тя само кимна.

— Да идем в солариума — предложи той.

Тръгна подире му. В един момент Максуел се обърна и с невинна усмивка попита:

— Искаш ли да окачим палтото ти в дрешника?

— Не, благодаря.

— Тогава да вървим — отново се засмя той.

Стаята, която наричаше солариум, беше обзаведена като плантаторска ферма отпреди войната. Беше зърнал подобно нещо в някакъв стар черно-бял филм и веднага се беше запалил. Извади копие от този филм, а после нае професионален дизайнер, който трябваше да пресъздаде точно видяното.

Даяна не беше броила растенията в тази стая, но те бяха стотици, а може би и хиляди. Всички от различен вид, някои от тях истинска рядкост. Холмс обичаше както топлината, така и влагата. Твърдеше, че те запазват кожата му свежа и млада. Даяна винаги се задушаваше от жегата в този солариум, да не говорим за палтото, което носеше днес. Усети как потта започна да се стича между гърдите й.

— Струва ми се, че доста си се сгорещила, Даяна — подхвърли Максуел, който обичаше да говори двусмислено. — Мисля, че е време да свалиш това палто…

Под палтото беше чисто гола. Тялото й блесна с млечна белота под лъчите на слънцето, проникващи през широкия прозорец.

— О! — Той отстъпи крачка назад и хвърли палтото върху един нисък диван, покрит с леопардова кожа. — Обърни се, Даяна. Хмм, да… Изглеждаш прекрасно, както винаги. — Очите му гледаха лениво, ръката му се спусна върху издутия панталон. — Господи, откога не съм бил толкова разгорещен! Сякаш ми е за пръв път! — Устните му се разтеглиха в усмивка. — Това не те ли развеселява?

Чертите й омекнаха. Никога не би му признала, че изпитва огромно удоволствие да го възбужда като някакъв неопитен ученик. И това удоволствие ставаше многократно по-голямо при мисълта, че десетки красиви жени с трепет очакват и най-малкия сигнал, за да скочат в леглото му.

— Както обикновено? — попита той.

— Да, моля — нервно отвърна тя, тъй като знаеше какво ще последва.

Холмс пристъпи към телефона на стената и нареди:

— Чанг, донеси разхладителните!

Няколко секунди по-късно на вратата се появи икономът китаец. В ръцете му имаше замръзнал шейкър с мартини, очите му старателно избягваха голата Даяна.

Когато това се случи за пръв път, тя едва не получи удар, въпреки уверенията на домакина, че Чанг никога нищо не вижда. Работеше при Холмс от десет години и по-скоро би умрял, отколкото да разкрие това, което ставаше в къщата. Присъствието му обаче я изнервяше и въпреки горещината Даяна леко потръпна.

Обърна се да погледне Холмс. Вече знаеше, че той третира прислужника си като неодушевен предмет — това изглежда бе неразделна част от процеса на възбудата…

Пръстът му докосна зърното на гърдата й. То моментално се втвърди, по тялото й пробяга нова тръпка. Другата му ръка бавно се плъзна надолу по потрепващото й тяло, докосна корема и спря в основата му. Тя го посрещна с подканяща влага. Изпита леко притеснение от бързия отклик на тялото си.

Той отпи една глътка от чашата си, задържа няколко бучки лед в устата си и леко захапа другото й зърно. Чувството беше невероятно. Процесът на топене върху гърдата й сякаш запали огромен пожар в други части на тялото й. Неспособна да се контролира, Даяна се предаде и тялото й се разтърси от пристъпите на бурен оргазъм. Дочу лекото захлопване на вратата зад гърба на китаеца и за миг изпита срам.

По-късно, изправена пред огледалото, тя старателно оправяше грима си. Холмс се приближи, постави ръка на рамото й и каза:

— Чувам, че Ребека Морланд обикаля всички, които са били на яхтата в онази нощ… Идва ли у вас?

— Да. Появи се в Нюпорт Бийч.

— Така ли? — изви вежди той. — И какво искаше?

— Интересуваше се какво сме говорили със съпруга й. Продължава да твърди, че той не се е самоубил. — Даяна не искаше да споменава пред Холмс за спора, който според Ребека са водили Пол и Райън, нито пък за предполагаемото разследване на Райън относно делата на Пол.

— Друго?

— Май това беше всичко — отвърна тя и приглади косата си. Беше изтощена от ласките му. Невероятно, но този мъж наистина беше неуморим любовник! — О, каза още, че е бременна… Но после дочух, че е пометнала.

— Лошо — поклати глава Холмс.

— Нима още не е стигнала до теб?

— Не — отвърна той и лицето му потъмня.

— А какво възнамеряваш да й кажеш, когато го стори? — погледна го внимателно Даяна.

— Не се грижи за това, красавице — отвърна с усмивка той. — Все ще измисля нещо… — В очите му проблеснаха весели искрици. — Може би ще й кажа, че в онази нощ си прелъстила бедния й съпруг и той толкова се вцепенил, че паднал във водата!

„Никак не е смешно“ — рече си тя, после поклати глава и заяви:

— Трябва да тръгвам.

Смрачаваше се. Сега наистина ставаше страшно. Холмс не й разрешаваше да облича никакви дрехи, твърдейки, че това би развалило всичко.

Уви се във визоновото палто, изтича към колата и хвърли поглед на часовника. Ставаше късно, предстоеше й да шофира в натоварения трафик. Тази вечер двамата с Пол бяха канени на някакъв официален прием. Обикновено избягваше да посещава Холмс преди подобни събития, но днес той беше особено настоятелен. Надяваше се да се прибере преди съпруга си.

В колата имаше дрехи. Навлече забързано някакви широки шорти и бяла тениска. Визоновото палто щеше да натика в багажника, преди да влезе в къщата. Ако Пол е там, ще каже, че е била на джогинг. Той несъмнено ще се ядоса, че закъснява, но това бе нищо в сравнение с истината.

Ребека изгаряше от нетърпение да намери отговор на въпросите, които я измъчваха. По тази причина вдигна телефона и потърси детектив Соловски в участъка, въпреки обещанието да не прави това. Съобщиха й, че тя отсъства и я помолиха да я потърси по-късно. Тя нетърпеливо изчака само няколко минути и отново набра номера.

За нейно огромно смайване слушалката вдигна детектив Уолтърс.

— Не, Соловски не е тук — съобщи той. — Но ако това ви интересува, аз получих някои резултати от разследването.

— Какви резултати? — попита със свито сърце Ребека, притеснена от шеговитата нотка в гласа му.

— На първо място — относно проникването с взлом в къщата ви — започна той. — Според заключението на криминалистите там липсват неидентифицирани отпечатъци.

— Разбирам.

— Второ, върху предсмъртното писмо на господин Морланд са неговите отпечатъци и тези на Джон Евънс — човека, който го е открил.

Тя прехапа устни, за да не изкрещи.

— Госпожо Морланд? Там ли сте?

— Да, слушам ви.

— Аз пък си помислих, че сте се разстроили и сте прекъснали линията… Има и още…

Ребека си даде сметка, че този човек се опитва да я изнерви, и реши да не му достави това удоволствие. Пое дълбоко дъх и хладно изрече:

— Моля, продължавайте.

— Според заключението на графолозите бележката е написана с почерка на господин Морланд. Аз, разбира се, предупредих Соловски, че искането за графологична експертиза е загуба на време, но тя отказа да ме послуша.

Ребека бе отчаяна. Тайно се беше надявала, че тези експертизи ще подкрепят подозренията й за убийство. Запази самообладание, сдържано благодари и затвори. Сълзите на безсилен гняв се затъркаляха по бузите й едва когато слушалката легна върху вилката.

Вечерта направи усилие, облече се и отиде на балетната постановка, в която участваше Габи — дъщерята на Люси. Никак не й беше до това, но искаше да достави удоволствие на приятелката си, която толкова й помагаше. А Габи беше чудесно дете. Не можеше да я разочарова.

Минаха зад кулисите. Габи направи изящен пирует, личицето й грееше от щастие. Ребека я поздрави за чудесния балетен костюм и й пожела успех.

По време на представлението продължаваше да е напрегната. Все още не бе преодоляла шока от изявлението на Брандън пред представителите на печата, както и от появата на онзи нахален репортер пред дома й. На всичкото отгоре и детектив Соловски изчезна някъде, а Уолтърс не пропусна да й съобщи лошите новини. С изключение на Люси целият свят беше срещу нея. Много й се искаше да наеме частен детектив за разследването, но финансовото й състояние не й позволяваше.

Забеляза разтревожения поглед на Люси, успя да й отвърне с нещо като усмивка и се опита да насочи вниманието си към сцената. Но мислите й бяха далеч оттук.

Парите, които й изпрати Брандън, светкавично се стопиха покрай погребението, билетите на родителите й и месечните разходи. Основната част обаче отиде за покриване на разходите, направени с кредитната й карта „Виза“.

В момента все още не беше решила към кого да се обърне за дела на Райън в адвокатската фирма. След тази ужасна пресконференция изобщо не искаше да вижда Брандън. Отношенията й с Джон Евънс трудно можеха да се нарекат приятелски, а след като научи от него за поведението на Катрин след раздялата й с Райън, изобщо не изгаряше от желание да се срещне и с нея. Колкото и да бе неприятно, май щеше да се наложи да заведе дело срещу фирмата. Което означаваше, че съдружниците моментално щяха да заведат контра дело за липсващите средства и публично щяха да обвинят Райън. Целият свят щеше да научи, че съпругът й е бил крадец. Не знаеше на колко възлиза делът на Райън във фирмата. Може би беше толкова малък, че от финансова гледна точка завеждането на дело не би било оправдано.

Шансовете й да получи обезщетение по застрахователната полица също бяха минимални, тъй като полицията всеки момент щеше да прекрати разследването с мнение за самоубийство. Нещата бяха прости и ясни: не се ли върнеше на работа, нямаше да има пари… Заплатата й в обществената юридическа кантора беше незначителна в сравнение с това, което би могла да изкарва в някоя частна фирма. Но тя не се блазнеше от такава перспектива и единствената й възможност май беше да обяви къщата за продан.

Отправи молба към Бога най-после да настъпи някакъв обрат в разследването. Много й се искаше да принуди Зои Олин да й сътрудничи, беше твърдо убедена, че тази жена знае повече, отколкото казва. Дано само не излезе така, че нежеланието й да говори е свързано с някакви лични отношения между нея и Райън, въздъхна Ребека.

Представлението свърши, двете с Люси се втурнаха зад кулисите и Ребека прегърна Габи.

— Беше страхотна! — похвали я тя. Детското личице светеше от пот, яркият руж и червилото стояха някак неестествено върху него. — Освен това изглеждаш съвсем като голяма!

Габи беше радостно възбудена и не я сдържаше на едно място. Майка й й бе обещала да я води на сладкарница.

— Много съм уморена — отклони поканата й Ребека. — Нека го оставим за друг път.

— Да, разбира се — кимна приятелката й и загрижено я погледна.

Без да забелязва безпокойството на майка си, Габи уви ръце около шията на Ребека и я целуна. За миг тя зарови лице в топлото вратле на детето, после с въздишка се отстрани.

Навън валеше. Стиснала волана, Ребека внимателно напусна паркинга на хотел „Бевърли Хилтън“.

Монотонното движение на чистачките постепенно я успокои. Скоро обаче си представи празната къща, която я очакваше, и сърцето й отново се сви.

Преди да се запознае с Райън живееше в апартамент, разположен в покрайнините на Западен Холивуд. В блока имаше охрана, но въпреки това бяха регистрирани няколко кражби, главно в гаражите. Ребека не помнеше да се е притеснявала от факта, че живее сама — също както и доскоро, преди смъртта на Райън. Но сега нещата коренно се промениха: първо дойде нещастието с Райън, после получи и заплахи по телефона… Даваше си сметка, че всеки момент ще изпадне в нервна криза.

Нещо в огледалцето за обратно виждане привлече погледа й. Колата отзад се движеше прекалено близо, а това бе опасно, особено в дъждовно време. Несвикнали да шофират при лоши атмосферни условия, калифорнийците често забравят, че при дъжд пътната настилка става доста хлъзгава. Телевизията непрекъснато показва тежки катастрофи, станали при усложнена пътна обстановка.

В първия момент реши да отбие встрани и да пропусне колите зад себе си, но после се отказа. Само след една пресечка щеше да излезе на Бенедикт Каниън — един от тесните, изпълнени със завои пътища, които се пръскаха звездообразно по посока на Бевърли Хилс, Бел Еър и долината Сан Фернандо. Къщата им се намираше в близост до Мълхоланд Драйв, до нея се стигаше или по магистралата „Сан Диего“ на изток, или по този второстепенен път, който, макар и да имаше много завои, беше по-къс.

Колата я последва и също зави по Бенедикт. Обзе я тревога. Тук пътното платно беше тясно, а движението — двупосочно. Нямаше къде да отбие, за да пропусне трафика. Осветлението също беше слабо, особено пък сега, при лошото време. От двете страни на пътя се издигаха стръмни хълмове, на места банкетът минаваше на сантиметри от дълбоки пропасти. Тук шофьорите винаги трябваше да са внимателни, но при дъжд ставаше направо опасно, тъй като често ставаха свличания, а от околните зъбери понякога падаха и камъни.

Дали този зад нея не е нахалният репортер, който дебнеше в храстите пред дома й, запита се тя. Отби плътно вдясно и намали, надявайки се, че онзи отзад ще пресече жълтата линия, за да я изпревари. По принцип това бе забранено, но всички го правеха, още повече, че пътната полиция рядко идваше насам.

Чу как моторът на колата отзад изрева. Добре. Тоя тип най-сетне ще се разкара и тя ще може да продължи спокойно пътуването си.

Колата беше черна. Ребека забеляза цвета й в момента, в който тя се изравни с нейната. Шофьорът не се виждаше, тъй като беше прекалено тъмно. Изведнъж предницата й кривна надясно и се заби странично в джипа.

— Господи! — хлъцна Ребека и инстинктивно натисна клаксона. Но черната кола се отдръпна само за миг, после отново я удари.

— Този е луд! — прошепна тя, а сърцето й се сви от ужас. Явно не беше никакъв репортер, а най-вероятно престъпник, който е решил да я обере или да й отмъкне колата. Инстинктивно натисна педала на газта, джипът полетя напред. В продължение на няколко безкрайно дълги секунди имаше усещането, че не може да контролира колата. „Никаква паника!“ — заповяда си тя. Преглътна буцата в гърлото си и направи опит да овладее волана.

Вече беше убедена, че трябва да избяга. Приближаваше най-опасния участък от пътя, веднага след него беше отбивката за Мълхоланд Драйв. Трескаво започна да обмисля възможните решения. Би могла да опита обратен завой, след който да поеме отново нагоре, но това беше твърде рисковано, тъй като джипът не можеше да го направи без маневра.

Блестящата черна лимузина се изравни с нейната кола точно в средата на следващия остър завой. Тя усещаше близостта й, но не я виждаше, тъй като бе твърде заета с волана. Започна да й се гади, тъй като с безпощадна яснота разбра какви са намеренията на непознатия — да я изтласка извън пътя. Обзе я паника.

Изведнъж насреща блеснаха ослепителни фарове. Водачът на колата изобщо не си направи труда да премине на къси светлини. Приведена напред и с лудо разтуптяно сърце, Ребека натисна клаксона и започна да примигва с фаровете. Надяваше се, че сигналът й за помощ ще бъде възприет.

Черната лимузина се стрелна напред и след секунди червените й стоп светлини изчезнаха зад завоя. Ребека горчиво съжали, че в колата й няма телефон.

Насрещното превозно средство профуча покрай нея. Шофьорът с нищо не показа, че е забелязал сигналите й. Явно не разбра, че се е разминал на косъм с вероятността да стане свидетел на тежък инцидент.

Треперейки като лист, Ребека се опита да разсъждава. Кой искаше да я изплаши? Или още по-лошо — да я убие? Опитвайки се да разкрие убийците на Райън, тя бе забравила, че те биха могли да премахнат и нея. Но защо? Замисли се върху това, което знаеше, за да прецени кого би могло да заплашва то. После изведнъж всичко дойде на мястото си. Убийците на мъжа й не знаеха какво е успяла да открие, но предпочитаха да я премахнат, за да са спокойни.

Нямаше представа към кого да се обърне за помощ. Не беше в състояние да разбере кой я лъже и кой казва истината, кой се опитва да я сплаши или да я убие. Не можеше да повярва, че всички тези ужасни неща се случват именно с нея. Дали и Райън се е чувствал така в последните дни от живота си? Дали някой не се е опитал да го премахне и преди онази фатална нощ на яхтата?

Понякога става така, че човек не е в състояние да открие дори един смислен отговор на въпросите, които го измъчват. Стиснала здраво волана, Ребека се запита какво ли още я чака.

16

Ребека се събуди с разтуптяно сърце. Минаваше осем, лъчите на утринното слънце нахлуваха през прозореца на хола. Бе заспала в широкия стол с брезентово платно, който през топлите дни използваха в градината. Сигурно беше задрямала някъде на разсъмване, прецени тя и в главата й нахлуха спомените от предишната вечер.

След инцидента с черната лимузина, която се опита да я изтласка от пътя, тя отиде в полицейския участък на Ван Нийс и направи оплакване. После ги помоли да се свържат с детективите Соловски и Уолтърс от Марина дел Рей, които разследват смъртта на съпруга й.

Накрая, все още скована от ужас, тя позвъни в една частна охранителна фирма и помоли да изпратят кола пред дома й. Появи се младичък бодигард със стеснителна усмивка, който търпеливо я изчака да запали лампите из цялата къща и да провери стаите. А когато той си замина, Ребека установи, че не може да заспи, взе едно одеяло и се отпусна в широкия стол да чака утрото.

Непрекъснато се връщаше на отделни моменти от инцидента, мъчеше се да разбере кой се опитва да й причини зло, защо го прави. Запита се дали всъщност искат да я премахнат, или просто я предупреждават да прекрати опитите си да открие причините за смъртта на Райън. На практика това не беше толкова важно, тъй като тя вече не се страхуваше дали ще опитат отново, а кога ще го направят.

Брандън Тейлър се наслаждаваше на изключителното филе от риба тон, което му бяха сервирали в ресторант „Белведере“ на хотел „Пенинсула“ в Бевърли Хилс. В един момент зърна Максуел Холмс, появил се в заведението в компанията на двама известни търсачи на таланти, извини се на клиента, с когото обядваше, и се отправи към тримата мъже. Здрависаха се, после той леко кимна на Холмс и продължи пътя си към тоалетната.

Няколко минути по-късно в просторното мраморно преддверие на мъжката тоалетна се появи Холмс със самоуверена усмивка.

— Страхотно заведение, нали? — безгрижно подхвърли той.

Брандън не отговори, зает с тоалета си. Приглади косите си пред огледалото и едва тогава обърна внимание на новодошлия.

— Аз изпълних своята част от сделката, сега е твой ред — тихо, но настойчиво каза той.

Другият мъж хвърли поглед към огледалото, приглади мустаците си, опипа възела на вратовръзката си и кимна.

— Няма проблем. Ще получиш подкрепата, която ти обещах. Момчетата са на мнение, че изявлението ти пред представителите на печата по случая Морланд беше много добро.

— Благодаря — хладно отвърна Брандън.

— Е, трябва да вървя… — намигна му Холмс. — Ще се видим по-късно.

В продължение на още няколко мига Брандън остави горещата вода да тече върху ръцете му, сякаш искаше да измие не само тях, но и горчивия вкус в устата си.

Соловски за пореден път погледна часовника си и отново се запита къде се губи Уолтърс. Нямаше го вече няколко часа, а тя изгаряше от нетърпение да го запознае с последните новини около случая Морланд. Бяха й позвънили от полицейския участък във Ван Нийс, тя пък побърза да се свърже с Ребека Морланд. Беше твърдо убедена, че снощният инцидент на шосето заслужава внимание. По колата на Ребека имаше следи, които недвусмислено доказваха, че някой наистина се е опитал да я изтласка от пътя.

Когато колегата й най-сетне се появи, тя нетърпеливо му разказа за инцидента, отбелязан в рапорта на полицията от Ван Нийс.

— Тая Морланд май няма да престане да си измисля разни истории — въздъхна той и театрално вдигна очи към тавана.

— Не е така — сковано отвърна Соловски. — Госпожа Морланд е уплашена, а ченгетата от участъка са установили, че колата й наистина е блъскана.

— Което обаче едва ли означава, че е блъскана точно по начина, за който твърди Морланд, нали?

Жената замълча и изпитателно погледна партньора си. В нежеланието му да се занимава със случая Морланд прозираше нещо повече от обикновен инат.

— Огледай фактите още веднъж — меко настоя тя. — Нещата се усложняват. След смъртта на мъжа й някой прониква в къщата и изтрива паметта на компютъра. После й отправят заплахи по телефона, а сега имаме опит за убийство! — Гласът й неволно се повиши, въпреки твърдото й решение да говори спокойно и убедително. — Ако не се намесим, може би ще се стигне до нещо страшно, Уолтърс! Нима това няма да ти тежи на съвестта?

— Продължаваш да разсъждаваш погрешно! — изръмжа той. — Тази жена се чуди какво да измисли, за да ангажира вниманието ни със своята версия. А на практика имаме работа с един куп фобии и нищо повече! Действително може да свърши зле, но причина за това най-вероятно ще е самата тя! — Раменете му леко се повдигнаха. — Трябва да ти кажа, че Морланд май е за болница.

Детектив Соловски смаяно мълчеше. Не можеше да повярва на ушите си.

Лицето на Уолтърс се изопна, гласът му премина в поверителен шепот:

— Слушай, Соловски… Мисля, че вече е крайно време да прекратим това разследване. Казвам ти го за твое добро. Забрави за случая Морланд и толкоз!

Тя не успя да прикрие раздразнението си.

— Ти можеш да го забравиш! Но аз няма да си простя, ако нещо се случи с нея!

— А ще си простиш ли, ако кажеш сбогом на кариерата си? — предупредително я изгледа Уолтърс. — Кажи де! — Изчака няколко секунди, после се обърна и напусна стаята.

Катрин Денисън бавно се плъзна в горещата вода. Косата й бе намазана със специално масло, а след това увита и стегната в хавлиена кърпа. Лицето й бе основно почистено, горещата пара вече можеше да проникне дълбоко в порите на кожата.

— Чудесно е, нали? — промърмори Даяна, отпуснала се в единия край на широката вана за хидромасаж.

— Страхотно! — кимна Катрин.

Намираха се в „Трий Хаус“ — един от най-модерните фитнес центрове на Брентууд. Веднъж в месеца си позволяваше няколко часа почивка. Обикновено ги съгласуваше с програмата на Даяна Уърлингтън и двете се срещаха тук.

Днес си бяха платили за пълна програма: грижи за косата, маникюр, педикюр, хидромасаж и ръчен масаж на цялото тяло.

Обикновено разговаряха за незначителни неща, разменяха си последните клюки. Но днес Катрин бе твърдо решена да наруши това неписано правило.

Протегна се във ваната, пръстите на краката й докоснаха насрещната стена, а водата стигна почти до брадичката й.

— Пол взе ли решение относно намерението си да се кандидатира за Сената? — попита тя.

— Не ти ли казах? — отвърна Даяна с невинен поглед на зелените очи.

— Не — поклати глава Катрин, опитвайки се да прикрие неприятното чувство, което я обзе. Жената насреща прекрасно знаеше, че изобщо не е споменавала това.

— Пол няма интерес от предварително споразумение — съобщи й новината Даяна, леко поклащайки увитата си с кърпа глава. — Намира, че по някои основни въпроси Брандън е прекалено либерален. Убеден е, че трябва да се бори за това, в което вярва. — Тялото й леко се раздвижи в кипящата вода.

Удоволствието от хидромасажа се стопи. До този момент Катрин твърдо вярваше, че приятелката й е убедила мъжа си да не участва в изборите.

— Пол ще направи огромна грешка — мрачно поклати глава тя. — Поведението му ще разгневи хора с влияние в партията, ще ги накара да го мислят за предател. — Даде на другата жена достатъчно време да прецени тези думи, после добави: — Но, от друга страна, ако прояви търпение и здрав разум, той с положителност ще бъде печелившият кандидат на партията за следващите избори.

— Може би забравяш, че Пол също се радва на немалка подкрепа в партията — упорито вирна брадичка Даяна.

Катрин премълча. Стана й ясно, че тактиката на заплахи не действа, което означаваше, че трябва да я смени. Всичко в поведението й беше подчинено на една цел — да направи така, че Брандън да замине за Вашингтон.

— Я стига с тази политика — промърмори. — Дай да се отпуснем като хората… Кажи нещо за новата любов в живота си… Кой е щастливецът?

— Не мога да ти кажа — усмихна се приятелката й и започна да пляска с ръце във водата.

— Е, поне ми разкажи нещичко за него…

— Ами добре — сви рамене тя. — Притежава невероятна издръжливост. Може да кара с часове, без да се изпразни…

— Невероятно! — изви вежди Катрин. — Часове ли казваш? Трябва да е млад и здрав като Тони.

Другата жена само се усмихна.

Катрин внимателно я наблюдаваше. Долови някакво напрежение в тази усмивка, любопитството й се пробуди.

— Хайде, кажи кой е! — прошепна тя. — Ще пукна от любопитство!

— Не мога — поклати глава приятелката й.

Адвокатката знаеше, че лесно може да установи с кого се среща Даяна, а след това да използва тази информация срещу Пол. Но не й се искаше да го прави, тъй като щеше да нарани дълбоко приятелката си. В момента й трябваше нещо срещу самия Пол.

„Време е за нова маневра“ — рече си тя.

— Все си мисля за това, което веднъж ми каза… — започна. — Нали помниш? За липсата на интерес към секса от страна на Пол. Смятам, че има един начин да го промениш.

— Всичко съм опитала, можеш да ми повярваш — въздъхна Даяна. — Специална литература, съответните пособия от сексшоповете. Опитах и мръсните филмчета, но това само го ядосваше.

— Разбирам — кимна Катрин, потъна в престорен размисъл, после се наведе към ухото на приятелката си и прошепна: — Да не би да е обратен?

— Глупости! — вцепени се от възмущение тя. — Знаеш какво е отношението му към тези хора! Възпитан е твърде пуритански, за да ги понася!

Катрин наистина знаеше. Самата тя не споделяше ненавистта на Пол по отношение на хомосексуалистите, но нямаше нищо против да я използва за целите си.

— Тук възпитанието му няма нищо общо — поклати глава тя. — Може би просто има такива наклонности… Понякога най-големите пуритани са най-големите развратници!

— Не, не — продължаваше да клати глава Даяна. — Това е изключено!

— На твое място бих повдигнала този въпрос пред семейния лекар — подхвърли Катрин.

— Защо? — учудено я погледна другата жена.

— Може би ще ти даде някои интересни идеи.

— Едва ли…

— Мислех си и за нежеланието на Пол да имате деца — продължи упорито. — Ти каза, че причината не е от медицинско естество, но това ме навежда на мисълта, че може би има нещо в семейството му… Нещо, което децата му биха наследили…

— Няма такова нещо — тръсна глава Даяна. — Освен това Пол е осиновен и не знае нищо за истинските си родители. Забрави ли, че веднъж ти разказвах за това?

Катрин смътно си спомняше нещо подобно, но това беше преди години и не му бе обърнала кой знае какво внимание. „Дали пък Райън не е ровил точно в тази посока? — запита се тя. — И какво ли е открил?“

Вратата се отвори и на прага застана млада жена в бяла престилка.

— Госпожа Уърлингтън? — извика тя.

— Да? — надигна се Даяна.

— Търсят ви на телефона.

— Нали уж никой нямаше да ни безпокои тук? — намръщи се Катрин.

— Моите хора знаят това, но вероятно става въпрос за нещо спешно — отвърна Даяна и пое хавлията от ръцете на момичето. — Ще се върна веднага.

Недоволството на Катрин нарасна. Очевидно Пол Уърлингтън не възнамерява да се откаже от изборите и това си беше чист провал за нея. Разбира се, това не означаваше, че вече е победил Брандън. Сега трябва да открие нещо за Пол, за да може да го манипулира. Ако не направо от Даяна, от други източници. Кой знае, може пък да стане интересно, рече си с въздишка.

Скрита зад големите саксии с екзотични цветя във фоайето на хотел „Пенинсула“, Ребека видя Максуел Холмс да излиза от тоалетната и да се усмихва на една блондинка, която му махаше откъм прозореца.

— Хей, Максуел! — Гласът на блондинката беше леко дрезгав.

— Нямам време да ти обърна внимание, Доръти — махна й в отговор той. — Чакат ме едни хора.

— Ще те хвана по-късно — намигна му блондинката.

Дали слуховете за този човек са верни, запита се Ребека. Говореше се, че редовно урежда своите политически и делови партньори с по някоя изгряваща холивудска звезда. Според други твърдения този човек бил в състояние да уреди абсолютно всичко срещу тлъст хонорар.

Тя самата не го познаваше, но съпругът й на няколко пъти бе споменавал името му с дълбоко отвращение. Спомни си за онази фатална нощ на яхтата, когато Райън прекъсна танца по средата и я дръпна по-далеч от Холмс, който се бе появил на дансинга.

Но Максуел Холмс беше в списъка на хората, които възнамеряваше да разпита, и тя се замисли как може да стане това.

От тоалетната изскочи Брандън и забърза към ресторанта. Ребека беше готова и ловко му пресече пътя.

— О, Ребека! — промълви той с пребледняло лице. — Изплаши ме!

— Ти също ме изплаши с твоята пресконференция! — ледено процеди тя. — Искам просто да те попитам защо… Защо го направи, Брандън?

— Не е толкова просто за обяснение — въздъхна той, после докосна ръката й и поверително добави: — Виж какво, в ресторанта ме чака един клиент. Искаш ли да си поговорим по-късно?

— Не! — извика тя, без да се интересува, че ще я чуят. — Искам отговор веднага! Защо го направи?

Няколко души извърнаха глави към тях и Брандън очевидно се притесни.

— Дай ми поне възможност да обясня на клиента си, че е възникнало нещо спешно! — примоли се той. — После ще отидем в бара и ще си поговорим!

Тя го изгледа с присвити очи, после леко кимна.

— Добре, но побързай!

Обърна се и се отправи към бара.

След пет минути Брандън се присъедини към нея.

— Един „Краун Роял“ за мен и чаша червено вино за дамата — поръча на бармана той, очевидно запомнил какво пие Ребека.

— Благодаря, но предпочитам чаша газирана вода — отказа тя.

Брандън постави ръка на рамото й и леко я побутна към една от ъгловите масички, по-далеч от любопитните посетители на бара.

— Съжалявам, че трябваше да действам толкова публично — започна той в момента, в който се настаниха. — Но част от най-твърдите ми поддръжници настояха да се дистанцирам от твоите обвинения. — На лицето му се появи обичайната очарователна усмивка. — Сама разбираш, че не ми остави друг избор, нали?

Господи, този тип я обвинява! Ребека не успя да овладее гнева си и яростно просъска:

— И Максуел Холмс ли е сред твоите най-твърди поддръжници?

По шията му се появиха червени петна, очите му потъмняха.

— Не съм сигурен, че те разбирам…

— Аз пък мисля, че отлично ме разбираш — изгледа го Ребека. Изчака да им сервират напитките и продължи: — Може би действително мислиш, че съм неуравновесена и имам нужда от медицинска помощ, но някои други хора явно приемат обвиненията ми напълно сериозно. — Въздъхна и тихо добави: — Толкова сериозно, че снощи направиха опит да ме премахнат!

— Господи! — смаяно възкликна Брандън и хвана ръката й. — Какво се е случило?

Тя отмести ръката му и не отговори на въпроса му.

— Ти беше идол за Райън, дано живееш спокойно след това, което извърши. Но ако съм на твое място, ще повръщам всеки път, щом се погледна в огледалото — с тези думи Ребека дръпна ципа на чантата си, хвърли една десетдоларова банкнота на масата и напусна бара.

На другия ден следобед успя да хване Максуел Холмс. Гласът му в слушалката прозвуча приятелски. Тя обясни, че се опитва да говори с всички, които са присъствали на яхтата през онази фатална нощ, и много би искала да се срещне с него.

— Ще ви отнема не повече от десет-петнадесет минути — обеща тя.

— Добре, предлагам да дойдете в дома ми — съгласи се той, после продиктува адреса си в Тръсдейл Истейтс. — Довечера в седем?

— Ще дойда. Благодаря, че се съгласихте да се видим.

— Няма нищо.

Малко по-късно Ребека потегли по булевард „Сънсет“ и зави вляво по Дохени Роуд. След Лома Виста започна да се изкачва по тесния панорамен път към Тръсдейл Истейтс — един от хълмовете на Бевърли Хилс, застроен с разкошни къщи, от които се разкриваше прекрасна гледка към града.

Видя номера на дома на Холмс върху един от бетонните стълбове край пътя и отби. Къщата бе огромна, приличаше по-скоро на резиденция. Трудно беше да се определи архитектурният й стил главно защото външните й стени бяха покрити с пълзящи растения. Някъде беше чела, че Холмс е имал кратък брак с една от най-големите звезди на Холивуд, след което е предпочел да живее сам.

Спомни си погледите му на яхтата в онази нощ: надяваше се в къщата да има и други хора. Секретарка, иконом, изобщо някакви хора… Натисна звънеца, усещайки как я обзема леко притеснение.

Отвори самият Холмс. Беше облечен в тъмен костюм и яркосиня риза с отворена яка. Върху силно окосмените му гърди проблясваха няколко златни верижки. Ребека бе принудена да признае пред себе си, че макар и да не е неин тип, Максуел Холмс е наистина хубав мъж — висок, строен, загорял, с гъста коса и тъмни мустаци.

— В момента говоря по телефона — усмихна й се той и махна по посока на нещо, което приличаше на дневна. — Моля, настанявайте се…

Ребека бавно се разходи из просторното помещение, разглеждайки с интерес произведенията на изкуството в него. Бяха наистина редки, но не й харесаха особено. Тук имаше прекалено много саксии с растения — малки и големи, прибавени към картините на диви животни по стените, те превръщаха тази зала в нещо като джунгла.

Холмс най-сетне се появи.

— Моля за извинение, но водих международен разговор — усмихна се той. — Какво да ви предложа за пиене?

— Нищо, благодаря. Бих искала да премина направо върху целта на посещението си. Според полицията вие може би сте един от хората, които са слизали до пушалнята на яхтата през онази нощ. Вярно ли е това?

— Да — кимна той, а усмивката му разкри два реда бели зъби. — Не даваха да се пуши на друго място… — Пръстите му потупаха горното джобче на сакото, от което стърчаха краищата на две пури. — Отскачах до долу, за да дръпна няколко пъти… Пуша само вносни пури.

— Случайно не видяхте ли там съпруга ми?

— Само веднъж. Появи се тъкмо когато приключвах с пурата си. — На устните му отново се появи усмивка. — Разменихме си няколко думи.

Ребека усети как пулсът й се ускорява. Най-сетне се намери човек, който да признае, че е бил с мъжа й на долната палуба.

— Спомняте ли си какви точно бяха тези думи? — попита тя.

— Всъщност нищо особено — сви рамене домакинът. — За времето, за качеството на пурите ми…

— Ясно — кимна Ребека. — А случайно да си спомняте в колко часа стана това?

— Не, съжалявам. Бяхме на прием все пак. В такива случаи рядко поглеждам часовника си. — После потърка чело и добави: — Мисля, че беше преди да вечерям, ако тази информация може да ви бъде от полза. Нали имаше някакъв студен бюфет?

— Да — кимна тя. Спомни си, че забеляза отсъствието на Райън точно когато бяха започнали да сервират храната. Гърлото й изведнъж пресъхна. Холмс май ще се окаже последният човек, който е видял съпруга й жив.

Домакинът измъкна едната пура от джобчето си.

— Надявам се, че това не ви пречи… — Беше по-скоро забележка, отколкото въпрос.

Ребека поклати глава.

— Направи ли ви впечатление нещо за краткото време, през което сте били с мъжа ми? — зададе следващия си въпрос тя. — Да ви се е сторил разстроен, или нещо друго…

— Държеше се спокойно, бих казал необичайно тихо. Но преди това на няколко пъти го забелязах край бара. При прекомерната употреба на алкохол някои хора буйстват, а други стават кротки като агънца. — В ръката му се появи никелирано ножче за обрязване на пури.

На Ребека й омръзна да слуша за пиянството на Райън в онази нощ. Сключи ръце в скута си, прокашля се и попита:

— А имахте ли и друг разговор с мъжа ми, освен този на мястото за пушене?

Холмс бръкна в джоба си, извади тежка запалка „Дънхил“ от масивно злато и я поднесе към пурата си. Дръпна един-два пъти, после изви глава и изпусна облаче дим.

— Да — отвърна той. — На горната палуба, още в началото на приема. Доколкото си спомням, разменихме някои мисли за предварителните избори. Той искаше да бъда домакин на една официална вечеря в „Сенчъри Плаза“, на която трябваше да се набират средства за кампанията на Брандън. — Пръстите му замислено опипаха една от златните верижки под разтворената яка на ризата. — Отговорих, че за мен това ще бъде чест, и той остана доволен.

Ребека знаеше, че подкрепата на Холмс в подобни кампании е търсена от повечето политици, но силно се съмняваше, че Райън се е обърнал към него с подобна молба.

Усети как очите му одобрително я оглеждат, но не каза нищо.

— Мъжът ви не ви ли спомена, че сме разговаряли? — попита след известна пауза.

Тя реши да се включи в играта.

— Да, сега си спомням, че спомена нещо подобно…

Беше негов ред да я изгледа изпитателно.

— А какво точно ви каза?

Тонът, с който бе зададен въпросът, я накара да застане нащрек. Беше прекалено любопитен.

— Всъщност не помня… — отвърна тя. — Трябва да си помисля — изрече с усмивка. — Когато се концентрирам, всичко се връща в съзнанието ми.

— Какво значи „не помня“? — намръщено попита Холмс.

— Не се ли досещате? — изостави игривия тон Ребека. — Значи, че изобщо не вярвам във версията за самоубийството на Райън! Смятам, че някой го е убил, а след това се е постарал да представи нещата като нещастен случай! — Замълча за момент, сведе поглед към венчалния пръстен на дясната си ръка и тихо добави: — Значи, че ако някой ми помогне да открия убиеца, той може да разчита на дълбоката ми благодарност!

Холмс попипа мустаците си, а тя неволно потръпна под разсъбличащия му поглед.

— Всичко това ме кара да мисля, че все още не приемате фактите — отбеляза той.

— Наистина не ги приемам — призна тя. — Особено онези, които сочат, че става въпрос за самоубийство!

Мъжът остави пурата си в пепелника, взе ръката й и тихо промълви:

— Вие сте хубава жена… Едва ли ще ви бъде трудно да си намерите някой друг.

Ребека потръпна, опитвайки се да прикрие отвращението си.

Звънецът на входната врата пронизително издрънча.

— По дяволите! — намръщи се той, пусна ръката й и хвърли поглед на ръчния си часовник. После взе пурата си и вдигна глава. — Свършихме ли?

— Да — кимна тя. Искаше час по-скоро да се махне от този дом.

— Добре — кимна домакинът. — Ще ми направите ли една услуга?

— Зависи — погледна го с безпокойство.

Той махна с ръка по посока на френските прозорци.

— Оттук се излиза на верандата. Тръгнете наляво и заобиколете къщата. Сред храсталаците има една пътечка, която ще ви отведе право на улицата.

Странна молба, рече си Ребека, после сви рамене. Не виждаше какво й пречи да я изпълни. Стана и тръгна към верандата, умишлено притваряйки широкия прозорец след себе си. Спря на крачка от него и направи опит да улови звуците от просторния хол. Чу единствено приглушени гласове, затова след моментно колебание, лекичко побутна крилото на прозореца и надникна вътре. Успя да зърне фигурата на висок и слаб мъж, когото обаче не познаваше.

Отдръпна се и бавно тръгна да заобиколи къщата. Откри тясната, едва забележима пътечка сред храсталаците и изпита облекчение, когато най-сетне се озова на улицата.

Тръгна към джипа си, потънала в дълбок размисъл. Дали Холмс не искаше тя да види високия мъж, или обратното — той да не види нея? И защо? Седна зад волана, измъкна бележника си и записа в него регистрационния номер на колата, паркирана в съседство. От това едва ли щеше да излезе нещо, но тя искаше да разбере кой е посетителят на Холмс.

Потегли, но почти веднага удари спирачки. Зад ъгъла изскочи кола с изключени светлини и почти връхлетя върху нейната. Още един маниак, скръцна със зъби тя, после се вцепени от смайване. Зад волана на колата беше Джон Евънс!

Остана неподвижно на мястото си. Джон качи колата си на тротоара, изскочи навън и изтича към вратата на Холмс, без дори да си направи труда да заключи. Ребека се запита каква работа имаше Евънс с Холмс, после включи на скорост и бавно потегли.

17

Ребека покани Соловски в хола. Спомни си всички неща, които се бяха случили от последната им среща. Много се надяваше да чуе добри новини от нея.

— Случайно да сте открили онзи, който се опита да ме изблъска от пътя? — попита.

— Не можем да направим много, ако не знаем поне регистрационния номер на колата — поклати глава детективката, огледа се малко нервно и добави: — От Уолтърс научихте за графологичните и дактилоскопичните експертизи, нали?

— Не трябваше да звъня — призна с леко притеснение Ребека. — Но изгарях от нетърпение да науча резултатите.

— Това вече не е толкова важно. Забелязах, че хартията, върху която съпругът ви е написал прощалното си писмо, беше леко назъбена и поисках допълнителна експертиза. В лабораторията бе установено, че е рязана с ножица, но никой не може да каже дали това е станало преди или след написването на писмото. — Соловски се прокашля и добави: — Мина ми през ума, че мъжът ви едва ли е от хората, които ще напишат прощалното си писмо върху първото парче хартия, което им попадне пред очите.

Ребека се замисли, после кимна с глава.

— Райън беше прецизен човек и обичаше да си води записки на чист лист хартия или на нова страница от бележника си. Ако съпоставим нещата, неминуемо ще стигнем до доста интересни заключения. Първо, писмото му не носи подпис и дата, второ, написано е върху изрязан с ножица лист. За мен това означава само едно — това писмо е манипулирано, а може би и изцяло фалшиво!

— И аз мисля така — съгласи се другата жена, после се разходи из помещението, спирайки се пред различните фотографии в рамки. — Искам да си изясним няколко неща, госпожо Морланд. Когато партньорът ми чу, че на пресконференцията на Брандън Тейлър се споменава за застрахователната полица, той получи последното потвърждение на своята версия. Вече е стопроцентово убеден, че мъжът ви се е самоубил.

— Дори и след опита за покушение срещу мен?

— Той е на мнение, че това е ваша измислица, също като заплахите по телефона. — Соловски описа полукръг с ръка. — Съмнява се дори и в насилственото проникване у вас.

Младата жена усети как сърцето й се свива, после въздъхна и с леко притеснение каза:

— Съжалявам за застраховката… Не изпълних обещанието си да проверя как стоят нещата. Разбрах за нея едва няколко дни преди пресконференцията и трябваше веднага да ви уведомя.

— Станалото — станало — въздъхна детективката.

— И вие ли… — Усети как гърлото й се стяга. — И вие ли мислите като Уолтърс?

— Не. Според мен нещата стоят така, както ги обяснихте. Никак не ми харесва премеждието, което сте преживели на пътя. То ясно сочи, че се намирате в опасност.

Ребека замълча, очаквайки продължението. Напрежението се усили. Другата жена престана да се разхожда, застана пред нея и неочаквано заяви:

— Ако споменете пред някого това, което ще ви кажа сега, аз ще го отрека!

Напрежението и неудобството й моментално се прехвърлиха върху Ребека, която тихо промълви:

— Добре.

— Вие сте честен човек и аз ви вярвам. — Соловски замислено добави: — Смятам, че съпругът ви не се е самоубил, но не зная какво мога да направя…

Ребека замълча.

— Нещо става — намръщено продължи Соловски. — Уолтърс преднамерено не обръща внимание на онова, което се случва около вас след смъртта на мъжа ви.

— Нима намеквате, че го прави умишлено? — разшириха се очите на младата жена.

— Нищо не намеквам. Просто обръщам внимание на някои факти, но това да си остане между нас!

— Разбира се — побърза да се съгласи.

— Искам да кажа, че ако моят съпруг бе изчезнал от онази яхта, аз също бих притиснала съответните органи за по-пълно разследване… или бих го извършила сама.

— Значи вярвате на подозренията ми за умишлено убийство?

— Не знам — намръщено въздъхна събеседничката й. — Но някои неща просто не се връзват. Пак повтарям: все едно, че не сме разговаряли!

Предупреждението накара Ребека да потръпне. Поведението на Соловски потвърждаваше най-мрачните й подозрения — че някой има интерес да представи смъртта на Райън като самоубийство.

— Обещавам, че няма да кажа нито дума! — прошепна тя.

— Много добре.

Ребека се поколеба за момент, после вдигна глава.

— Бихте ли ми казали, съвсем неофициално, разбира се, къде бихте насочили вниманието си, ако вашият съпруг беше убит?

— Споменахте, че много хора са ви излъгали — погледна я за пръв път в очите детективката. — Най-вече съдружниците на мъжа ви. Аз се срещнах с онзи Джон Евънс, който отрича да ви е казвал за появата си в кантората в шест сутринта. Пред мен заяви, че е отишъл там веднага след акостирането на яхтата просто за да бъде на разположение на полицията. А за писмото твърди, че го е намерил малко преди да ни позвъни, някъде около осем.

Ребека усети как й се завива свят. Някой я беше предал. За лъжата на Джон Евънс бе разказала само на двамата детективи и… на Брандън Тейлър!

— Разбирам — промълви най-сетне. — А вие повярвахте ли на Джон?

— Не — тръсна глава Соловски. — След като е отишъл в кантората през нощта, би трябвало да открие писмото доста по-рано. А приказките, че е изчакал цели шест часа до началото на работното време, са си чисти глупости. В полицията винаги има дежурни.

Младата жена въздъхна с облекчение.

— Какво друго бихте направили на мое място?

— Бих се поразровила около онзи Пол Уърлингтън и намеренията му да участва в парламентарните избори. Бих проверила предчувствието си, разглеждайки го под друг ъгъл.

— Ще го направя — възбудено кимна Ребека. — Ще го направя, макар вече да съм го разглеждала под всякакви ъгли! — Замълча за миг, после добави: — Фактът, че ми вярвате, означава много за мен!

— Намирате се в отвратително положение — въздъхна гостенката, след това стана и се отправи към вратата. — Трябва да вървя… — Спря на прага, обърна се и тихо добави: — Издържам две деца, госпожо Морланд… Моля ви да не забравяте това. Една изпусната дума може да означава край на службата ми в полицията!

Ребека паркира на втора линия и нетърпеливо зачака. Глория Пауъл скоро се появи на входа на „Тейлър, Денисън и Евънс“, огледа се в двете посоки, после пое по Родео Драйв. Ребека изчака малко, тъй като искаше да бъде абсолютно сигурна, че няма да я забележат. После потегли, настигна жената малко преди пресечката на булевард „Уилшайър“ и леко натисна клаксона.

В първия момент Глория не й обърна внимание. Отново докосна клаксона, давайки си сметка, че ревностните ченгета на Бевърли Хилс вече са й записали номера и скоро ще й изпратят солидна глоба. Този път жената я видя и пристъпи към колата.

— Госпожо Морланд! — погледна я разтревожено. — Какво се е случило?

— Качвайте се — отвори й вратата тя. — И престанете с това „госпожо Морланд“!

— Извинете — смутено се усмихна жената, докато се настаняваше до нея. — Старите навици трудно се забравят…

Ребека кимна, включи на скорост и каза:

— Имам още няколко въпроса към вас и реших да ви спестя дългото пътуване с автобуса.

— Много мило от ваша страна, госпожо Мо… извинете, Ребека… Но няма смисъл да ме карате чак до дома. Можете да ме свалите на спирка „Греншоу“.

— Нищо не ми струва да ви закарам — усмихна се Ребека. — Сложете си колана.

— О, да, разбира се…

Металната закопчалка меко изщрака.

— Глория, искам да зная дали между Брандън Тейлър и Максуел Холмс съществуват по-тесни контакти… имам предвид извън тези, свързани с предизборната кампания на Брандън? Холмс клиент ли е на фирмата, приятел ли е на господин Тейлър?

— Доколкото съм осведомена, връзката им е само на политическа основа — отвърна Глория. — Но мога да проверя…

— Ще ви бъда много благодарна — кимна Ребека, спря на червен светофар и след кратка пауза попита: — А какви са отношенията на Джон Евънс с господин Холмс? Предлага ли му някакви юридически услуги?

— Не зная. Рядко се занимавам с ежедневните дела на господин Евънс. — В очите й се появи безпокойство: — Какво не е наред?

— Не съм сигурна. От доста време насам се опитвам да разговарям с хората, присъствали на яхтата в онази нощ, да открия дали някой не е забелязал нещо по-особено… Обърнах се и към Максуел Холмс, който ме покани в дома си… — Накратко разказа как почти се сблъска с Джон на паркинга, как той изобщо не я забеляза, тъй като бързаше към дома на Холмс.

— С изгасени светлини, така ли? — тихо попита Глория.

— Да.

— Странно, много странно…

— А аз не мисля така. Знаете ли, по време на разговора си с Джон го попитах за какво са спорили с Райън онази вечер на яхтата… Той би могъл да ми даде какъвто отговор пожелае, защото практически не бях чула нищо, освен че разговарят на висок тон… Но Джон категорично отрече да са спорили!

Очите на Глория широко се разтвориха.

— Но това… Това навежда на мисълта, че ви е излъгал!

— Точно така — кимна Ребека. — Въпросът е защо, ако наистина няма какво да крие!

Другата жена изглеждаше разтревожена и объркана.

— Това показва, че този човек може би лъже и за други неща — продължи Ребека. — Ето защо мисля, че е уместно да се запозная по-отблизо с неговото минало. Вие бихте ли могли да ми предоставите едно копие от личното му досие?

— Ще се опитам — кимна Глория, докосна с пръст устните си и замислено добави: — Знаете ли, може би трябва да поговорите с бившата му жена… Понякога бившите съпруги разполагат с доста интересна информация.

— Не знаех, че Джон е бил женен! — изненада се тя.

— Аз също, но стана така, че един-два пъти бях на телефона, когато се обаждаше Синди Евънс. Представяше се като бившата съпруга на Джон и звънеше за наша сметка.

Ребека хвърли бегъл поглед в страничното огледало и смени пътното платно.

— А разговаряхте ли с нея?

— Да, веднъж. Телефонистката няма право да приема разговори за наша сметка без разрешение и затова я прехвърли на мен. Тя ми се представи и каза, че ще почака, докато линията на Джон се освободи. Отидох лично да му кажа, че го търси Синди Евънс и той веднага се включи… — Глория си пое дълбоко дъх: — Още не бях напуснала кабинета му, когато го чух да крещи…

„Бившата съпруга със сигурност разполага с информация, въпросът е дали ще пожелае да я сподели“ — помисли си Ребека.

— А имате ли представа откъде се обади тази Синди?

Глория се замисли, после колебливо подхвърли:

— Май от Коста Меса, ако правилно съм запомнила информацията на телефонистката.

— А ще можете ли да откриете адреса или телефона й?

— Адресът не — поклати глава другата жена. — Но номера да, тъй като разговорите за наша сметка се включват в компютъра. Може би е позвънила от някой обществен телефон, но това вие сама ще разберете.

— Чудесно! — възкликна обнадеждена Ребека. — Нямате представа колко съм ви благодарна за помощта! И пак ви повтарям да бъдете спокойна — от мен никой нищо няма да научи!

— Бих искала да не е по този начин — въздъхна Глория. — Но аз държа на службата си и затова предпочитам шефовете ми да не знаят за нашите разговори.

— Няма да имате никакви проблеми! — увери я още веднъж. — Споменах само за липсата на писмото върху бюрото на Райън, но след като получих съгласието ви…

— Това не е проблем — кимна тя, после вдигна глава. — Между другото, направих справка за името, което ми дадохте… Беше Ърл Андърс, нали?

— Точно така.

— Не го открих никъде из архивите, следователно не е наш клиент. — Замълча за момент, после колебливо попита: — Какво ви кара да мислите, че е бил такъв?

— Всъщност нищо — прехапа устни Ребека. Даде си сметка, че единствената информация за този човек е името му върху банковата книжка, открита в куфарчето на Райън. Дали мъжът й не е имал и друг, таен живот? Не, тръсна глава тя. Това е изключено. Трябва да е нещо съвсем друго…

Измина разстоянието до Нюпорт Бийч още веднъж, твърдо решена да проникне на „Майорка“. Разбира се, капитанът, или онзи, който охранява яхтата, може би няма да я допусне на борда, без да поиска разрешението на Уърлингтън, но този риск беше неизбежен.

В средата на седмицата крайбрежната магистрала беше почти пуста, за разлика от предишния път, когато беше неделя. В началото на пролетта пръснатите покрай плажната ивица курортни градчета все още бяха празни. Отби на един пуст паркинг с размери на футболно игрище и влезе в малък офис. Искаше да получи информация за някоя фирма, която дава лодки под наем. Човекът зад гишето я посъветва да опита на отсрещната страна на залива, където все ще се намери някой младеж да я превози срещу няколко долара.

Паркира до един от пристаните и едва сега забеляза, че подстъпите към яхтите са препречени от висока мрежеста ограда с вратички към отделните трапове. Опита няколко от тях, но установи, че са заключени.

Тук имаше плавателни съдове от най-различен тип: яхти с високи мачти, поклащащи се на вятъра, моторници и круизери, покрити с брезент. Дебелите въжета, които ги прикрепяха към пристана, леко поскърцваха на вятъра. Това придаваше на околността една особена атмосфера на запуснатост. Тук-там се виждаха хора. Ребека прецени, че шансовете й са по-големи при някой самотен собственик, дошъл да постегне лодката си.

Бавно тръгна покрай телената мрежа и скоро откри това, което й трябваше. Някакъв младеж с разрошена от вятъра дълга руса коса миеше с маркуч палубата на един солиден двадесетметров круизер. Помаха с ръка и извика, младежът стреснато вдигна глава и й помаха в отговор.

— Мога ли да ви попитам нещо? — усмихна се тя.

— Разбира се — отвърна той, пусна маркуча и четката и пристъпи към оградата.

Ребека го изчака да се приближи, усмихна му се и попита:

— Искате ли да изкарате петдесет долара?

— Зависи — сви рамене младежът. — Какво трябва да направя?

— Искам да се добера до една яхта откъм морето, но нямам превоз.

— И какво ще правите там? — подозрително я изгледа той.

— Ще си поговоря с един човек — отвърна тя. — Направил бебе на една приятелка, знаете… И от тогава насам нито й се обажда, нито иска да я види. Просто ще му предам едно послание, нищо повече… Но не мога да мина по пристана, защото собствениците на разните му там яхти са богати и надути сноби, които не пускат никого да припари близо до тях… Надявам се, че разбирате какво искам да кажа…

В продължение на няколко секунди младежът внимателно оглеждаше лицето й, после кимна и се засмя.

— Става… Къде точно се намира тази яхта?

Ребека махна с ръка в посоката, която й трябваше.

— Ей там, пред една къща на Харбър Айлънд…

— Хубаво — кимна онзи. — Но парите предварително.

Десет минути по-късно, свита на дървената седалка на моторницата, Ребека горчиво съжали, че не си беше облякла някой по-дебел пуловер. Въпреки студа беше невероятно красиво. „Кога ли отново ще мога да се наслаждавам на неща, които винаги съм приемала като даденост“ — запита се тя.

Подминаха пристаните с рибарски гемии и се насочиха към частните кейове. Над тях се издигаха прекрасни къщи, повечето в средиземноморски стил, между които тук-там се виждаха жилища с най-модерна архитектура. Всяка разполагаше със свой частен пристан, до който се стигаше по красива алея, обикновено обградена от цветя и храсти.

Младежът се казваше Дърк и очевидно познаваше района много добре. Заобиколиха няколко полуостровчета, промушиха се под две-три елегантни мостчета и той махна с ръка.

— Това там е Харбър Айлънд… Знаете ли името на яхтата и пристана, на който е закотвена?

— Да — кимна Ребека. — Намира се на самия край на острова, казва се „Майорка“.

— Хей, госпожо! — разшири очи дългокосият. — Това не е яхта, а по-скоро презокеански лайнер!

— Доста е голяма — съгласи се тя.

След няколко минути вече бяха до борда на „Майорка“. Ребека неволно потръпна. За нея този плавателен съд представляваше мрачна заплаха, сякаш носеше отговорност за смъртта на съпруга й.

— Хей, има ли някой на борда? — извика високо Дърк още преди тя да успее да го спре.

Някакъв моряк подаде глава над парапета.

— Какво има?

— Докарах ви на гости една дама — обясни младежът. — Ще ми помогнете ли?

Секунда по-късно на борда на яхтата се появи втори моряк — един от онези, които й бяха помагали в търсенето на Райън през фаталната нощ. По очите му пролича, че веднага я позна.

— Здравейте — помаха му с ръка тя. — Може ли да се кача на борда?

Човекът нервно се огледа. Очевидно не знаеше как да постъпи.

— В момента капитан Хенри го няма — промърмори.

— Няма значение, бих искала да си поговоря с вас… — Усмихна му се. — Само пет минути?

Морякът се поколеба още малко, после кимна и изчезна. Миг по-късно се появи откъм пристана и спусна трапа. Пое въжето, което му подаваше Дърк, а Ребека въздъхна с облекчение.

— Нали ще ме почакаш? — извърна се тя към Дърк.

— Колко? — присви очи той.

— Не повече от половин час — отвърна тя, после побърза да добави: — Няма да съжаляваш…

— Добре.

Тя се обърна, хвана протегнатата ръка на моряка и леко стъпи на пристана. Вторият моряк пое въжето на Дърк и придърпа лодката към ниската задна палуба, предназначена за къпане и риболов.

Ребека изчака очите й да свикнат със слънцето, после изведнъж осъзна, че именно тук беше изчезнал Райън. Тялото й се разтърси, обзе я дълбоко чувство на самота, примесено с отчаяние.

— Добре ли сте?

Тръсна глава, за да прогони обзелото я чувство, и пое след младия мъж, който тръгна нагоре по стълбичката. Зърна голямата къща на хълма и с облекчение установи, че разстоянието дотам е доста голямо. Едва ли някой можеше да я забележи от верандата.

— Може ли да се скрием някъде на сянка? — попита тя.

Морякът я въведе в каюткомпанията. Това всъщност бе огромен салон, който сега й се стори някак пуст и празен.

— Аз съм Ребека Морланд — представи се тя. — Извинете, но в онази нощ бях толкова объркана, че не запомних името ви…

— Казвам се Боб — отвърна морякът. Стоеше сковано пред нея и очевидно никак не му беше приятно.

От полицейските рапорти Ребека знаеше, че нито един от членовете на екипажа не бе забелязал нищо особено. Някакъв моряк бе показал на Райън откъде се минава за долната палуба и толкоз.

— В онази нощ вие ли показахте на мъжа ми как се стига до долната палуба? — попита тя.

— Не — поклати глава Боб. — Хал му го показа.

— А той тук ли е? — погледна го умолително. — Бих искала да поговоря с него.

— Предполагам — сви рамене мъжът. — Ще ида да го потърся.

Няколко минути по-късно в салона се появи друг моряк, който притеснено й се усмихна.

— Здравейте, аз съм Хал.

Ребека топло му се усмихна и рече:

— Казват, че в нощта на нещастието вие сте показали на мъжа ми как се слиза до задната палуба.

— Така беше — кимна човекът и я погледна с ясните си кафяви очи.

— А помните ли къде се натъкнахте на него?

— Срещнах го в коридора, беше тръгнал към кърмата — отвърна младежът и натика юмруци в джобовете на белия си панталон. — Аз бях тръгнал в обратна посока, към носа.

„Това вероятно е станало броени минути след като Райън се раздели с мен“ — прецени Ребека, а на глас каза:

— Продължавайте, моля…

— Спря ме и попита дали оттам може да стигне до кърмата. Обясних му, че ако продължава в същата посока, скоро ще стигне до една врата в дъното на коридора.

— Имаше ли други хора наоколо?

— Не.

— Спомняте ли си колко беше часът?

— Малко преди поднасянето на храната.

— Нещо направи ли ви впечатление? Имам предвид походка, олюляване… Изобщо нещо, което да сочи, че мъжът ми е пийнал?

— Не — твърдо отговори морякът. — Беше си съвсем наред.

Очите й се разшириха. Най-сетне чу потвърждение на собствените си впечатления за поведението на Райън.

— А някой от детективите попита ли ви за състоянието на господин Морланд?

Хал се замисли, после поклати глава.

— Не, госпожо. Никой.

— Помните ли кой от двамата детективи ви разпитва? — попита с нарастващо вълнение Ребека.

— Мъжът, госпожо — отвърна без колебание той.

Настръхна. Онзи мръсник Уолтърс дори не си е направил труда да зададе на този човек един елементарен въпрос! А после е написал рапорта си по начин, който прикрива този очевиден пропуск!

— Тогава видяхте мъжа ми за последен път, така ли? — попита на глас тя.

— Да, госпожо.

— Доколкото разбирам, вие сте продължили пътя си по коридора… — подхвърли тя, изчака кимането му и добави: — Срещнахте ли някой друг, който да върви по стъпките на мъжа ми?

— Не.

— Може ли да се стигне до долната палуба и по друг път?

— Само откъм водата.

— Ясно — кимна тя. — А помните ли дали в онази нощ на борда е имало някой непоканен? Имам предвид човек, който нито е гост, нито е член на обслужващия персонал.

— Не помня такова нещо, госпожо. — Човекът помълча известно време, после добави: — Преди началото на приема на борда се появиха хора от някаква охранителна фирма и внимателно огледаха всичко.

— Така ли? — погледна го с интерес Ребека. — Знаете ли от кого са били изпратени?

— Не.

— Бихте ли ми показали точно откъде е минал мъжът ми в онази нощ? Искам да си припомня…

Хал замръзна на място.

— Само един поглед — примоли се. — Няма да ви отнеме и минута…

— Добре, госпожо — отстъпи с въздишка той.

Започнаха да се спускат по стълбите и Ребека усети как й прилошава. Какво си е мислил Райън в лабиринта на тези коридори? „Я се стегни! — заповяда си тя. — Трябва да мислиш само за непосредствените неща!“

Зад гърба й се разнесоха едва чути стъпки и тя рязко се обърна. Видя мургавото лице на млад латиноамериканец, който стреснато я погледна, а след миг колебание се обърна и изчезна в обратна посока.

— Кой беше този?

— О, това е Хуан, помощник на готвача — махна с ръка Хал. — По време на приема е бил в кухнята и едва ли е зърнал някого от гостите.

— Ясно — кимна Ребека, питайки се защо това момче бе тръгнало подир тях.

Пред вратата на пушалнята се поколеба. Не искаше да я видят от къщата на Уърлингтън, а и спомените й от това място все още бяха твърде болезнени. Целта на тази разходка беше просто да измери разстоянието от средната палуба и да прецени приблизително за колко време може да се стигне дотук.

— Мисля, че е достатъчно — извърна се тя към Хал. — Можем да се връщаме.

Семейство Уърлингтън се намираха в библиотеката с чаши за коктейл в ръце, гостуваше им Клей Дзалиън — новоназначеният главен координатор на предизборната кампания на Пол.

— Мисля, че шансовете ви са добри и с всеки изминат ден стават все по-добри — каза Клей и убедено поклати глава. — Цифрите показват, че скъсявате разстоянието между себе си и Брандън Тейлър. Негативните послания трябва да продължат и всичко ще бъде наред.

— А не трябва ли да използваме и позитивни? — попита Даяна, леко недоволна от телевизионните клипове, които разглеждаха в момента. — Може би е време да акцентираме върху намеренията на Пол по време на бъдещия мандат.

— Имаме достатъчно време и за това — отвърна Клей, пресегна се към сребърния поднос на масичката и пъхна в устата си една хапка с черен хайвер. — Много е вкусно! — промърмори той, преглътна и добави: — Вече ви казах, че идеята ми е да скъсим преднината на Тейлър с няколко процента. По този начин ще ги изнервим, а тежката артилерия зад него ще се замисли дали в крайна сметка Пол не е по-добрият кандидат.

— Все пак…

— Клей знае какво прави, скъпа — намеси се Уърлингтън.

Устните на Дзалиън се разтеглиха в доволна усмивка.

— На практика ние не можем и да мечтаем за по-добър пропагандатор от Ребека Морланд — подхвърли той. — Тя мъти водата на Тейлър по един наистина превъзходен начин! — Извърна се към Пол и добави: — Не разбирам защо не ми разрешаваш да подхвана по-здраво нейната теория за убийство. Мога да приготвя такива постановки, че Брандън Тейлър да изглежда като Джак Изкормвача в очите на обществеността!

— Не, това е нож с две остриета — поклати глава Уърлингтън. — Не искам война с Тейлър, особено сега, след като смъртта на Райън явно работи за мен.

— Това е така, нищо не може да се направи — доволно кимна Клей.

Даяна с мъка прикриваше отвращението, което изпитваше към този човек.

— Предпочитам да се придържам към версията за самоубийство — продължи Уърлингтън. — Тя ми се струва много добра: млад идеалист се отвращава от покровителя си и скача в морето, разкъсван от чувство за вина… Нека играем тази игра, докато тя ни носи полза?

Клей се извърна към Даяна, сякаш очакваше подкрепа от нея.

— Съгласна съм — нервно каза тя. — Не бива да придаваме прекалено голяма тежест на теорията за предумишлено убийство. Лично аз не виждам нищо лошо в идеята за нещастен случай.

— Но това не беше нещастен случай, а самоубийство! — натъртено рече Пол. — Точка по въпроса!

Даяна вдигна ръка към лицето си, подрънкването на гривните й беше единственият звук, нарушаващ внезапно настъпилата тишина.

— Ние с Пол сме твърдо убедени, че този млад адвокат сам сложи край на живота си — обърна се към Дзалиън тя.

— Ясно — кимна гостът, взе друга хапка и отпи от чашата си. — Между другото, открих един влиятелен член на партията, който не е особено очарован от Брандън Тейлър. Бихме могли да го привлечем на наша страна, въпреки че вие сте малко консервативни за вкуса му.

— Кой е той?

— Максуел Холмс — отвърна Клей.

Даяна усети как нещо я жегва, а по лицето й плъзва руменина. Дано Пол не забележи, примоли се мълчаливо тя.

— За какво ни е Холмс? — намръщено попита той.

— Доста влиятелни личности му дължат услуги — започна Дзалиън. — Не е лошо да го имаш за съюзник. Досегашните ми сведения за него са от втора ръка, но ако ми позволиш, с удоволствие ще го проуча по-отблизо.

— Зная, че участва в разни комисии — отвърна Уърлингтън. — Но не виждам с какво друго би могъл да ни е полезен.

— По собствените му твърдения той печели от сделки с недвижими имоти — подхвърли Клей. — Но аз съм чувал, че прави пари и от доста по-различни машинации.

Даяна слушаше със затаен дъх. Много й се искаше да се намеси и да каже на Пол да забрави за този човек, но не беше сигурна в гласа си. Беше се сближила с Холмс поради проклетата си сексуална незадоволеност, но сега ясно виждаше, че тази връзка може да разруши брака й. Колкото по-далеч стои Максуел от предизборната кампания на мъжа й, толкова по-добре!

Изчака известно време да се успокои, прочисти гърлото си и предпазливо подхвърли:

— Доколкото съм в течение, Максуел Холмс минава за умерен политик, а ние се нуждаем от най-консервативно настроените републиканци, поне засега… Да не забравяме, че доста от привържениците на Пол трудно биха приели човек като Холмс.

Съпругът й й хвърли един заинтригуван поглед и леко кимна с глава.

— Даяна е права. Нека не прибързваме, Холмс може да бъде използван на по-късен етап. Аз също мисля, че трябва да наблягаме на консерватизма. А когато си осигурим подкрепата на тази фракция в партията, вече можем да мислим и за маслиновото клонче, което уж сме готови да предложим на останалите фракции.

— Много добре — кимна Клей и се плесна по бедрото. — Този план ми се струва идеален.

Даяна с облекчение въздъхна и приближи чашата до устните си.

Икономът надникна през дискретно открехнатата врата и съобщи на Пол, че го търсят по телефона. Домакинът вдигна слушалката, послуша известно време и затвори.

— Защо не използваш телефона за разговорите, които споменахме? — извърна се към Дзалиън той. — Трябва да проверя нещо, няма да се бавя.

— Къде отиваш, скъпи? — пристъпи към него Даяна.

— На яхтата — отвърна Уърлингтън. — Има една работа, която не търпи отлагане.

18

Детектив Уолтърс спря колата си край една запустяла сграда в промишления район на Лос Анджелис и слезе. Минута-две по-късно се качи на задната седалка на сив седан без отличителни знаци, който изскочи иззад ъгъла и спря пред него. Общинският шериф Роланд Куентин тромаво отмести едрото си тяло да му направи място.

— Здрасти, Уолтърс — поздрави той. — Хубаво време, а?

— Наистина е хубаво, шерифе — с леко притеснение отвърна детективът.

Куентин беше известен с избухливия си нрав и той не можеше да усети настроението му в момента. Но, общо взето, двамата се разбираха добре.

Едрият мъж протегна ръка и потупа рамото на човека зад волана.

— Я се поразходи за десетина минути…

Помощник-шерифът слезе и се отдалечи.

— Снощи ме посети един приятел — започна Куентин. — Обещах да му дам последната информация относно следствието „Морланд“.

— Следствието върви добре — увери го Уолтърс. — Досега щях да съм го приключил, но госпожа Морланд продължава да захранва медиите с налудничавите си теории.

— Хубаво — промърмори шерифът. — Нося ти някои сведения, които ще ти помогнат да го приключиш веднага.

— Какви сведения? — с надежда го изгледа той. Отдавна му беше дошло до гуша от това разследване, а и Соловски го изнервяше.

— Твоето адвокатче Морланд, изглежда, е бъркало в буркана с меда на юридическата фирма „Тейлър“ — ухили се победоносно Куентин.

— Без майтап? — изненадано подсвирна Уолтърс.

— Няма майтап — тежко кимна шефът му. — Сведенията ми са абсолютно достоверни!

— Но нали Морланд е бил съдружник? — озадачено го изгледа детективът.

— Аха — кимна дебелият.

— От което следва, че ако беше жив, ние нямаше да се забъркваме, нали? Финансовите проблеми между партньорите се решават от гражданския съд.

— Така е. Но в случая може би щеше да се стигне до наша намеса, тъй като Морланд не е бил партньор през цялото време на присвояването… Ако го бяхме спипали да краде служебни пари като обикновен служител, положително щяхме да му предявим обвинение. Но това няма значение… Важното е, че вече разполагаме с мотив за самоубийството.

Уолтърс замислено потърка брадичката си.

— Но защо от фирмата съобщават за това чак сега?

— Може би защото доскоро не са били сигурни. Доколкото съм осведомен, имали са проблеми с приходите. Решили да си направят пълна ревизия и тогава открили, че липсват стотици хиляди долари…

— Това са големи пари! — отново подсвирна Уолтърс.

— Големи са.

— Но защо човек като него трябва да краде? Мисля, че адвокати с неговото положение печелят много!

— Това не ни интересува — сви рамене Куентин. — Важното е, че имаме мотив, който е принудил копелето да скочи в морето. Морланд краде от фирмата, усеща, че ще го пипнат, и избира най-лесния начин… Точка по въпроса!

— Ясно — отново потърка брадичката си Уолтърс. — А жена му знае ли за какво става въпрос?

— Съобщили са й веднага след смъртта му.

— Охо! — Възбудено светнаха очите на детектива. — Искам да видя физиономията на Соловски, като чуе това!

— Твоята партньорка още ли се съмнява? — обезпокои се шерифът.

— За известно време имах такова чувство — избягна прекия отговор Уолтърс.

— Жени — поклати глава Куентин. — Скръцни й със зъби, ако трябва… Но от теб искам веднага да приключиш с това следствие!

— Не очаквам повече проблеми с нея. Особено след тази нова информация…

— Дано е така — присви очи Куентин. — Тази жена нещо не ми харесва…

— Ще се оправя — обеща Уолтърс.

— Имай предвид, че ако Морланд се обърне към пресата, картинката може да изглежда и по-различно — предупреди го шефът му.

— По какъв начин?

— След телевизионното изявление на Брандън Тейлър никой няма да се учуди, ако нещо й се случи — показа острите си зъби шерифът. — Исках да кажа, че една психически нестабилна жена, която не приема смъртта на съпруга си, може да направи куп щуротии… — Очите му не се откъсваха от лицето на Уолтърс.

— Ясно — кимна той. — А на нас ще ни трябва някой умник, който да го поднесе по подходящ начин на медиите…

— Ти разбираш колко е ценна тази информация, нали?

— Ще свърши работа. С твое позволение ще уредя нещата и медиите ще получат каквото им е нужно. А няколко дни по-късно ще обявя и официалното ни заключение — Райън Морланд е извършил самоубийство.

— Добре си ме разбрал — кимна с усмивка Куентин.

Няколко минути по-късно шефът му потегли. Уолтърс гледаше след колата му и си мислеше, че наистина му е дошло до гуша от тази бъркотия около смъртта на Морланд. На всичкото отгоре Соловски отказваше да се вслуша в предупрежденията му. Ако не беше вдовица на Ранди, отдавна нямаше да носи униформа. Той се беше чувствал длъжен да й помогне, но вече край — престъпи ли чертата още веднъж, никой не може да я спаси.

Щом вдигна глава и видя Пол Уърлингтън над себе си, Ребека едва не падна по спираловидната стълба, по която току-що се беше изкачила.

— Какво си въобразявате, че вършите? — изсъска той и заплашително се наведе над нея.

С разтуптяно сърце тя се опита да намери най-невинния отговор:

— Исках да огледам яхтата ви още веднъж. Едва ли ще разберете, но именно тук видях мъжа си за последен път. — Брадичката й решително се вирна нагоре. — Бихте ме разбрали само ако имате представа какво е да загубиш любим човек.

Тези думи очевидно го хванаха неподготвен. Присвил очи, Уърлингтън се извърна към моряка, който я беше посрещнал, и процеди:

— Не каза ли, че тази жена ви е задавала странни въпроси?

Уплашеният човек кимна.

Ребека разбра, че хората от екипажа са предпочели да повикат шефа си.

— Не зная защо толкова се тревожите — с равен глас изрече тя. — Вече ви казах, че желанието ми беше да видя яхтата още веднъж и да попитам моряците, дали са забелязали нещо необичайно. Какво толкова е станало?

— Не мога да бъда любезен с хора, които нахлуват в частната ми собственост! — отвърна с хладен блясък в очите Уърлингтън. — Бих могъл да извикам и полицията!

— Доколкото си спомням, съответният параграф от закона е в сила само тогава, когато това става без разрешение — отвърна тя. — А аз поисках разрешение и го получих.

— Не желая да обсъждам тънкостите на закона с вас! — гневно повиши глас той. — Само ще ви предупредя, че работя с община Ориндж Каунти от много години и мога да се обзаложа на кого от двама ни ще повярват!

„Толкова е заслепен от могъществото си, че не се колебае да ме заплашва с връзките си със силите на реда“ — съобрази Ребека. За нея беше ясно, че Уърлингтън не би бил толкова разярен от присъствието й на яхтата му, ако нямаше какво да крие.

— Добре, можете да повикате лакеите си! — гневно вдигна глава тя. — А аз изгарям от нетърпение да видя заглавията в утрешната преса. Например това, за което се сещам в момента: ВДОВИЦАТА НА ЧОВЕК, УДАВИЛ СЕ СЛЕД ПАДАНЕ ОТ ЯХТАТА НА УЪРЛИНГТЪН, Е ХВЪРЛЕНА В ЗАТВОРА, ЗАЩОТО ПОЖЕЛАЛА ДА ВИДИ ЛОБНОТО МЯСТО НА СЪПРУГА СИ! — На устните й се появи подигравателна усмивка. — Какво ще кажете? Добра реклама за човек, който прави политическа кариера, нали? — Сложи ръце на кръста си и предизвикателно добави: — Хайде, какво чакате? Викайте копоите!

В очите на Уърлингтън се появи налудничав блясък и тя за момент си помисли, че ще я удари.

— И ти си инат като мъжа си! — изръмжа той. После се сепна, но вече беше късно.

Най-сетне бе успяла да го извади от равновесие.

— Значи признавате, че сте имали разногласия с Райън, така ли? — присви очи тя.

— Не съм казал нищо подобно! Забележката ми се базираше само на това, което съм чувал от други хора. — Обърна се, пристъпи към парапета и надникна надолу. — Това ли е лодката, с която дойде тази жена?

— Да, сър — отвърна младият моряк и хвърли кратък извинителен поглед към Ребека.

Тя му кимна.

Уърлингтън демонстративно дръпна ръкав, втренчи поглед в тежкия си златен ролекс и мрачно заяви:

— Давам ви една минута да напуснете собствеността ми!

— Веднага след като ви кажа какво мисля — гневно отвърна Ребека. — Не бях сигурна в подозренията си преди този несдържан изблик от ваша страна, но сега вече съм убедена, че наистина сте имали спор със съпруга ми. Спор за нещо важно, което ви е засягало лично. Какво беше то?

— Говорите глупости — ледено процеди той. — Нямам какво да крия.

— Не забравяйте, че след като Райън е открил нещо за вас, аз също мога да го сторя — хладно му се усмихна тя, после се обърна и започна да слиза по стълбата. Не след дълго излезе на кея и пое протегнатата ръка на Дърк, който я чакаше в лодката.

Седнала зад бюрото си в управлението, Соловски слушаше с удивление това, което Уолтърс й съобщи.

— Значи партньорите са открили кражбата и Ребека Морланд е била надлежно уведомена, така ли? — недоверчиво попита тя.

— Точно така — кимна с доволна усмивка Уолтърс. — Току-що приключих разговорите. Държах да чуя и тримата — Тейлър, Денисън и Евънс. Всички те официално потвърдиха, че злоупотребите са били дело на Райън Морланд.

Соловски отчаяно търсеше нещо, за което да се залови.

— Кой пръв ти каза това?

— Научих го от свой източник — сви рамене партньорът й.

Тя озадачено го изгледа. Този човек често й сервираше важна информация, получена бог знае откъде. Какви бяха тези тайнствени източници?

— Не разбирам защо госпожа Морланд не ми е казала нищо — промърмори.

— Защото е проклета лъжкиня, ето защо! Тази жена те направи на глупачка, Соловски! Ще разбереш това в момента, в който се отърсиш от шибаното си съчувствие към вдовицата!

Телефонът иззвъня и Уолтърс вдигна слушалката. Соловски бавно се облегна назад и със свита душа се опита да открие смисъла на всичко това. Когато Ребека Морланд я помоли за помощ, тя беше убедена, че тази жена разкрива душата си пред нея, че й е разказала всичко. Повярва й, защото прекрасно знаеше какво е да изгубиш съпруг. Нима наистина се е оставила да бъде заблудена, както твърди Уолтърс? Нима Ребека Морланд се опитва да я използва?

Той остави слушалката и ехидно подхвърли:

— Чакам да чуя какво ще кажеш за любимата си госпожа Морланд!

Чувствайки се предадена и унизена, тя избягваше погледа му. Ужаси се при мисълта, че е рискувала прехраната си заради една жена, която умишлено злоупотребява с доверието й. Почувства се виновна, като си представи на какви страдания бе готова да изложи децата си.

„Тук е прекалено топло — рече си объркано тя. — Трябва да обмисля някъде другаде създалата се ситуация.“ Грабна чантата си, промърмори за някакъв час при педиатъра и решително тръгна към вратата.

— Ще ти се обадя по-късно — подхвърли през рамо.

Ребека постепенно се успокои. Вече беше сигурна, че Уърлингтън знае нещо за смъртта на мъжа й. За миг й хрумна да отиде право в шерифската служба на Марина дел Рей, но после веднага се запита какво може да докаже. Отказът на собственика да разпита екипажа на яхтата му съвсем не означаваше съучастие в убийството на Райън.

„Продължавай да разследваш това, с което разполагаш — напомни си тя. — Търси нещо общо между хората, които очевидно не казват истината. Глория спомена, че бившата съпруга на Джон Евънс живее в Коста Меса — на две крачки оттук. Защо не опитам да поговоря с нея?“

Набра номера на информацията в Ориндж Каунти и бързо получи адреса на Синди Евънс. Коста Меса беше малко градче навътре в сушата, на няколко километра от Нюпорт Бийч. За разлика от богаташите, които обитаваха крайбрежната ивица, там живееха предимно хора от средна ръка.

Петнадесет минути по-късно спря пред жилищен комплекс на една тиха и малко занемарена уличка. Блоковете не се охраняваха и тя пое между два от тях — еднакви като близнаци, боядисани в зелен цвят.

Натисна звънеца на един апартамент в блок номер 8 и вратата със скърцане се отвори. На прага се появи слаба млада жена с кестенява коса, вързана на хлабава конска опашка.

— Вие ли сте Синди Евънс, бившата съпруга на Джон? — попита Ребека.

— И какво, ако съм? — Жената предизвикателно сложи ръце на кръста си.

— Мъжът ми Райън Морланд беше негов партньор. Може ли да поговорим? Важно е…

— Ами… Добре… — Жената откачи веригата на вратата.

Ребека влезе в смайващо тясното апартаментче. В един от ъглите имаше диван, срещу него вдигаше шум включен телевизор. Помещението представляваше комбинация между дневна и трапезария — нещо често срещано в калифорнийските жилищни блокове.

— Съжалявам за съпруга ви — промълви домакинята, която очевидно се чувстваше неудобно и не знаеше какво да каже.

— Благодаря — сдържано кимна посетителката.

— Седнете ей тук, на дивана — рече Синди, после забързано събра няколкото разтворени книги и ги пусна на пода. — Уча за медицинска сестра и тъкмо се опитвах да си подготвя домашното — поясни.

— Колко сте млада! — прошепна Ребека. Трудно можеше да си представи това момиче като съпруга на Джон Евънс. — Очаквах да сте по-възрастна…

— О! — леко се изчерви Синди и докосна скулите си. — С грим изглеждам по-възрастна… — Придърпа един стол от кухненската маса и се настани насреща й.

С известно неудобство Ребека промълви:

— Синди, дойдох при вас за помощ…

— За помощ ли? — сбърчи вежди младата жена. — Госпожо, Джон ми дължи един куп пари! Мисля, че аз имам нужда от помощ!

Стресната от това гневно избухване, тя внимателно я изгледа.

— Колко ви дължи Джон?

— Повече от петдесет бона!

— Петдесет хиляди долара?! — изненадано я погледна Ребека.

— Точно така.

— Но това са много пари!

— По време на брака ни имахме една къщичка, която той продаде и прибра чека за цялата сума — поясни жената, въздъхна и унило добави: — Дължи ми половината от нея и издръжка за две години… Работих като луда, за да го издържам, докато завърши право. Ако ми беше дал поне тези пари, сега нямаше да живея в подобна дупка! — Скочи на крака и нервно започна да подрежда вещите по масата, сякаш това щеше да промени нещата.

— Нима не ви изпраща никакви пари? — учудено попита Ребека, питайки се за какво, по дяволите, харчи парите си тоя тип.

— Отдавна не го е правил — кимна отчаяно Синди. — Все ме залъгва, че скоро нещата му щели да потръгнат и щял да вземе големи премии… — В сините й очи имаше отчаяние: — Вие случайно не знаете ли нещо по този въпрос?

— Не, съжалявам.

— По дяволите! — гневно възкликна Синди. — Значи пак е затънал, копелето му с копеле!

— Какво искате да кажете? — попита я със свито сърце.

— Хазарт.

— Какво?!

— Това му е проблемът на Джон — поясни момичето. — Заради него и се разведохме.

— Не знаех, че Джон обича хазарта.

— Повече от всичко на света — въздъхна бившата му съпруга и се сви на стола си. — Напуснах го, защото непрекъснато обещаваше да престане, но нямаше сили да го стори. Дължахме пари на всички. След развода бях принудена да се обърна към съда и да обявя несъстоятелност.

— Много съжалявам — объркано промълви Ребека. Беше безкрайно изненадана от това, което научи. После се сети нещо и рязко вдигна глава: — А вуйчо му знаеше ли?

— Да — кимна момичето. — Затова го взе във фирмата си. Джон твърдеше, че ако има добре платена работа, ще зареже комара и ще изплати дълговете си.

— Поне опита ли се да го направи?

— Мисля, че да, поне в началото. Но от свои познати в „Анонимни комарджии“ съм чувала, че човек много трудно се отказва от този порок.

— Познавате ли Брандън Тейлър, вуйчото на Джон?

— Лично не, но Джон непрекъснато говореше за него. Съвсем наскоро ми се похвали, че щял да поеме всичките дела и правомощия на вуйчо си, тъй като той ставал сенатор във Вашингтон. Затова да съм имала още малко търпение…

„Дали Катрин знае за плановете на Джон?“ — запита се Ребека и се обърна към жената:

— Имате ли представа за другите дългове на Джон, освен вашите петдесет хиляди?

— Не — поклати глава момичето. — Но положително са стотици хиляди. Когато играе комар, изобщо не знае какво прави… Винаги е сигурен, че големият удар го чака зад ъгъла.

Ребека усети как пулсът й се ускорява. Беше почти сигурна, че е открила кой е задигнал парите от кантората на Брандън.

— Какво друго ви каза за фирмата Джон?

— Ами… Обича да се хвали с големите си клиенти, вероятно защото иска да ме накара да съжалявам… Но прави това рядко, обикновено се оплаква, че го товарят с много работа… — Погледна с надежда Ребека. — Мислите ли, че можете да ми помогнете да получа малко пари? Напоследък съвсем съм го закъсала.

— За съжаление аз също имам доста проблеми — поклати глава тя. — Не само с Джон и Брандън Тейлър, но и с третата им съдружничка — Катрин Денисън.

— Джон ми е говорил за нея — отвърна с разбиране Синди. — Според неговата терминология била страхотна мръсница!

На това Ребека нямаше какво да каже и предпочете да зададе следващия си въпрос:

— А споменавал ли ви е за мъжа ми?

Синди се поколеба, сведе очи и кимна с глава.

— Да. Наричаше го „задник“.

Изненадано я погледна. Никога досега не беше чувала подобно определение за Райън.

— Друго? — попита.

— Няма друго, все такива неща…

Ребека направи опит да се съсредоточи върху причините, които я бяха довели тук.

— Джон споменавал ли е пред вас имената на Пол Уърлингтън и Максуел Холмс?

— Не — отвърна след кратък размисъл тя. — Мисля, че не…

Очевидно това беше всичко, което можеше да научи от младата жена. Бръкна в чантата си, намери една визитка и написа номера на домашния си телефон на гърба.

— Благодаря за времето, което ми отделихте, Синди. — Изправи се и й подаде картичката. — Моля ви, обадете ми се, ако си спомните още нещо.

— Добре — кимна с въздишка тя. В очите й имаше сълзи. — Не можете ли да направите нещо, за да си получа парите? Наистина не издържам повече!

— Ще се опитам. Но не съм сигурна, че Джон ще ме послуша.

— Все пак опитайте! — проплака Синди. — Всеки момент ще пристигне сметката за обучението ми, а аз нямам нито цент!

Ребека се поколеба, после попита:

— И още нещо… Нервен ли беше Джон? Често ли избухваше?

— Разбира се — кимна Синди. — Кой мъж не побеснява?

— А посягал ли ви е? — Следеше внимателно реакциите на другата жена.

Тя сведе поглед към краката си и леко сви рамене.

— Не искам да говоря за това…

„Дали човек, който бие жена си, е способен на хладнокръвно убийство? — трескаво се запита Ребека. — Статистически погледнато — сигурно…“

— Да сте го чули да се заканва на някого? — попита.

— Всеки побеснява… — колебливо отвърна младата жена.

— Заканвал ли се е пред вас да убие мъжа ми? — тихо попита Ребека, без да откъсва поглед от очите й.

Синди объркано мълчеше.

— Искам да разбера дали Джон е споменавал, че иска… мъжът ми да престане да се пречка на пътя му — добави.

— Веднъж каза, че много иска да се отърве от мъжа ви и от Катрин Денисън — колебливо отвърна тя. — Фирмата в крайна сметка е на вуйчо му и той изпитваше опасения, че господин Морланд и Катрин се опитват да го изтласкат на втора линия… Можете да си представите как се е чувствал, нали?

Ребека не отговори, а само въздъхна и сви рамене.

— Добре, още веднъж ви благодаря.

Как ли ще се почувства Катрин, когато разбере, че е следващата жертва в списъка на Джон, запита се тя. Този тип умишлено подчерта пред нея, че Катрин е била изключително вбесена от Райън. Сигурно по този начин е искал да отклони вниманието й от себе си. Ако това е вярно, цялата му история за отношенията между Катрин и Райън може да се окаже лъжа… Усети как започва да мисли за Катрин по малко по-различен начин, но заедно с това нарастваше увереността й, че Джон е замесен в убийството на съпруга й.

19

Ребека погледна листчето в ръката си, после отново вдигна глава към неугледната двуетажна къща. Адресът беше същият, номерът съвпадаше. Беше изненадана, тъй като очакваше, че Джон ще живее на някое по-хубаво място. Но може би това беше от онези къщи, които само отвън изглеждат зле. Защото кварталът не беше лош — малко встрани от Олимпийския булевард, съвсем близо до Ла Чинега. Останалите къщи наоколо бяха спретнати и добре поддържани, с хубави градини.

Натисна звънеца и зачака. Дали хазартът няма пръст в занемарения външен вид на този дом, запита се тя, спомнила си разговора със Синди.

— Кой е? — извика някой отвътре, след като тя беше натиснала звънеца още два пъти.

Гласът несъмнено принадлежеше на Джон, но звучеше някак уплашено.

— Ребека Морланд — отговори тя.

Вратата рязко се отвори.

— Какво търсиш тук?

— Искам да говоря с теб!

— Май имаш лошия навик да се изтърсваш без предупреждение! Защо не използваш телефона да си уредиш среща като нормалните хора?

— Защото това, което се случи на мъжа ми, не беше нормално! — отвърна тя, после го отмести и влезе в антрето.

— Хей, какво си въобразяваш, че правиш? — извика Джон, после предпазливо надникна навън и огледа улицата.

— Очакваш ли някого?

— Да, не… — заекна той. — Всъщност това не е твоя работа!

Ребека направи няколко крачки навътре и изненадано спря. Обзавеждането в малката дневна сякаш бе дар от Армията на спасението: вместо пердета на прозорците бяха опънати спални чаршафи.

— Казвай за какво си дошла — неспокойно изрече Джон.

— Няма ли да ме поканиш да седна?

Той махна с ръка към един стол и повтори:

— Хайде, казвай защо си тук!

— Получих някои доста интересни сведения…

— Какви? — присви очи той.

— Първо, че преди време си бил женен…

— Как разбра? — леко поруменя той.

— О, имам си начини…

— Значи вече можеш да разбереш защо живея в тази дупка — горчиво въздъхна. — Трябваше да покривам огромни разходи, а разводът ме върна на нулата… И все още плащам като луд. — Започна да крачи напред-назад.

— Лъжеш. Стана така, че съвсем наскоро бях на гости на Синди, бившата ти жена…

Джон рязко се извъртя, на лицето му бе изписана тревога.

— Тя твърди, че й дължиш петдесет хиляди долара! Била принудена да обяви банкрут.

— Тази жена е…

— Каза още, че си отчаян комарджия, който дължи огромни суми на хора със съмнителна репутация! — прекъсна го с решителен тон Ребека. — От онези, които без колебание биха ти строшили капачките на коленете!

Лицето му стана мораво, по челото му избиха ситни капчици пот.

— Бившата ми жена ме мрази! Би казала всичко, за да ме очерни!

Ребека се изправи, гласът й прогърмя в тясното затворено помещение:

— Според мен ти си откраднал парите на фирмата! А след това си блъснал мъжа ми от онази яхта и си му приписал кражбата!

— Не! — извика той и разтърси глава. — Това не е истина!

— Защо го уби? Защото е разкрил далаверите ти, нали? Или защото се страхуваше, че не можеш да го обвиниш безнаказано?

— Това са пълни глупости! — гневно извика той.

— Толкова много ли мразеше Райън? — Гласът й изтъня, превръщайки се в писък.

— Ти си луда! Мъжът ти се самоуби, но ти просто не можеш да се примириш с този факт!

— Не! — Стрелна го с гневен поглед. — Ти си бил бесен на Райън, ревнувал си го! Синди твърди, че си планирал да поемеш делата на вуйчо си, за да печелиш тлъсти премии. Казал си й дори, че възнамеряваш да заемеш кабинета на Брандън. Но присъствието на Райън е пречело на плановете ти, нали? Затова ли го уби? — Пое си дъх и без да му дава възможност да реагира, бързо добави: — От колко време си планирал отстраняването на мъжа ми?

— Ребека, ти просто не се чуваш какво говориш! — Джон изправи рамене, очевидно успял да възвърне част от самообладанието си. — Според мен смъртта на съпруга ти се е отразила зле на душевното ти състояние.

— Нима ще отречеш, че мразеше Райън? — не му обърна внимание тя.

— Ненавиждах го и вече ти признах това! — гневно отвърна мъжът. — Той и Катрин ми пречеха да заема полагащото ми се място във фирмата на вуйчо! Но това съвсем не означава, че съм убивал когото и да било! — Енергично разтърси глава. — А ти се държиш като невменяема!

— Нима ще отречеш, че си комарджия? — извика Ребека.

— Не — сведе очи той. — Признавам, че на даден етап имах такъв проблем. Но сега всичко е под контрол.

— Тогава защо живееш в тази дупка?

— Вече ти казах — изплащам страшно много сметки… — Брадичката му се вирна, в гласа му се появи нотка на тържество: — Но съвсем скоро ще купя един страхотен апартамент на булевард „Уилшайър“!

— Вероятно с премиите от делата на Райън, нали?

— Все някой трябваше да поеме тези дела — присви очи Джон. — Но ти само си приказваш. Нямаш доказателства за нищо.

— Излъга ме за отношенията между Катрин и Райън, нали?

— Това ли била работата? — Насмешливо се усмихна той, тръсна глава и добави: — Не, скъпа. Казах ти истината.

Ребека изпита толкова силно желание да се нахвърли върху него, че чак се изплаши. Но умът й продължаваше да работи. Как и къде се вместваха далаверите на Джон в онова, което очевидно криеше Уърлингтън? Какво общо имаше между Джон и Холмс? Искаше й се да го попита, но се сдържа. Нещата бяха прекалено объркани.

— Би ли си тръгнала, ако обичаш? — насмешливо я изгледа Джон. — Нямам какво повече да ти кажа.

— Добре, ще си тръгна — стисна зъби тя. — Но пак ти повтарям, че ще разбера защо ме лъжеш и каква е истината за изчезналите от фирмата пари. Тогава наистина ще загазиш!

Обърна се, изтича към входната врата и с всичка сила я затръшна след себе си.

На другата сутрин, уморена и в отвратително настроение, Ребека се качи в колата си и напусна паркинга на банката „Сенчъри Хил“. Беше станала рано и след доста продължително ровене в семейните снимки най-сетне бе успяла да открие това, което й трябваше: фотография на хората от юридическата фирма, направена по време на някакъв пикник.

С тази фотография и с банковата книжка от куфарчето на Райън тя потегли за банката. Предварително подготвената й версия гласеше, че се опитва да открие един свой клиент, който си забравил книжката по време на служебен разговор между двамата.

Отговорът на банката беше точно такъв, какъвто се бе опасявала: те нямат право да дават информация за клиентите си без съдебно разрешение или нотариално заверено пълномощно.

Ребека показа снимката на един от банковите служители с молба да й каже дали притежателят на сметката е сред хората там, но човекът категорично отказа да й отговори.

Постепенно си даде сметка, че ще трябва да покаже книжката на партньорите във фирмата на мъжа си, но при тази мисъл кожата й моментално настръхна. Ако Джон бе замесен в кражбата, той категорично щеше да отрече, че има нещо общо с този документ. За момент обмисли, а после отхвърли идеята да поговори насаме с Брандън. Вече не вярваше на този човек. Не… Ще трябва да потърси друг начин, за да разкрие собственика на тази сметка…

Люси беше седнала на стъпалата и я чакаше. Помогна й да пренесат покупките и Ребека й разказа за това, което се беше случило в банката.

Влязоха в кухнята и се заеха да разпределят продуктите.

— Радвам се, че най-сетне започна да пазаруваш като хората — закачливо се усмихна приятелката й.

— Свърши ми кафето. — Сви рамене тя и хвърли поглед на часовника си. — Подранила си… Какво стана със Зои Олин? — След неуспешния си опит да говори със счетоводителката бе приела предложението на Люси да опита вместо нея.

— За съжаление пълен провал — унило поклати глава младата жена.

— Какво стана? — попита със свито сърце Ребека.

— Нищо. Просто не можах да говоря с нея.

— Не ти отвори, така ли?

— Не — поклати глава Люси, насочила цялото си внимание към кафемашината. — Няма я изобщо…

— Искаш да кажеш, че се е изнесла? — зяпна от изненада Ребека.

— Точно така — кимна приятелката й. — Преди два дни, посред нощ. Хазяинът й е бесен, защото не си е платила наема.

— Не разполагаме ли с някаква друга информация за нея? Банкова сметка, нов адрес?

— Не — рече Люси и й направи знак да й подаде кутията с кафе. — Според хазяина тя си плащала наема в брой и често закъснявала. По тази причина не бил особено обезпокоен. Направило му впечатление, че не излиза абсолютно никъде и през цялото време си стои в апартамента.

Изпитала чувството на боксьор, получил внезапен удар в слънчевия сплит, Ребека бавно се отпусна на близкия стол.

— По дяволите! Много се надявах, че Зои ще се съгласи да говори с нас.

— Знам — кимна Люси. — Питам се дали съдружниците не знаят новия й адрес? След като е в платен отпуск, трябва да й пращат чекове, нали?

— Така е — отвърна й и с въздишка добави: — Джон и преди не пожела да ни даде информация, а камо ли сега, след като го нарекох убиец…

— На хубави съдружници се е насадил Райън, няма що — кимна Люси и сложи чаши на масата.

— Правят всичко възможно да ми пречат.

— Позициите на Брандън и Джон са ясни, но какво ще кажеш за Катрин? Нали не те посрещна чак толкова зле?

— Като имам предвид характерчето й — даже много добре — отвърна с крива усмивка Ребека.

— Защо не опиташ още един разговор с нея?

— Може би ще го направя. Но ще я потърся у дома.

— Знаеш ли къде живее?

— Да, в Манхатън Бийч. Веднъж ходихме на вечеря у тях. Проблемът е там, че тази жена работи като луда и един бог знае по кое време се прибира.

Люси приключи с приготвянето на кафето и натисна копчето на машината.

— А защо не опиташ да я хванеш преди работа?

— Това е идея. Зная, че всяка сутрин тича. Ще стана рано и… — изведнъж млъкна и поклати глава.

— Не се притеснявай, нещата ще се оправят — усмихна й се ободрително приятелката й.

Ребека кимна, погледна часовника си и каза:

— Я по-добре да се залавяме за документите, които носиш.

— Между другото, Труди пита за теб. Не знам какво да й кажа.

— Изоставам с нещата, които й обещах да свърша. Но ти поне знаеш, че почти цялото си време използвам в търсенето на убиеца. — Прехапа устни, помълча малко, после добави: — Май ще е по-добре да й кажа да си търси друг юрист.

— Сигурна съм, че ще те разбере — въздъхна Люси. — Едва ли някой от колегите знае цялата история, но те четат вестници и имат представа какво ти е. — На устните й се появи усмивка. — Надпреварват се да ти пращат поздрави, щом разберат, че идвам да те видя.

— Предай им моите благодарности — промълви Ребека.

Чувстваше се ужасно, че е разочаровала Труди и клиентите си, но търсенето на истината относно смъртта на Райън беше далеч по-важно. Беше твърдо решена да открие убийците му и да ги предаде в ръцете на правосъдието. Нищо друго нямаше значение.

Макар да бе получила уверенията на детектив Соловски, че след като Уолтърс си изми ръцете по делото „Морланд“, тя ще продължи разследването сама, Ребека искаше да се свърже с нея и да й съобщи новите неща, които бе успяла да открие. Остави няколко послания в службата й, но тя не се обаждаше.

В крайна сметка реши да отиде до участъка просто защото не знаеше как другояче да се свърже с нея. Може би ще успее да я изведе за няколко минути навън, далеч от онзи навъсен тип Уолтърс. А дори и да не успее, Соловски все пак ще разбере, че трябва да поговорят. И може би ще й даде домашния си телефон или пък ще измисли нещо друго.

Паркира пред шерифската служба на Марина дел Рей и влезе в сградата. Отиде направо в общото помещение, където се намираше бюрото на Соловски.

— Какво желаете? — намръщено я изгледа Уолтърс.

По дяволите! Тоя тип беше тук, освен това дори не направи опит да се държи любезно!

— Бях наблизо и реших да намина — отвърна Ребека, обърна се към Соловски и добави: — Искате ли да изпием по едно кафе?

— Не мога — без да я погледне, промърмори жената детектив и продължи да пише.

Ребека остана изненадана от поведението й.

— Между другото, госпожо Морланд — изгледа я намръщено Уолтърс, — трябва да ви уведомя, че приключвам разследването на обстоятелствата около смъртта на съпруга ви.

— Страхувам се, че не ви разбирам — отвърна тя и отново погледна към Соловски, но жената упорито отказваше да вдигне глава. Усети, че нещо не е наред.

— Открихме мотива, който търсехме — злорадо я изгледа Уолтърс.

— Така ли? — попита със свито сърце.

— По всичко личи, че вие сте подбирали информацията, която споделихте с нас — поясни той. — Току-що научихме, че съпругът ви е бил заловен да отклонява средства от фирмата, а вие сте били в течение на тази информация още от самото начало. Но не си направихте труда да я споделите с нас.

— Ами… — За момент просто не знаеше какво да каже. Вече й стана ясно защо тези двамата я гледат като заразноболна. — Не я споделих, защото не повярвах на нито дума от нея. А сега вече съм сигурна, че Райън е станал жертва на шантаж, мога да ви кажа и името на човека, който го е направил. — После им разказа всичко, което бе научила от бившата съпруга на Джон Евънс.

Лицето на Уолтърс остана безизразно.

— Госпожо Морланд, може би ще се изненадате, но ние работим върху доста други неща извън следствието за смъртта на мъжа ви — хладно изрече той. — А след като получихме информация относно мотивите, които са го накарали да скочи в океана, ние сме длъжни да приключим това следствие с мнение за самоубийство!

— Не бива да го правите! — прошепна, усетила как тялото й се вледенява от ужас. — Моля ви! Нещата вече се изясняват! Защо поне не…

— Решението вече е взето, госпожо Морланд! — прекъсна я с вдигната ръка Уолтърс. — Следствието е приключено. Единственото, което можем да ви посъветваме, е да си намерите добър адвокат!

С тези думи детективът разтвори някаква папка.

— Моля ви! — простена Ребека, обръщайки се директно към Соловски. — Не правете това! Разполагам с нова информация, която променя всичко!…

— Съжалявам, госпожо Морланд — поклати глава тя. — Нищо не мога да направя. — После стана, взе някаква папка и напусна помещението.

Ребека гледаше след нея със зяпнала от изненада уста. Как да ги накара да я изслушат? Огледа се и видя очите на доста хора, приковани в нея. Нима всички я мислят за смахната?

Напусна участъка прегърбена, сякаш понесла целия враждебен свят върху раменете си. Партньорите на Райън бяха обещали да не споменават на никого за кражбата, но явно бяха нарушили дадената дума. И тримата? Или само един от тях?…

20

Новината за присвояването, което беше извършил Райън, се появи първо в пресата, а след това я подхванаха радиото и телевизията.

Ребека имаше чувството, че е попаднала в някакво странно увеселително влакче, разтърсвано от емоции. В един момент изпитваше дълбок срам и не смееше да гледа хората в очите, сигурна, че всички смятат съпруга й за обикновен крадец. В следващия я обземаше силен гняв, придружен от парливата решимост да опровергае тези обвинения. За жалост люшкането между двете състояния заплашваше да изцеди силите й докрай.

В крайна сметка стигна до решението да направи нещо, каквото и да е то. В противен случай имаше опасност да се парализира от бездействие и да обърне гръб на разследването.

Стана рано и потегли по магистралата за Марина дел Рей с надеждата да стигне до Манхатън Бийч преди обичайните сутрешни задръствания. Излезе на булевард „Кътлър“, после пое по панорамния път, по който най-бързо щеше да стигне до дома на Катрин. Дано да не я изпусне…

Между Марина дел Рей и Редондо Бийч се простираше дванадесеткилометрова ивица от прекрасни плажове, които бяха общинска собственост. Най-хубавите терени, разположени около Хермоза Бийч и Манхатън Бийч, вече струваха цели състояния, тъй като все повече градски жители искаха свое късче от красивата калифорнийска природа.

Лесно откри адреса на жилището й и натисна звънеца на модерна къща с изглед към морето, намираща се в района на Странд. Никой не отвори. Реши, че Катрин все още не е приключила с джогинга, и седна на ниската ограда встрани от бетонната пътечка, по която хората бягаха за здраве, караха велосипеди или ролкови кънки.

Утринният въздух беше все още хладен, а небето — покрито с облаци. Въпреки ранния час цареше доста голямо оживление. През няколко минути Ребека ставаше и енергично се раздвижваше, за да се стопли.

В далечината най-сетне се появиха двама души. Поне от разстояние жената й заприлича на партньорката на съпруга й. Няколко минути по-късно Катрин и придружителят й стигнаха до мястото, където седеше Ребека.

Катрин беше облечена в марков екип, русата й коса бе скрита под шапка с козирка.

Мъжът с нея наближаваше тридесетте — висок и слаб, с кестенява коса и открито лице. „Доста е привлекателен — призна в себе си Ребека. — Дали е гадже, или просто съсед на Катрин?“

— Здрасти! — подвикна тя.

Другата жена очевидно се изненада от появата й и за момент не беше в състояние да промълви нито дума. Вероятно това й се случваше за пръв път, отбеляза с горчива ирония Ребека.

— Аз съм Тони Некосия — рече високият мъж, усмихна се и й подаде ръка, очевидно решил да им помогне да излязат от неловкото положение.

— Приятно ми е — отвърна на усмивката му Ребека и пое ръката му.

— Случило ли се е нещо? — рязко попита Катрин.

— Да — кимна тя. — И бих желала да го обсъдим на спокойствие, далеч от всякакви офиси. — Очакваше, че след тези думи Катрин ще се извини пред партньора си в бягането и двете ще останат насаме.

Но другата жена измъкна снопче салфетки от джоба на анцуга си, попи потта от лицето си и кимна:

— Слушам те.

Ребека се поколеба, хвърли кос поглед към Тони и подхвърли:

— Не съм сигурна, че ще искаш и някой друг да го чуе…

— Нека аз преценя това — нетърпеливо махна с ръка тя.

Лишена от избор, Ребека сви рамене и започна:

— Открих някои не особено приятни неща за партньора ти Джон Евънс и реших, че трябва да ги чуеш… Според мен те хвърлят важна светлина върху кражбата във вашата фирма, особено след това, което се пише в медиите… — Замълча, предлагайки й последен шанс да запази поверителния характер на информацията.

Но другата жена само я изгледа и кимна:

— Продължавай.

„Е, хубаво — рече си Ребека. — След като на теб не ти пука, защо трябва да ми пука на мен?“

— Преди два дни се срещнах с бившата съпруга на Джон — обяви тя.

— Бивша съпруга? — повтори Катрин, а в големите й лешникови очи се появи изненада.

— Да — отвърна Ребека. — По неизвестни причини Джон не е искал да се знае за брака му. Във всеки случай бившата му съпруга, която се казва Синди Евънс, има доста сериозни оплаквания от него… След развода Джон задигнал всичките пари от продажбата на семейното жилище и все още й дължи петдесет хиляди долара.

— На твое място не бих приемала за чиста монета обвиненията на една бивша съпруга, Ребека. — Гласът на Катрин прозвуча нетърпеливо и рязко. — Такива жени обикновено имат стари сметки за разчистване.

Макар и изненадана от реакцията й, Ребека продължи да разказва — за страстта към хазарта на Джон, за вероятните му дългове.

— Според мен той има далеч по-основателен мотив за присвояване на пари от фирмата — заключи.

Седнала на бетонния парапет, Катрин развързваше връзките на маратонките си.

— Разполагаш ли с преки доказателства за всичко това? — попита.

— Не — призна тя. — Но никой не ми позволи пряк достъп до счетоводството на вашата фирма.

— Но аз не мога да обвиня партньора си в кражба просто ей така — щракна с пръсти Катрин. — За това са нужни доста повече доказателства от обвиненията на бившата му съпруга.

— Точно това е причината да съм тук — отвърна Ребека. — Надявам се ти да извършиш проверката, просто защото Райън е мъртъв и не може да се защити, а Брандън положително ще направи опит да прикрие племенника си.

— Май пропускам нещо — промърмори другата жена, свали шапката си и прекара пръсти през косата си. — Нали ти казах, че вече проверих нещата около липсващите суми? Резултатите от тази проверка ме задоволяват напълно. А на теб ти бяха показани всички документи, които доказват вината на съпруга ти.

— Момент! — спря я Ребека. — Вие с Брандън отказахте ревизия от независим експерт и аз бях принудена да се задоволя с това, което ми давате. Но във въпросните документи имаше доста задраскани редове и за опитен юрист като теб не е трудно да разбере, че вероятно става въпрос за подправяне.

— Едва ли някой е предполагал, че ще ме излъже толкова лесно! — гневно повиши тон Катрин. — Страхувам се, че не мога да направя нищо, без да получа доказателства за твоите твърдения!

Ребека се смая от това отношение.

— Нима не виждаш, че разкритията за Джон променят всичко? — попита. — Вероятно е дължал стотици хиляди на хора, които са готови на всичко, за да си получат парите обратно. От друга страна, няма никакви следи от парите, които мъжът ми уж е присвоил. Няма тайни банкови сметки, няма скъпи покупки. Стотици хиляди долари не могат да се изпарят във въздуха, просто ей така!

— Изобщо не възнамерявам да обсъждам с теб въпроса за местонахождението на тези пари! — отсече Катрин. — А що се отнася до Джон, той получава шестцифрена заплата и спокойно би могъл да си позволи да проиграе част от нея на комар, след като това му харесва. — Равнодушно повдигна рамене. — Но това не е моя работа.

— За бога, Катрин! — отчаяно извика другата жена. — Нима не разбираш, че ти соча логическата връзка между изчезналите средства и комарджийската слабост на Джон? Нима отказваш да приемеш, че той би могъл да убие Райън, за да прикрие кражбите си?

— Не става въпрос за обстоятелствата около смъртта на Райън! — твърдо отсече Катрин. — Отнася се за слухове и догадки, от които страда не само репутацията на фирмата, но и предизборната кампания на Брандън!

— Никакви избори и никакви репутации не могат да бъдат по-важни от доброто име на Райън и истината около смъртта му! — гневно извика Ребека. — Не може в името на някакви тънки сметки да оставиш убийците ненаказани! — Пое дълбоко дъх и отчаяно добави: — Нима няма да извършиш тази проверка, дори и само по морални съображения?

Тук за пръв път от началото на разговора се намеси Тони:

— Катрин, струва ми се, че Ребека повдига доста интересни въпроси. Не можеш ли да извършиш тази проверка без знанието на Джон?

Младата жена забеляза гневния поглед, който му хвърли Катрин. Явно не му позволяваше да се бърка в делата й. Но тази неочаквана помощ й даде нови сили.

— Наистина ще ти бъда благодарна, Катрин — умолително изрече.

Катрин помълча известно време, после неохотно кимна:

— Е, добре. Ще видя какво мога да направя. Разбира се, ако изобщо има какво да се прави.

— Само това искам от теб — усмихна се Ребека.

— Отивам да се преоблека, защото закъснявам за работа — сухо приключи разговора другата жена, обърна се и влезе в къщата.

Ребека се усмихна на Тони и махна с ръка за сбогом. Той й отвърна с окуражаващо намигване. „Какъв добър човек — рече си с въздишка тя. — Какво прави с жена като Катрин?“

В пет и половина следобед Ребека вече бе заела позиция пред кантората на „Тейлър, Денисън & Евънс“. Озадачена от нежеланието на Катрин да се разрови в пороците на партньора си, тя стигна до решението, че трябва да го стори сама. На седалката до нея имаше книжна торба със сандвичи, чипс, бонбони и термос с горещо и силно кафе.

Беше взела колата на Люси — една раздрънкана барака, но в нея имаше всички шансове да остане незабелязана от Джон.

Беше облякла един от старите екипи за бягане на Райън, топъл и удобен. Беше обула маратонки. Макар да смяташе, че я очаква досадно висене в колата, все пак реши, че трябва да е готова за всякакви изненади.

Черното порше на Джон най-сетне изскочи от подземния гараж на сградата. Видяла в каква дупка живее този човек, Ребека стигна до заключението, че част от комарджийските заеми са били използвани за тази скъпа кола, просто защото Джон Евънс държеше да изглежда преуспяващ адвокат в очите на околните. А ако изобщо се среща с жени (нещо, в което тя силно се съмняваше), той едва ли ги канеше в дома си.

Пропусна две-три коли между себе си и поршето, после натисна газта. Беше си сложила слънчеви очила — от онези, които променят цвета си в съответствие със силата на светлината и позволяват да се вижда почти в пълен мрак. Червената й коса бе скрита под шапка за бейзбол, а очуканата кола й даваше всички шансове да остане незабелязана.

Проследи Джон по Бевърли Драйв, после, след поредица от завои, излязоха на магистралата „Санта Моника“. Колата на Люси започна да издава странни шумове и тя мълчаливо се помоли на Бога Джон да не е тръгнал някъде надалеч. Изобщо не й се мислеше за разликата в мощността на двете коли.

Движението беше оживено. Джон непрекъснато шареше из различните платна на магистралата, шофирайки нервно, както винаги. Няколко минути по-късно рязко зави надясно и без никакво предупреждение се насочи към изхода за магистралата „Сан Диего“. Ребека го последва с цената на опасна маневра и гневно прехапа устни. Не понасяше шофьорите, които не си правят труда дори да дават мигач.

След известно време той напусна и тази магистрала, колата му се стрелна по локалното платно и спря пред „Холивуд Парк Казино“ — един клуб за картоиграчи в Ингълууд, където имаше ограничения върху залозите.

Ребека изчака десетина минути в колата си, после смъкна бейзболната шапка, навлече дълъг шлифер и се отправи към входа на заведението. Просторното помещение бе ярко осветено от неонови тръби, украсата му се състоеше от изкуствени палми в саксии. Тук нямаше нито игрални автомати, нито маси за рулетка или блек джек. Огромната зала бе запълнена от квадратни масички за карти, повечето от посетителите очевидно играеха покер.

Ребека внимателно заобиколи мястото, на което със свалено сако и навити ръкави на ризата се беше настанил Джон. Не го изпускаше от очи. Лицето му светеше от възбуда, ръцете му нетърпеливо се протягаха да поемат картите. По нищо не личеше, че се е преборил с комарджийската си страст.

В края на обиколката си по периферията на просторната зала откри и един ресторант. Полупразен, тъй като посетителите очевидно предпочитаха храната да им се сервира там, където играят. Тя се настани на бара, поръча кафе и някакъв пай. В залата беше по-интересно, но не можеше да рискува да бъде забелязана от Джон.

Няколко часа по-късно Джон най-сетне се появи на изхода. Възбудата бе изчезнала от лицето му и изглеждаше доста разстроен. След него излезе още някакъв тип и двамата започнаха да спорят. Пулсът на Ребека се ускори и тя бързо свали страничното стъкло на колата. Чу гласовете им, но не успя да различи думите. Джон очевидно се опитваше да убеди събеседника си в нещо.

Чудеше се дали това не е един от кредиторите му. Напрегна взор, опитвайки се да запомни чертите му. По-късно щеше да направи опит да го разпита, но сега най-важното беше да не изпусне Джон. Изчака го да влезе в колата си, преброи до двадесет и го последва. Той излезе на магистралата и пое по пътя към дома си.

Поршето зави в уличката, на която беше къщата му, а тя за миг си помисли да го остави и да се върне в клуба. Но колата на Люси едва ли щеше да издържи още едно пътешествие, даде си сметка тя и с въздишка изключи двигателя. Реши да остане още малко, просто за да се увери, че Джон е приключил с комарджийските си занимания за тази нощ.

На една пряка преди къщата поршето отново зави. Едва сега Ребека забеляза, че зад редицата къщи има още една тясна алея. Очевидно от нея се влизаше в гаражите. Насочи колата право напред и паркира през две къщи от входа на Джон. Реши да изчака, докато прозорците му светнат, а след това да се прибере.

Заслушана в радиото, изгуби представа за времето. Стреснато погледна часовника и установи, че стои тук вече десетина минути, а прозорците отсреща продължават да са тъмни. Странно, рече си тя. Освен ако Джон не е от хората, които от вратата скачат направо в леглото, без да си правят труда да включат осветлението. После я обзе тревога. Дали не е забелязал, че го следи, и е извъртял някакъв номер със задната алея? Но в това нямаше смисъл, особено ако е решил да си ляга.

Дали да мине по задната алея? Улицата пред нея беше почти неосветена и абсолютно пуста. В средата на седмицата хората си лягат рано.

Зае се да брои къщите от едната пресечка до другата просто за да изчисли коя поред е тази на Джон, гледана откъм задната алея. После бавно потегли. Тук цареше непрогледен мрак, сърцето й се сви, а кожата й настръхна. Мислеше да кара с изключени фарове, но това се оказа невъзможно.

Включи светлините и предпазливо пое напред. Къщата на Джон беше седмата поред. Щастливо число за комарджиите, рече си тя. Намали скоростта и извърна глава към двуетажната къщичка. Прозорците й бяха все така тъмни.

Вратата на гаража беше отворена и вътре проблясваше задницата на поршето. Значи Джон е тук. Но беше постъпил доста неразумно, оставяйки без надзор такава скъпа кола. Дали е бил толкова уморен, че не е пожелал да затвори вратата на гаража и да включи осветлението? Недоумението й нарастваше.

Малко преди да отмине й се стори, че чува някакъв звук. Смъкна стъклото, затаи дъх и напрегна слух. Звукът се повтори, протяжен като стенание. Потръпна от страх. „Махай се оттук!“ — прошепна вътрешният й глас. Но любопитството бавно взе връх и тя остана на мястото си.

Изчака няколко секунди, после отвори вратата и предпазливо се измъкна навън. Разтреперана, прекоси разстоянието до гаража. Стенанието се повтори. Отначало беше помислила, че е някоя котка, но сега вече не беше толкова сигурна.

Последните няколко метра измина тичешком, като оглеждаше пода и стените на гаража. Стенанията сякаш идваха изпод поршето или в близост до него. Очите й постепенно свикнаха с тъмнината, веднага след това до отворената врата на поршето забеляза проснатия човек, който се гърчеше и стенеше.

— О, господи!

Макар и вцепенена от ужас, Ребека бавно се промъкна напред. Беше Джон, целият облян в кръв. От устата му излитаха протяжни, гъргорещи звуци.

— Джон! — втурна се към него тя. — Какво се е случило? Аз съм, Ребека!…

Отговорът му беше напълно неразбираем. Тя изведнъж разбра, че той се дави от собствената си кръв, напрегна мускули и успя да го повдигне. Гърбът му опря в задното колело на поршето. С бързи движения Ребека смъкна горнището на анцуга си и го подложи под главата му.

Вече го виждаше по-ясно и стомахът й се сви. Той беше жестоко пребит. От устата му се стичаше тънка струйка кръв. Нима така постъпват с всички, които имат дългове на хазарт? Тя неволно потръпна. После се сети за проследяванията с цел грабеж, за които непрекъснато пишеха по вестниците. Може би и в случая е така…

— Веднага се връщам! — изправи се тя. — В колата имам мобифон, ще повикам помощ!

От гърлото му излетя клокочещ звук, но Ребека вече летеше към колата си. Отвори вратичката, грабна чантата си и с треперещи ръце измъкна мобифона. Трябваха й доста усилия, за да набере 911…

21

С включени сирени линейката се понесе към най-близката болница. Ребека потегли след нея, опитвайки се да не изостава.

Екип на спешното отделение светкавично прехвърли Джон Евънс върху легло на колелца и го откара във вътрешността на болницата, а една от сестрите посочи чакалнята на Ребека. Помещението беше съвсем типично — сиво-зелени стени, покрит с линолеум под, пластмасови столове и масички, върху които бяха разпръснати оръфани списания.

Малко по-късно се появи и един униформен полицай — млад човек от латиноамерикански произход.

— Дали ще се оправи? — разтревожено го попита Ребека.

— Никой не може да каже — въздъхна със симпатия полицаят. — Все още е в безсъзнание. — После извади бележника си и поиска разрешение да й зададе няколко въпроса.

Леко напрегната, Ребека започна да разказва как възнамерявала да посети Джон, но подранила и останала да го изчака на паркинга. Не след дълго го видяла да слиза от колата си, но апартаментът му останал тъмен и тя започнала да се безпокои. Пропусна да съобщи само малката подробност, че го беше следила през цялата вечер.

— Често ли ходите на гости в полунощ? — погледна я с интерес полицаят.

Тя се замисли за миг, после реши да му каже почти цялата истина.

— Не, разбира се. Но в случая ставаше въпрос за нещо важно и трябваше на всяка цена да говоря с него. — Скръсти ръце пред гърдите си. — Джон беше партньор на покойния ми съпруг в една юридическа фирма и аз трябваше да му задам няколко важни въпроса, свързани с работата. Случайно бях в този район и реших да проверя дали си е у дома. Видях, че го няма, после си казах, че ще изчакам малко… Останалото вече знаете…

Полицаят си записа тези неща, после й зададе няколко общи въпроса — за възрастта на Джон, за роднините му.

— Това обир ли беше? — попита Ребека.

— Трудно е да се прецени — отвърна замислено полицаят. — Портфейлът му си е на мястото, но парите ги няма. Нищо друго не е пипнато — кредитни карти, часовник, шофьорска книжка… Обирджиите винаги взимат и кредитните карти. Да не говорим, че са оставили и поршето, което е още по-странно. Ще се наложи да изчакаме показанията на господин Евънс, след като дойде в съзнание.

След тези обяснения полицаят си записа телефонния й номер и попита дали тя ще уведоми близките на Евънс, или да го стори той.

— Аз ще го направя — кимна тя.

Изчака полицаят да се отдалечи и се замисли. Ще бъде добре, ако бъде първата, която разговаря с Джон. После вече би могла да повика и Брандън. Дано по-скоро дойде в съзнание!

Все още се колебаеше как точно да постъпи, когато към нея се приближи висок афроамериканец с лекарска престилка.

— Вие ли придружавате Джон Евънс? — попита той и небрежно се отпусна на съседния стол.

— Да — разтревожено го погледна Ребека. — Как е той?

— Страхувам се, че не е много добре — поклати глава лекарят. — Дойде в съзнание, но има вътрешен кръвоизлив. Налага се спешна операция, чакаме да дойде хирургът.

— Явно състоянието му е доста сериозно — подхвърли със свито сърце тя.

— Така е — мрачно кимна човекът.

— Мога ли да го видя за минута?

Лекарят се поколеба.

— Моля ви! — прошепна настоятелно тя.

— Добре, но за малко — отстъпи с въздишка той.

— Няма да се бавя!

Бяха оставили Джон не в стая, а по-скоро в нещо като ниша, отделена със завеси. Лицето му беше бледо, очите — подпухнали. Очевидно го бяха пребили здравата.

Позна я веднага, въпреки че едва гледаше.

— Ти… Ти спаси живота ми… — прошепна.

— Чаках те пред блока, исках да поговорим — бързо изрече Ребека. — Видях, че не включваш осветлението, и… Грабеж ли беше?

— Така казах на ченгетата… — В погледа му се появи несигурност. — Но мисля, че беше един от онези, дето залагам при тях… — Думите му едва се разбираха.

— Много ли им дължиш? — попита Ребека, изненадана от признанието му.

Той само кимна с глава.

— Обещах да се свържа с близките ти — рече тя. — Ще се обадя на Брандън.

— Не! — простена той. — Не му казвай…

— Но защо?

— Той… Той ще побеснее…

— Как така ще побеснее, нали ти е вуйчо? Сигурна съм, че ще ти помогне, особено след като разбере, че животът ти е в опасност…

— Холмс веднъж ми помогна… Беше сделка… Този път вече не… — Джон замълча, гърдите му мъчително се повдигаха.

Чула името на Холмс, Ребека изведнъж се напрегна. Трябваше да разбере какво означават думите на Джон.

— Не се напрягай, отпусни се — рече тя и успокоително го потупа по ръката.

— Отидох… сам… — сякаш не я чу той.

— Да се видиш с Холмс ли? — напрегнато попита тя, спомнила си, че онази вечер го беше видяла да спира пред къщата на Холмс със загасени светлини.

— Да… — кимна раненият. — Неговите връзки… Те оправиха нещата първия път…

Думата връзки я накара да се замисли. Прозвуча й зловещо, като мафия…

— Той… Той се изсмя и… каза да се махам…

Към леглото се доближи сестра на средна възраст и направи знак на Ребека, че трябва да си върви. В същата секунда някой оттатък завесата извика за нов спешен случай и сестрата бързо се отдалечи.

Видя, че очите на Джон са затворени, и остана мълчалива край леглото. Беше объркана.

След малко той премлясна и отвори очи.

— Може би няма да… няма да издържа…

— Не говори глупости! — опита се да го ободри тя, но сърцето й се свиваше от страх. — Ще се оправиш!

— Не… Чувствам се особено… Тялото ми изтръпва…

Тя настръхна. Нима наистина умираше? Беше й причинил злини, беше се държал зле с нея, но това не означаваше, че трябва да умре…

— Сега ще ти възстановя кръвообращението — каза, хвана ръката му и започна да я разтрива.

Той едва забележимо й се усмихна и сякаш се унесе.

Ребека беше обзета от паника. Кой щеше да даде отговор на въпросите й, ако Джон умре? Не, това не биваше да се допуска! Изчака го да отвори очи и тихо попита:

— Каква сделка сключиха Брандън и Холмс?

— Не ми каза… — с мъка се раздвижиха устните му.

Ребека потръпна и се наведе напред. Не искаше да го притиска, но чувстваше, че това може би е последният й шанс.

— Джон, имаш ли нещо общо със смъртта на Райън? — Сърцето й биеше лудо в очакване на отговора.

— Не — промърмори той, остана неподвижен в продължение на няколко безкрайно дълги секунди, после отново повтори: — Не…

Тя с мъка преглътна. Дали казваше истината? Обикновено признанията на хора в подобно състояние се приемат за истина… Но това важи за съда, а не за нея…

— Умирам… — прошепна с усилие той. — Не искам… Не искам повече лъжи… Аз взех парите… Бях отчаян… — По бузите му се затъркаляха сълзи.

Ребека застина. Сърцето й лудо блъскаше, изпита огромно чувство на облекчение.

— Затова… куфарчето… Открих спестовна книжка… помислих… Райън… — Гласът му заглъхна.

— Ти ли си Ърл Андърс? — изведнъж разбра всичко тя.

Той бавно кимна.

— Това ли беше причината за спора ти с Райън на борда на яхтата в онази нощ?

Ново кимване.

Значи Джон е имал напълно основателен мотив да убие Райън! Но тя веднага съобрази, че смъртта на мъжа й вероятно е била шанс за него, тъй като му е приписал кражбата.

— Но не го уби, така ли?

— Не — прошепна той. — Съжалявам… за парите…

Тя си помисли, че би било жестоко да не му прости в такъв момент.

— Няма нищо, не се безпокой… — Очите й се насълзиха. Лекичко потупа ръката му, опитвайки се да му даде прошката, от която се нуждаеше, да му влее малко сили преди тежката операция.

Завесата се дръпна, върху лицето на сестрата се изписа изненада и гняв.

— Мисля, че ви казах да си вървите!

— Той искаше да сподели нещо… — Преглътна сълзите си Ребека. — Просто останах да подържа ръката му…

— Добре, а сега вън! — отсече жената. — Трябва да го подготвя за операцията!

Ребека се наведе над Джон и прошепна:

— Ще чакам наблизо.

Не беше сигурна дали я чува, очите му отново бяха затворени.

Двадесетина минути след като му се обади, Брандън Тейлър влезе в болницата, а тя остана смаяна от външния му вид. До този момент го беше виждала неизменно в безупречно облекло, стегнат и гладко избръснат, но сега явно се бе облякъл съвсем набързо. Дори косата му не беше сресана и стърчеше на всички страни.

— Току-що го вкараха в операционната — съобщи му тя. — Лекарят обеща да ни държи в течение.

Брандън започна да я разпитва за състоянието на Джон, лицето му беше мрачно и напрегнато.

— Късмет, че си го открила — рече с въздишка той. После очите му изведнъж се превърнаха в две тесни цепки. — Но какво всъщност си правила там?

Ребека повтори версията, която вече бе предложила на полицията, но не беше сигурна дали той й повярва. Когато свърши, Брандън помълча известно време.

— Джон ли каза на полицаите, че е бил обран, или те сами стигнаха до това заключение? — попита най-сетне.

— Предполагам, че той им го е казал — отвърна тя, после предпазливо подхвърли: — Вероятно защото не е искал да разберат истината.

— За какво намекваш? — присви очи Брандън.

Тя въздъхна и добави:

— Успях да поговоря с Джон, преди да го вкарат в операционната…

Лицето на възрастния мъж пребледня, в очите му се появи безпокойство.

— Какво ти каза?

— Каза, че вероятно са го пребили заради дългове…

Той стисна устни. Очевидно комарджийските истории на Джон не бяха новост за него.

— Какво друго?

— Каза, че те е помолил за помощ, но ти си отказал.

Гримасата му ясно показа, че съжалява за нещо, което е сторил или което не е сторил.

— Аз… — Той се поколеба за момент, после добави: — Нямах представа, че нещата ще стигнат чак дотам. — Избягваше да я погледне в очите.

— Джон спомена, че веднъж вече си му помогнал — подхвърли Ребека, без да отмества поглед от лицето му. — Помолил си Максуел Холмс да оправи нещата.

Този път Брандън не успя да прикрие изненадата си.

— Наистина ли ти каза това?

Тя кимна.

— Имаше ли и други хора около него?

— Не, бяхме само двамата — отвърна младата жена, после забеляза облекчението му и разбра, че е допуснала грешка. Прокле глупостта си, изправи рамене и добави: — Джон ми обясни как ти и Холмс сте сключили сделка, а после Холмс оправил нещата с кредиторите. — Замълча в очакване на някакъв отговор, после тихо подхвърли: — Бих искала да чуя повече за това.

— Какво друго ти каза племенникът ми? — попита той, без да обръща внимание на забележката й.

— Каза, че не си пожелал да го запознаеш с подробностите по сделката!

— Това не е вярно — поклати глава Брандън, успял да възстанови самообладанието си. — Просто му платих дълговете със съответната лихва и той прекрасно го знаеше!

— Със „съответната лихва“, значи — повтори Ребека. — Какво означава, това? Пари, или нещо друго?

— Пари, разбира се, какво друго? — бързо отвърна той, после присви очи: — Това ли беше всичко, което ти каза Джон?

— Не.

Не бързаше да му отговори, беше й приятно да усеща властта си над този човек, да го кара да тъне в догадки, да се измъчва. Стана и пристъпи към прозореца, който гледаше в стената на съседната сграда.

— Джон беше безкрайно уплашен и вероятно по тази причина искаше да направи пълни признания — подхвърли най-сетне. — Сигурно се досещаш за какво става въпрос: за признанията, които правят обречените…

Горд и независим човек, Брандън не обичаше да го притискат по подобен начин.

— Какво се опитваш да ми кажеш? — изръмжа със заплашителен тон.

— Нищо особено — отвърна с нотка на тържество тя. — Само простичкия факт, че липсващите средства на фирмата са били откраднати именно от твоя племенник! Кредиторите са го притискали, той се е страхувал да се обърне към теб. Затова отмъкнал парите и хвърлил вината върху Райън. — Замълча да си поеме дъх, а и да усети ефекта от думите си. — Още в момента, в който чух тези обвинения, аз ти казах, че Райън няма нищо общо с това, помниш ли? А ти също би трябвало да го знаеш не по-зле от мен. Поне така си мислех тогава, защото явно съм имала погрешна представа за тебе.

Той мълчеше и я гледаше. Очевидно не беше в състояние да произнесе дори дума.

Ребека пристъпи към него.

— Стигнах до заключението, че ти си знаел, или поне си подозирал, че кражбата е дело на твоя племенник! Но по неизвестни за мен причини, вероятно свързани с проклетата ти предизборна кампания, си решил да оставиш нещата така, защото Райън не е тук и не може да се защити!

Мъжът пред нея отпусна рамене и сякаш изведнъж се смали.

— Не ме обвинявай за всичко, Ребека — глухо промърмори той. — Катрин беше тази, която разследва кражбата. А аз приех нейните заключения за верни, просто защото тя няма никакви причини да ме излъже.

— Може би е така, но аз съм убедена, че нито Катрин, нито ти сте си направили труда да проверите истинското състояние на нещата! Джон е фалшифицирал няколко документа, а вие сте ги приели за чиста монета! — Изпита гордост, че твърдо бе отстоявала невинността на Райън, при това в момент, в който всички бяха сигурни във вината му.

Той само кимна, очите му потъмняха.

Младата жена скръсти ръце и побърза да затвърди победата си.

— Очаквам фирмата да пусне официално опровержение в медиите! А на мен да поднесе извинения!

Брандън понечи да каже нещо, но в този момент вратата се отвори и в чакалнята се появи жена със зелена престилка.

— Аз съм доктор Бейли — обяви тя. — Вие ли сте роднините на Джон Евънс?

— Аз съм вуйчо му — изправи се възрастният мъж.

— Страхувам се, че не успяхме да спрем вътрешните кръвоизливи — рече жената, а очите й се местеха от Брандън на Ребека и обратно. — Беше изгубил много кръв още преди да го докарат… — Замълча за момент, сякаш да им даде възможност да се подготвят за лошата новина, после добави: — За съжаление преди няколко минути господин Евънс почина на операционната маса.

Брандън се олюля, направи крачка назад и пипнешком намери стола зад себе си.

— Почина ли? — прошепна. — Племенникът ми е мъртъв?

— За съжаление е така — съчувствено кимна лекарката. — Направихме всичко, което беше по силите ни, но раните му бяха твърде тежки…

Ребека остана до прозореца, без да се помръдне. Последните думи на Джон продължаваха да звучат в главата й.

Брандън очевидно не беше в състояние да приеме лошата новина и продължаваше да поклаща глава.

— Не разбирам… Само са го пребили, не са стреляли в него… Как е възможно да умре от това?

Лекарката се зае да му разяснява колко тежки вътрешни увреждания могат да се получат след един побой. Това позволи на Ребека — също замаяна от бързия и трагичен ход на събитията — да дойде на себе си.

Брандън постепенно се овладя и започна да се вслушва в думите на доктор Бейли. Зададе й няколко допълнителни въпроса, после й стисна ръката.

Отново останаха сами. Той започна да крачи напред-назад, а Ребека седна на мястото си и зачака. Даваше си сметка, че му трябва малко време да събере мислите си и да започне да разсъждава. Изведнъж усети умората от този дълъг и труден ден, беше доволна да си почине.

Не след дълго Брандън се изправи срещу нея, пъхна ръце в джобовете си и я погледна.

— Ребека — изрече колебливо. — Мисля, че в интерес на всички е да се придържаме към първоначалната версия — Джон е станал жертва на грабеж.

Тя потръпна от гняв, гласът й прозвуча рязко, почти пискливо:

— Племенникът ти още не е изстинал, а ти вече мислиш как да манипулираш медиите! Нима не може да те трогне нищо друго, освен проклетите избори?!

— Всички сме безсилни пред смъртта, Ребека — уморено отвърна той. — Но аз продължавам да мисля, че мога да направя доста добри неща като сенатор от Калифорния и не виждам нищо лошо в това. — Брадичката му упорито се вирна. — Ако се замислиш, ще видиш, че съм прав.

Смаяна от самочувствието му, Ребека гневно тръсна глава.

— Мисли каквото искаш! А що се отнася до мен, аз ще направя всичко възможно пресата да разпространи новината, която научих от племенника ти!

— Не бива да правиш това, Ребека — тъжно поклати глава той. — Първо, защото нямаш доказателства. Второ, единственото, което ще постигнеш, е съжалението на хората. Бедната женица, която не е в състояние да се справи… Знаеш какво се говори в подобни случаи.

— Какво искаш да кажеш? — погледна го с недоумение младата жена. — Джон си призна, че е откраднал тези пари!

— Точно затова те попитах преди малко дали е имало и други хора край вас — усмихна се Брандън. — Дали някой го е чул.

— Аз го чух! — кресна тя.

— Но кой според теб ще повярва на съпругата на човек, който се е самоубил именно защото е бил обвинен в кражба? — хладно я изгледа той.

— Всички — отвърна тя. — Особено след като ти поръчаш пълна ревизия!

— Кога съм казал, че възнамерявам да правя ревизия?

Ребека се разтрепери от гняв. Искаше й се да го хване за раменете, да го разтърси здравата, да му крещи.

— Какво означава това? — Все пак успя да се овладее тя. — Значи племенникът ти признава за кражбата, но ти си мълчиш, защото ти е по-изгодно хората да мислят, че моят съпруг е крадецът… Така ли?

— Страхувам се, че нямам друг избор — твърдо отвърна възрастният мъж.

Пред очите й се спусна червена пелена. Представи си как се явява пред властите и медиите с твърдението, че Джон си е признал за кражбата, а Брандън спокойно заявява, че това е недостоен опит да оневини съпруга си, възползвайки се от трагичните събития.

Понечи да му изкрещи, че разполага с банкова книжка, но после изведнъж си даде сметка, че Джон е мъртъв. Как ще докаже връзката му със сметката, как ще докаже, че именно той е Ърл Андърс? По-добре да не си разкрива козовете, преди да разполага с някакви доказателства.

— Няма да ти се размине, Брандън! — предизвикателно вирна брадичка тя.

— Е, в такъв случай просто трябва да видим на кого ще повярват… — отвърна с нещо като усмивка той. — Но сериозно те предупреждавам да внимаваш! — Изгледа я заплашително. — Най-добре е да забравиш, че изобщо си чувала името Максуел Холмс!

22

Изправена под широката корона на стар клен, Ребека гледаше как децата на детектив Соловски изскачат от колата и помагат на майка си да внесе торбите с покупки в малката къщичка с напукана мазилка, намираща се в Кълвър Сити — един много приятен и зелен квартал в центъра на Лос Анджелис.

Беше ги проследила дотук. Никак не й се искаше да отнема от времето, което Соловски бе определила за децата си, но просто нямаше друг изход. Да разговаря с нея в службата беше изключено, тъй като Уолтърс непрекъснато беше там и я посрещаше като престъпник.

Соловски беше последната й надежда. Надяваше се, че все някак ще я убеди да й помогне. Но преди да я моли за нещо, ще трябва да й обясни защо бе пропуснала да й съобщи информацията за липсващите пари. Отправи една безмълвна молитва към Бога, прекоси алеята и натисна звънеца на входната врата.

Едно момченце надникна иззад завесата и извика майка си. Миг по-късно жената отвори вратата.

— Госпожо Морланд? — попита с потъмняло лице тя. — Какво търсите тук?

— Трябва да поговоря с вас — умолително я погледна Ребека. — Много е важно! Може ли да вляза? Или предпочитате да излезете за пет минути навън?

Соловски се поколеба, после откачи веригата на вратата и махна по посока на дневната:

— По-добре влезте вие… Ще изпратя децата да си пишат домашните в кухнята и веднага идвам.

Ребека влезе в неголямото помещение и се огледа. Върху дивана беше постлано тънко одеяло, край нестабилната масичка за кафе имаше два доста препатили стола, насреща им бе поставен голям телевизор. На стената имаше малко разпятие, около него бяха окачени множество фотографии в рамки. На повечето от тях се виждаше едър и хубав мъж, заедно със Соловски или с някое от децата. Явно този човек беше покойният й мъж. Снимките му бяха навсякъде, очевидно тази жена искаше да внуши на децата си, че баща им продължава да бъде край тях. „И аз вероятно щях да постъпя така — рече си тя. — Но за съжаление не успях да задържа детето на Райън…“ Обзе я дълбока тъга. Това беше нещо, което никога вече няма да се върне…

— Децата са ангажирани за известно време — появи се на вратата Соловски. — Дайте да го използваме…

— Извинявам се, че ви безпокоя у дома, но в участъка просто няма как да си поговорим — детектив Уолтърс се държи прекалено враждебно с мен.

— Той действително беше по-твърд, но май ще излезе прав — хладно я изгледа детективката. — Поне що се отнася до преценката на човешките характери.

— Зная, че сте ми ядосана, и не ви се сърдя — въздъхна Ребека. — Нека поне ви обясня как стоят нещата… — Нервно облиза устни и започна: — Когато партньорите ми съобщиха за липсващите пари, те настояха да им върна каквото е останало, а за другите щяха да ми предложат разплащателна схема. Освен това обещаха да не казват на никого… — Замълча за момент, овладя се и тихо продължи: — Трябва да ми повярвате! Бях абсолютно сигурна, че съпругът ми не може да бъде крадец, но нямах представа как да го докажа. Освен това току-що бях разбрала, че съм бременна. Не исках детето ни да расте в срам, че баща му е бил крадец! — Умолително я погледна. — Вие как бихте постъпили на мое място?

Жената детектив скръсти ръце. Избягваше да гледа към Ребека.

— Трябваше да ми кажете, щях да ви разбера… — промърмори.

— Сигурно. Но щяхте да споделите и с Уолтърс, което означава, че тайната вече нямаше да е тайна. Както и да е… Помните ли, когато дойдох в участъка и ви съобщих за Джон Евънс онова, което успях да науча от бившата му жена?

— Да — кимна Соловски.

— След тази информация вече бях убедена, че Джон има нещо общо с липсващите пари, и реших да го следя… — Този път Ребека разказа цялата история, без да пропуска нищо, включително и за разговора си с Брандън Тейлър в болницата.

— Вижте какво — промърмори Соловски, след като внимателно я изслуша. — Веднъж вече си рискувах службата заради вас… Но аз съм вдовица с две малки деца и не мога да си позволявам подобни рискове… — Поколеба се за миг, после добави: — Дори и да ви вярвам, не бих могла да направя кой знае какво, за да ви помогна.

— Давам си сметка, че ви подведох — призна Ребека. — Но в онзи момент всички мислеха, че мъжът ми се е самоубил, и аз не знаех как да постъпя. Съжалявам, че не бях напълно откровена с вас и не искам да ви създавам неприятности. Но това разследване не се води както трябва и вие прекрасно го знаете. Твърде много неща се разминават, твърде много хора крият истината… — Замълча за момент, после добави: — Моля ви да проверите две неща. И двете няма да ви донесат неприятности. А после ще прецените сама.

— Какви неща? — стрелна я с неспокоен поглед Соловски.

— Джон призна, че именно той е действал под името Ърл Андърс, но аз нямам доказателства за това. — Ребека обясни как е ходила в банката, но оттам отказали да й дадат информация. — Ако вие вземете спестовната книжка и тази снимка и просто проверите дали някой от служителите си спомня за собственика на сметката… — Подаде й книжката и една снимка, на която бяха Райън и Джон.

— Откъде взехте това? — попита Соловски и посочи към книжката.

— Беше в куфарчето на мъжа ми — призна със свит стомах Ребека. — И до днес не съм сигурна чия е, но ми се струва, че има някаква връзка с кражбата. Ако в банката посочат мъжа ми като приносител, обещавам да не ви безпокоя повече. Така е честно, нали?

— Не знам — неохотно промърмори другата жена. — Какво е другото?

Обясни й как е открила и изгубила следите на Зои Олин, после помоли да я засекат с помощта на компютърните системи и другите средства за информация, които са на разположение на полицията. Смяташе, че Соловски би могла да я открие без особени усилия.

— Не съм приготвила вечерята — изправи се домакинята. — Освен това искам да погледна как се справят децата… Извинете ме за няколко минути…

Откъм кухнята се чуваше гласът на Соловски, която говореше нещо на децата си. Колко ли й е трудно, въздъхна Ребека. Цял ден на работа, после се връща у дома и започва отначало — готвене, чистене, пазаруване, проверка на домашни и прочие, и прочие… Без съпруг, който да поеме част от тези съвсем нелеки задължения.

— Не зная какво да ви отговоря — върна се след известно време Соловски. — Уолтърс приключи следствието, а мен ме чакат спешни задачи… Ако се наема да ви помогна, ще трябва да го направя в свободното си време, а както може би се досещате — такова май изобщо нямам.

— С радост ще ви помогна! — отвърна Ребека и отмести кичур коса от челото си. — Мога да ви пазарувам, мога да се занимавам с прането и химическото, да водя децата на училище, да ги прибирам обратно… Ще ми бъде много приятно да бъда в тяхна компания, докато вие извършите проверките.

Соловски изглеждаше доста изненадана от това предложение.

— Нека първо видим как ще потръгне — рече.

— Значи ще го направите? — затаи дъх Ребека.

— Оставете ме да си помисля още малко — остро отвърна тя, очевидно не беше успяла да се освободи от съмненията си.

— Добре — неохотно се подчини Ребека, съзнавайки, че не може да направи нищо повече. Единствената й надежда беше, че тази жена все пак ще се опита да й помогне още веднъж.

На другата сутрин детектив Соловски откара децата на училище и се насочи към банковия клон в Сенчъри Сити, решила все пак да използва част от свободния си ден за Ребека. Салонът бе обзаведен луксозно, с мрамор, дебели килими и гишета от солидно дърво. А хората, които работеха вътре, приеха с уважение служебната й значка и охотно й предоставиха исканата информация. Показа снимката на Райън Морланд и Джон Евънс на няколко служителки, които обработваха новооткрити сметки, но едва последната от тях си спомни нещо.

Жената свали очилата си, разгледа внимателно фотографията и обяви:

— Да. Господинът от снимката е този, който откри въпросната сметка при нас.

— Бихте ли посочили точно кой от двамата?

— Този.

Лакираният нокът на жената се спря върху Джон Евънс. Соловски развълнувано си пое дъх. Ребека Морланд май беше права — по всичко личеше, че крадецът наистина щеше да се окаже Евънс. Тогава показанията му срещу Райън Морланд, включително и онези, в които твърди, че през фаталната нощ Райън е бил много пиян, трябва да бъдат приети с много резерви. На всичкото отгоре Джон Евънс беше човекът, открил предсмъртното писмо, и пак той беше вдигнал тревога за липсващите служебни пари.

— Готова ли сте да потвърдите това под клетва в съда? — попита Соловски.

— Предполагам, че да — отвърна жената, а в гласа й се появи леко колебание.

— Важно е — предупреди я детективката. — Този човек може би е престъпник…

Служителката придърпа реверите на морскосиньото си сако и се усмихна:

— Готова съм да го сторя.

Соловски си записа показанията й, предупреди я да чака призовка, след което напусна банката. Преди да сподели разкритията си с Ребека, искаше да провери и другата следа.

Доста се колебаеше относно начините, по които да се заеме с търсенето на Зои Олин. Действително би могла да използва определени компютърни програми в полицията, но трябваше да действа изключително предпазливо. Никак не й се искаше Уолтърс да разбере, че пак се занимава с неща, които той не одобрява. „Днес той също е в почивка — съобрази тя. — Дано не се появи в управлението…“

Няколко часа по-късно вече разполагаше с новия адрес на Зои и потегли към Бърбанк — един квартал за хора средна ръка източно от долината Сан Фернандо, където имаше няколко телевизионни и киностудиа.

Натисна звънеца и убеди Зои Олин да отвори. Макар и със зачервени от плач очи, жената беше млада и хубава.

А също и готова да отговаря на въпроси — разбира се, след като й бе показана служебната значка. Соловски успя да разбере кой стои зад прословутата кражба.

— Значи сте помогнали на Джон Евънс, а не на Райън Морланд, така ли?

— Точно така — кимна Зои и издуха носа си в книжна салфетка. — Ние с Джон се обичахме и възнамерявахме да се оженим! Наричаше ме Меги О… Пълното ми име е Зои Маргарет Олин, но той не понасяше Зои… — Сълзите й отново рукнаха. — Не мога да повярвам, че е мъртъв! Само преди две вечери беше тук!

— Съжалявам — промълви Соловски, отново принудена да утешава жена, която бе изгубила любим човек.

Макар и предупредена за правата си, Зои изрази желание да говори, за да успокои съвестта си. Детективката извади портативния си магнетофон, постави го на масата и зададе първия си въпрос:

— Бихте ли описали как осъществихте кражбата?

Зои описа подробно сложната система, с чиято помощ Джон бе прехвърлял служебни пари в банковата сметка, открита специално за целта.

— Имате ли представа защо е избрал да натопи именно Райън Морланд?

— Джон мразеше Морланд. — Избърса очите си тя. — Беше убеден, че той е влязъл под кожата на Брандън Тейлър и му отмъква всички перспективни клиенти. Това не беше обикновена кражба, това беше отмъщение.

— Сигурна ли сте, че Джон Евънс няма нищо общо със смъртта на Морланд?

— Абсолютно — кимна жената. — Той нямаше тайни от мен. Освен това не беше такъв човек…

Тази забележка Соловски остави без коментар и попита:

— А имате ли представа кой би желал смъртта на Морланд?

— Не. Джон никога не е споменавал за вероятността да бъде извършено убийство. Според мен той искрено вярваше, че Морланд се е самоубил или е станал жертва на нещастен случай… Разбира се, смъртта му му донесе огромно облекчение, тъй като вече спокойно можеше да припише кражбите на Морланд.

— Вие знаехте ли, че Джон играе хазарт?

— Понякога играеше карти — отвърна с усмивка Зои. — Но едва ли беше истински комарджия…

Соловски реши да не я разпитва повече. Нямаше смисъл да причинява допълнителна мъка на тази нещастна жена. Вече бе научила достатъчно.

Когато се появи в управлението на следващата сутрин, Уолтърс вече я чакаше. Лицето му бе мрачно.

— Ела да се повозим — предложи със заплашителен глас той.

— Какво се е случило? — трепна тя.

— Ще ти кажа навън — отвърна, без да я гледа партньорът й. — Хайде…

Излязоха и се насочиха към колата му. Седнаха и закопчаха коланите.

Той проговори едва след като колата напусна паркинга пред управлението и се смеси съживеното движение.

— Винаги съм те смятал за умна жена, Соловски — процеди той. — Бях дълбоко убеден, че от теб ще излезе прекрасен детектив, но вече не съм толкова сигурен…

— Какво искаш да кажеш? — попита с пресилено спокойствие тя.

— Добрият детектив знае как да изпълнява заповеди, но ти очевидно не си съвсем наясно по този въпрос…

— Защо мислиш така? — попита го, усещайки как пулсът й се ускорява.

— Защото ти заповядах да прекратиш всякаква работа по случая Морланд, който е приключен за нас. Но ти как реагираш на тази заповед? Продължаваш да се ровиш!

— Кой ти каза?

— Жената от банката, която те потърси в управлението.

Соловски въздъхна и започна да говори:

— Ребека Морланд се оказа права по отношение на липсващите средства от фирмата на мъжа й… В банката идентифицираха Джон Евънс като човека, открил специална сметка за източването на стотици хиляди долари от юридическата фирма. Разполагам с признанията на Зои Олин — счетоводителка във фирмата. Тя заявява, че е помагала за тази измама не на Райън Морланд, а на Джон Евънс. — Спря да си поеме дъх, после подхвърли: — Сам разбираш, че тези разкрития поставят под съмнение показанията на Джон Евънс.

Уолтърс отмести очи от пътя и мрачно я изгледа.

— Ти май все още не включваш, а?

— Какво да включвам? — Гласът й издайнически трепна.

— Тук не става въпрос какво е направил или не е направил Райън Морланд, а за определени заповеди, кратки и ясни. Пет пари не давам за разследването, разбираш ли? Имаме заповеди, които трябва да изпълним. Точка по въпроса. Бях сигурен, че си разбрала това, но…

Най-сетне призна, че някой друг има пръст в тази работа, въздъхна Соловски.

— Кой е издал тези заповеди? — внимателно го погледна тя.

— Не е твоя работа! — сряза я Уолтърс. — Достатъчно е да знаеш, че такива заповеди са спуснати и трябва да се изпълняват!

— Вероятно са спуснати от същия човек, който ни изпрати на яхтата в онази нощ, нали?

— Какво от това, дори да е така… Вече ти казах, че това няма никакво значение. Но какво правиш ти? Тръгваш да разпитваш хората, правиш се на голям детектив! Опитах се да те предпазя, от тук нататък можеш да се сърдиш само на себе си!

— Защо не ми кажеш за какво става въпрос? — попита Соловски, забравила предпазливостта. — Говориш така, сякаш съм извършила нещо толкова страшно, че ме чака уволнение! Това ли искаш да ми кажеш?

— Страхувам се, че става въпрос за нещо по-сериозно от уволнение — въздъхна Уолтърс и отстрани някаква невидима прашинка от ревера си. — Всичко, което мога да ти кажа, е много да внимаваш! Знаеш, че с Ранди бяхме приятели и аз му обещах да се грижа за теб. Но вероятно разбираш, че няма да рискувам главата си… Точно тук съм длъжен да тегля чертата… — Млъкна, пое си дъх и тихо добави: — Ще ми бъде много неприятно, ако се случи нещо лошо… На теб или на хубавите ти дечица…

Ледени тръпки пробягаха по гърба на Соловски. Не можеше да приеме, че като продължава да се интересува от едно прекратено следствие, тя поставя живота на децата си под заплаха… Особено след като вече успя да докаже, че подозренията на Ребека Морланд са напълно основателни. Какво означаваше всичко това? Прилоша й при мисълта, че току-що я бяха заплашили. Не само нея, но и децата й…

— Сега разбираш ли колко сериозни са нещата? — рязко попита Уолтърс.

— Да — кимна тя. Беше прекалено уплашена, за да добави нещо друго.

— Тогава дай касетата — протегна ръка той.

Понечи да откаже, понечи да излъже, че записът от разпита на Зои Олин не е у нея… Но веднага разбра, че това ще бъде безполезно. Порови в чантата си, откри касетата и с въздишка я подаде на Уолтърс.

Ребека нямаше отговор за параноичното поведение на Соловски. Нали е давала клетва да защитава и закриля гражданите на Лос Анджелис? Въпреки това й се подчини. Обади се на Соловски от една телефонна кабина, изчака я да позвъни обратно от друга. Едва тогава получи инструкции относно времето и мястото на срещата им. „Дано знае какво върши“ — рече си с въздишка тя.

От години не беше използвала градския транспорт. Но сега, уверила се, че никой не я следи до платения паркинг в центъра, тя взе автобус от авеню „Феърфакс“ до булевард „Сънсет“, там слезе и се прехвърли на друг. В автобуса имаше само двама-трима пътници, никой не й обръщаше внимание.

Малко преди авеню „Хилгард“, след което започваше просторният парк на студентския град, в автобуса се качи една жена. Оглеждайки се, тя бавно тръгна към дъното, където седеше Ребека. В първия момент изобщо не разбра, че това е детектив Соловски. Беше облечена в тясно прилепнали джинси и тениска с емблемата на Дисниленд. На главата й имаше шапка на Мики Маус, носеше слънчеви очила, а устните й бяха ярко начервени. Не си спомняше да е виждала тази жена дори и с грим. Няколко минути пътуваха в мълчание, после Соловски започна да говори.

— Нали ти казах? — възкликна Ребека, току-що научила, че именно Джон Евънс е открил допълнителната банкова сметка.

Детективката се усмихна на вълнението й, после разказа за признанията на Зои Олин.

— Ти се оказа права — заряза официалния тон тя. — За съжаление не зная как да използвам тази нова информация…

— Все някой в тази система заслужава доверие — промълви Ребека.

— Положително, но в момента аз не знам към кого да се обърна — рече с въздишка детективката. Помълча известно време, после несигурно подхвърли: — Има един помощник областен прокурор, за когото съм чувала добри неща… Казва се Даниел Блек и има славата на човек, който не се страхува да сложи пръст в раната, дори когато са замесени влиятелни политически личности… Ще те помоля само за едно, в случай че се обърнеш за помощ към него — не казвай кой те праща! Облаците над главата ми са сгъстени и тук вече не става въпрос само за работата ми…

Младата жена внимателно я погледна и тихо попита:

— Нима си получила заплахи?

Соловски кимна, поколеба се за миг, после й предаде разговора си с Уолтърс.

— Господи! — изтръпна от ужас Ребека. — Нима в Америка още стават такива неща?! Толкова съжалявам! Няма да си простя, ако нещо се случи на теб или на децата ти! Ще направя каквото пожелаеш! Заклевам се, че никъде няма да споменавам името ти!

— Вярвам ти. Няма да ни причиниш умишлено зло… Но мисля да взема децата и да заминем някъде, докато всичко това отмине…

— Къде?

— Не знам.

— Бих могла да ти помогна с малко пари — прехапа устни Ребека.

— Страхувам се, че ще ги взема — бледо се усмихна Соловски. — Нямам дори цент настрана…

— Тогава всичко е наред — кимна тя, като се замисли кои неплатени сметки могат да почакат още известно време. — Господи, наистина се чувствам ужасно!

— Престани да се измъчваш. Ясно е, че в смъртта на мъжа ти имат пръст доста влиятелни личности, които здравата са притиснали шерифа и очевидно не се спират пред нищо…

— Това ми е ясно. — Ребека се замисли за момент, после тръсна глава: — Ще отида при този Даниел Блек! Може би той ще има повече кураж от нас…

Докато лежеше в спалнята с широко отворени очи, постепенно започна да проумява какво е преживял Райън през последните седмици от живота си. Страхувал се е не само за себе си, но и за нея. Вероятно е разбрал, че тези хора няма да се поколебаят да използват крайни средства както срещу него, така и срещу всеки друг, който се изпречи на пътя им…

И беше излязъл прав. Тайнствените противници на Райън бяха готови да отстранят от пътя си не само детектив Соловски, но и невинните й деца. Такива хора Ребека не можеше да разбере. Помоли се помощник областният прокурор да има достатъчно кураж, за да се изправи срещу това зло, после се помоли и за себе си… Да бъде жива, за да открие могъщите си врагове…

23

На другата сутрин потърси Даниел Блек в областната прокуратура, но оттам й дадоха номера на Специалната следствена служба, към която се оказа прикрепен. Тя обаче не позвъни, тъй като вече беше решила да го потърси лично.

Допуснаха я в сградата на Наказателния съд, където се помещаваше и областната прокуратура, едва след като премина през детектора за метал и изсипа съдържанието на чантата си пред дежурния полицай.

Горе се наложи да изтърпи други подобни процедури, а й посочиха кабинета на помощник областния прокурор едва когато категорично заяви, че има поверителен разговор с него.

Даниел Блек говореше по телефона и това й даде възможност да дойде на себе си. Усмихна й се и й махна с ръка към един от столовете.

Седеше зад бюрото си и Ребека не можеше да прецени колко е висок, но й се стори строен и мускулест. Лицето му имаше хлапашки израз, с дълбоко разположени кафяви очи и прав нос — мъничко по-голям отколкото трябва. Чупливата му коса беше по-дълга от нормалното. Ребека се засрами, че така го оглежда, и рязко извърна глава към прозореца.

Той най-сетне приключи с разговора и остави слушалката.

— Съжалявам… — Гласът му беше спокоен и равен. — Потърсиха ме по спешност само секунда след като наредих да ви поканят… — Изправи се и тя видя, че е не само добре сложен, но и доста висок. — Аз съм Даниел Блек.

— Ребека Морланд — стисна ръката му тя.

— Морланд? Вдовицата на Райън Морланд?

— Да.

— Разбирам… — На лицето му се изписа съчувствие. — Казаха ми, че става въпрос за поверителни неща.

— Точно така — кимна Ребека с разтуптяно сърце, чудейки се как да започне. — Разбрах, че вие сте честен юрист, който не се страхува да се докосва и до дела с политическа окраска… — Погледна го в очите. — Наистина ли е така?

— Кой ви каза това? — усмихна той.

— Страхувам се, че не мога да ви кажа — запази сериозното си изражение тя. — Въпросната личност има основателни опасения, че може да изгуби не само службата, но и живота си.

— Охо, това звучи доста сериозно! — подхвърли той и прокара ръка през косата си.

— Страхувам се, че историята, която ще ви разкажа, е наистина сериозна — отвърна тя.

— Тя има ли връзка със смъртта на съпруга ви?

— Да — кимна Ребека и с мъка преглътна. — А това има ли значение за вас?

— Не съм сигурен — откровено отвърна Блек. — Никой не е поискал от областната прокуратура да се заеме с този случай и аз не зная дали изобщо сте попаднали където трябва.

— Моля ви първо да ме изслушате, а после да решите дали случаят е за вас или не…

Помощник областният прокурор разтърка брадичка, в очите му се появи уважение пред непоколебимата й решителност.

— Добре — кимна той.

Разказа му всичко от начало до край. Започна със странното поведение на Райън през последните седмици от живота му, не спести нито една подробност, честно призна собствените си грешки. Единственото нещо, до което не се докосна, бяха отношенията й със Соловски. Името й замести с безличното и неопределено „лице, което работи в правоохранителната система“.

На няколко пъти Блек я прекъсна с въпроси. В дадени моменти лицето му оставаше безизразно, в други изразяваше дълбоко учудване. В края на разказа й между веждите му се очертаха две дълбоки бръчки, които си останаха там.

— Значи „лицето, работещо в правоохранителната система“ ви предупреждава за провеждането на широкомащабна прикриваща операция, ръководена от високо място — обобщи той. — Но същото лице се страхува да ви подкрепи открито, така ли?

— Точно така.

Даниел Блек се облегна назад и започна да върти един молив между пръстите си. Изглеждаше дълбоко замислен. След известно време остави молива, стана и пристъпи към прозореца.

Ребека усети как стомахът й неприятно се свива в очакване на най-лошото.

— Една доста невероятна история — промълви, без да се обръща той. — Невероятна и плашеща… В нея са замесени наистина могъщи хора… — Вдигна ръка и започна да свива пръстите си един по един. — Да започнем с Пол Уърлингтън — един от най-богатите предприемачи в щата, който има амбиции да влезе в Сената на САЩ… Следва Брандън Тейлър — уважаван юрист не само в щата, но и в цялата страна. Всички в семейството му са били обществени служители, той иска да продължи тази традиция и също се кандидатира за американския Сенат като представител на щата Калифорния…

Ребека беше доста изнервена, но все пак запази спокойствие, докато слушаше разсъжденията му.

— На трето място идва Максуел Холмс — независим лобист, който е членувал в няколко важни комисии на щата, а в момента оглавява Плажната комисия. Той е близък приятел на кмета и губернатора, поддържа отлични отношения с всички влиятелни политици в този щат. А според това, което ви е казал Джон Евънс, преди да умре, той има и други, още по-важни „връзки“… Вие предполагате, че става въпрос за връзки с организираната престъпност… — Младият юрист се обърна. — Някакви забележки дотук?

— Не — поклати глава Ребека, надявайки се, че той няма да чуе силните удари на сърцето й.

Блек се облегна на перваза, кръстоса крака и продължи:

— После идва ред на партньорите в престижната юридическа кантора: Катрин Денисън и Джон Евънс. Господин Евънс е починал вследствие на побой. Но преди да умре, той признава някои неща, които вуйчо му впоследствие отрича…

Помощник областният прокурор прекоси стаята, седна зад бюрото си и каза:

— Ако обичате, избройте още веднъж причините, поради които съпругът ви не би се самоубил.

Ребека преглътна и се подчини.

Даниел Блек слушаше, без да я прекъсва, обърнал очи към прозореца.

— Доколкото разбирам, вие изключвате вероятността от нещастен случай, така ли? — попита накрая.

— Да.

— Защо?

— Защото Райън не би слязъл на палубата за риболов, докато яхтата е в движение — отвърна тя. — Никой не би го сторил, това е твърде опасно…

— Вашата история е от тези, които или правят кариерата на човек като мен, или я пращат по дяволите — въздъхна Блек.

— Зная.

— А и не е съвсем безопасна.

Тя кимна с глава.

— Тези хора едва ли ще се замислят, ако се наложи да отстранят и някакъв помощник областен прокурор от пътя си… — В гласа й прозвуча открито предизвикателство. — Това не ви ли плаши?

— Плаши ме и още как! — отвърна с въздишка Блек. — Ако някой на мое място ви заяви обратното, значи е лъжец!

Тя се усмихна на този откровен отговор, после вдигна вежди.

— И тъй, ще ми помогнете ли?

— Преди да ви дам отговор, трябва да ви призная нещо — отвърна с въздишка той. — Не съм сигурен дали мога да ви помогна!

— Какво имате предвид? — попита го със свито сърце.

— Както вече ви казах, делото не е било прехвърлено на областната прокуратура. А след като чух вашата история, стигам до заключението, че вероятността за подобно нещо е почти изключена.

— Не съм сигурна, че следвам мисълта ви — смръщи се Ребека.

— Вие твърдите, че следствието от шерифската служба е приключено. Ако заключението е самоубийство или нещастен случай, това дело никога повече няма да види бял свят.

— Но областната прокуратура има право да доразследва неизяснени от полицията случаи, нали?

— Да — кимна Даниел Блек, замълча за момент, после добави: — За съжаление често става така, че просто не можем да го направим.

— Ами тогава? — попита със свито гърло Ребека.

— Бих ви препоръчал да се обърнете към ФБР — рече с въздишка той. — Но не ми се ще да го сторите сама, защото тези момчета понякога са доста грубички.

Тя мълчаливо се примоли на Господ да й помогне. Инстинктивно усещаше, че Блек е подходящ за разследване от подобен характер, но нямаше повече аргументи, с които да го привлече на своя страна.

— Разкажете ми за себе си — изведнъж рече той, сварвайки я напълно неподготвена.

Без да бъде напълно сигурна какво иска да чуе от нея, Ребека му разказа за работата си в адвокатската кантора. Работа, която харесва, но която зарязала напълно след смъртта на съпруга си. После се постара да отговори максимално честно на въпросите, които й зададе. Не можеше да го обвинява, че се опитва да разбере за какъв човек ще се изложи на опасност — разбира се, ако решеше да го стори.

— Аз също не зная на кого мога да се доверя — сподели с въздишка Блек. — А разследването на случай от подобен характер обикновено е крайно деликатно… — Замълча, после вдигна глава: — Вижте какво, госпожо Морланд…

— Наричайте ме Ребека — тръсна глава тя.

— Добре, край на официалностите — усмихна се той. — Ти пък ще ме наричаш Даниел… Честно казано, не зная с какво точно бих могъл да ти помогна… Разбира се, не искам да влошавам нещата, но мисля да опитам с един следовател, за когото съм готов да заложа главата си… Нека се свържа с него, а после пак ще говорим. Как мога да те открия?

Тя му даде телефонния си номер. Преди да се разделят, той я предупреди:

— Моля те, на никого нито дума за този разговор. Става въпрос за изключително тежки обвинения, така че колкото по-малко хора знаят — толкова по-добре.

— Разбирам — кимна тя.

Вратата зад гърба й рязко се отвори, в кабинета влезе някакъв мъж, който изненадано се закова на място.

— О, Даниел, моля за извинение — промърмори. — Не знаех, че имаш посетителка…

Доста привлекателен мъж, отбеляза Ребека. Прошарената коса контрастираше отлично с дълбокия загар на лицето му.

— Няма проблеми, тъкмо приключвахме — кимна Блек.

— Благодаря още веднъж — каза младата жена, усетила, че трябва да си тръгне, преди да бъде представена. После се обърна, излезе в коридора и се отправи към асансьорите.

Даниел Блек остана на крака в очакване да чуе за какво го търси първият заместник областен прокурор Ланс Ренуей.

— Това не беше ли Ребека Морланд? — попита Ренуей.

— Тя беше — недоволно кимна той.

— Виждал съм снимките й във вестниците, но трябва да призная, че на живо е далеч по-хубава.

— Съгласен съм с теб — кимна Блек.

Другият прочисти гърлото си и понижи глас:

— Надявам се, че госпожа Морланд не се е обърнала към теб с някоя официална молба…

— Не, няма такова нещо — побърза да го успокои. — Посещението й беше чисто приятелско.

— Приятелско?

— В смисъл, че двамата имаме общи приятели — поясни Блек.

— Разбирам — кимна Ренуей. — И какво искаше?

Даниел вече бе успял да подготви отговора си.

— Спират финансирането на обществената кантора, в която работи, и тя се опасява, че скоро ще трябва да си търси друга работа.

Този отговор очевидно изненада Ренуей.

— Да не искаш да кажеш, че ще подаде молба при нас, в областната прокуратура?

— Не. Чула, че имам приятели в средите на общинските адвокати, и моли да я свържа с някой от тях.

Първият заместник областен прокурор го изгледа недоверчиво.

— Разбирам — с някаква странна загриженост промърмори той.

— По какъв въпрос ти трябвам? — смени темата Даниел.

Ренуей започна да му говори за някакво дело, но той почти не го слушаше. В главата му непрекъснато се връщаше един и същ въпрос: защо Ренуей се притесни от посещението на Ребека Морланд?

Когато Ренуей най-сетне си тръгна, Даниел Блек се замисли за Ребека Морланд и нейната история. Знаеше за следствието по смъртта на мъжа й единствено от вестниците, а техните описания на Ребека нямаха нищо общо с жената, която го беше посетила. Тя съвсем не приличаше на човек, който отказва да приеме обстоятелствата около смъртта на съпруга си просто защото се опасява от лош имидж, или пък се стреми да лапне тлъста застраховка.

Госпожа Морланд се оказа една изключително сериозна млада жена, която обича своята работа в обществената юридическа кантора и която е готова на всичко, за да открие причините, довели до смъртта на съпруга й.

Но това не му пречеше да си зададе един прост и ясен въпрос: дали наистина си струва да се залавя с всичко това. Не е ли по-просто и по-сигурно да прехвърли топката на ФБР или на Главната прокуратура? Те с удоволствие биха захапали просто защото става въпрос за потулване на престъпление от страна на местните власти. Щатските и федералните служби са стари съперници, недоверието между които се е задълбочавало в продължение на десетилетия.

Но веднага си даде сметка, че в случая не става въпрос за съперничеството между службите. Тук ставаше въпрос за нещо далеч по-просто: историята на госпожа Морланд го беше заинтригувала от чисто професионална гледна точка. Всеки прокурор би искал дело от такъв характер, защото именно тези дела са ракетата носител към високите постове. Ако Даниел поемеше случая и се справеше успешно с него, би могъл да се включи в надпреварата за кабинета на областния прокурор, чийто мандат изтичаше след година. А защо не и за поста главен прокурор и за губернатор — разбира се, след време? Усети се навреме и поклати глава. Сладките мечти за власт и слава бяха опасни, много опасни…

Обратната страна на монетата също беше ясна: действията му несъмнено щяха да предизвикат гнева на много влиятелни личности, които с лекота биха могли да зачеркнат кариерата му. Реши да помоли Джак Макензи да опипа почвата с безкрайна предпазливост. Джак беше един от най-добрите му следователи и положително щеше да се справи. А ако историята на тази жена беше вярна, тя със сигурност щеше се превърне в един от най-големите скандали на Лос Анджелис за последното десетилетие.

Катрин нетърпеливо се взря в лицето на светлокосия мъж на средна възраст, който стоеше пред нея.

— Е, какво открихте?

Без да чака позволение, мъжът се отпусна в креслото.

— Съжалявам, госпожо, но нищо до този момент — отвърна той.

— Две седмици, и все още нищо?!

— Рових достатъчно дълбоко, госпожо — побърза да я увери светлокосият. — И вече имам ясна представа къде е оригиналното свидетелство за раждането на Пол Уърлингтън… Остава ми да преодолея някои бюрократични спънки и всичко ще бъде готово!

— Мисля, че ви плащам, за да заобикаляте бюрократичните спънки! — презрително го изгледа тя. Бяха й препоръчали този частен детектив като един от най-добрите в бранша, но до този момент той изобщо не беше успял да я впечатли.

— Госпожице Денисън, това изисква време, а и някои други неща… — Детективът направи многозначителна пауза. — Надявам се, че разбирате какво имам предвид…

— Не, не разбирам! — отсече тя. — Плащам цената, която назовахте вие, и искам свършена работа! Не ме интересуват никакви „други неща“, ясно ли е?

— Напълно, госпожице — изгледа я с вдигнати вежди детективът.

— За свидетелството за раждане разбрах… Но се надявам, че проверявате и здравните му картони, като започвате от самото начало…

— Да, госпожице.

Ноктите й с кървавочервен маникюр нетърпеливо забарабаниха по писалището.

— А всичките му контакти преди брака — както лични, така и обществени?

— Проверяваме абсолютно всичко, което посочихте, госпожице…

— Добре. Разходите не ме интересуват — приведе се напред тя. — Важни са единствено резултатите! Искам ги максимално бързо!

— Работя без почивка, госпожице — отвърна детективът. — Убеден съм, че скоро ще имам нещо за вас…

— Чакам! — хладно отсече тя и му направи жест да се оттегли.

Вратата се захлопна, а тя пристъпи към прозореца и се загледа към Родео Драйв. Компанията беше разположена в най-престижния район на града, известен като „Златния триъгълник на Бевърли Хилс“. За този престиж и тази репутация Катрин се беше борила цял живот, ден и нощ, неуморно… Не беше лесно да стигне дотук, сега борбата беше да се задържи достатъчно дълго, за да се наслади на дългоочакваните дивиденти… А те всеки момент щяха да потекат.

За миг си спомни предишната юридическа фирма, в която постъпи направо след Харвардския юридически факултет. Спомни си безкрайните часове в библиотеката, заета да прави справки за по-опитните си колеги, осемдесетчасовата си работна седмица без време за развлечения, без време за социални контакти. Фактът, че е жена, правеха нещата още по-трудни, но Брандън я покани за съдружник именно защото беше преживяла ада на всичко това…

Брандън… Той не е бил длъжен да се бори със зъби и нокти като нея. Безспорно беше добър адвокат с голям опит и красноречие, но тези качества едва ли стигаха за положението, на което се радваше: уважаван от юридическата общност в целия щат… Нещата несъмнено опираха до факта, че баща му и дядо му са били влиятелни членове на Сената на Съединените щати и хората очевидно добре помнеха това. Клиентите търсеха услугите на неговата фирма именно защото разчитаха на връзките му в правителствените среди.

Сега дойде и нейният ред да бере плодовете от партньорството си с действащ сенатор на Съединените щати. Тази връзка щеше да й донесе милиони долари, ето защо тя нямаше да позволи на Пол Уърлингтън да обърка плановете на шефа й…

Вече бе абсолютно сигурна, че може да спре Уърлингтън. Трябваше само да се сдобие с нужната информация. И след това да я използва.

24

Даниел Блек бързаше да приключи едно дело, което предстоеше да се гледа в съда само след седмица. В кабинета му влезе първият заместник областен прокурор Ланс Ренуей.

— Трябва да поговорим — каза той и внимателно затвори вратата след себе си.

Даниел предусети какво ще последва.

Ренуей започна направо:

— Миналата седмица те попитах дали Ребека Морланд се обръща към теб с официална жалба и ти отговори „не“.

Той замълча, решил първо да чуе какво иска Ренуей.

— Имаш ли нещо да ми кажеш?

— Зависи — отвърна привидно спокоен Даниел. — Чакам да чуя въпрос…

— Ще отречеш ли, че си душил в службата на шерифа, опитвайки се да научиш нещо повече за делото „Морланд“? — намръщено го изгледа шефът му.

— Сериозно ли говориш, Ланс? — усмихна се той. — Откога прокурорите нямат право да задават въпроси на силите на реда, с които работят в тясно сътрудничество?

— Предстоят избори! Отношенията между шерифа Куентин и областния прокурор са достатъчно обтегнати!

— И моите въпроси са утежнили положението, така ли?

— Нека речем, че нашият общ началник не иска проблеми с шерифа и подчинените му? И по тази причина те моли да спреш.

Даниел беше смаян от факта, че изобщо водят този разговор.

— Предай на шефа, че молбата му е получена — отвърна най-сетне.

Вратът на Ренуей почервеня.

— Защо рискуваш блестящата си кариера, Блек? Съвсем наскоро областният прокурор каза, че те готви за ключов пост тук. Не мога да допусна, че заради една хубава жена ще обърнеш гръб на възможността да бъдеш следващият областен прокурор на Лос Анджелис! — Замълча, оставяйки го да обмисли казаното, после добави: — Не забравяй, че бюджетът ни е силно орязан и ние сме принудени да се занимаваме единствено с приоритетите си! Ясен ли съм?

— Абсолютно — отвърна Даниел.

— Много добре. В момента госпожа Морланд е политически неудобна, затова те съветвам да се държиш настрана от нея.

Младият мъж усети как пулсът му се ускорява.

— Нима искаш да кажеш, че не мога да я виждам и като частно лице?

— Хайде, Даниел, не сме от вчера тук! Това е реалният свят, а той е изграден от политически задължения, които трябва да бъдат спазвани. Ще бъда максимално ясен: ако твоето приятелство с тази жена създаде погрешно впечатление у някои хора, аз ще бъда принуден да го имам предвид, когато се обсъжда твоето бъдеще!

— Не мога да повярвам, че…

— Достатъчно! — вдигна ръка първият заместник областен прокурор. — Знаеш как стоят нещата. Топката е в твоето поле. Играеш ли по правилата — оставаш титуляр. Не играеш ли, отиваш при дълбоките резерви.

Ренуей се обърна и излезе, а Даниел направи опит да потисне обзелото го раздразнение. Този тип се опитва да му налага с кого да се среща и с кого не! Изведнъж видя в съвсем различна светлина историята, която му разказа Ребека Морланд. Тя беше права, че срещу нея се е изправил противник с огромно политическо влияние. А той трябваше да го открие…

Грабна сакото си и изскочи навън сред смога на калифорнийския ден.

Ланс Ренуей влезе в кабинета си и вдигна слушалката.

— Предадох му посланието, кратко и ясно — каза. — Мисля, че не остана особено очарован…

Послуша за момент.

— Не — рече. — Според мен е изпитал съжаление към една хубава жена, не очаквам проблеми…

— Да, разбирам. След като смятате, че си струва… С подслушването на телефона й по принцип няма проблеми, но сам разбирате, че не мога да го разпоредя официално. Фактически предпочитам изобщо да не знам…

— Да. Не… Разбирам. Може би сте прав. Това е най-добрият начин да разберем с кого се среща и какво възнамерява да направи. Не, разбира се… Направете това, което смятате за необходимо, но ме дръжте в течение…

Седнал на една пейка в парка „Макартър“, Даниел разсеяно подхвърляше храна на гълъбите. Няколко минути по-късно до него мълчаливо се настани следователят Джак Макензи с обичайната чаша кафе в ръка.

— Откъде го взе? — вдигна глава Даниел.

Едрият като централен защитник мъж с оплешивяваща глава кимна по посока на една невзрачна количка за разносна търговия в дъното на алеята.

— Не те ли е страх, че ще се отровиш?

— Стомахът ми е железен — ухили се Джак. — Хайде, казвай какво има… Предполагам, че е нещо сериозно, след като ме каниш на среща тук, а не в удобния си кабинет.

— Точно така — кимна с нещастен вид младият мъж. — Изглежда, трябва да сме доста по-предпазливи, отколкото предполагах.

— Какво имаш предвид? — изпитателно го погледна Джак.

Даниел накратко му предаде разговора си с Ланс Ренуей.

— Сам виждаш, че първият заместник съвсем открито ме предупреди да се държа настрана — заключи.

— Защо? — вдигна вежди Джак.

— Каза, че тази година има избори и областният прокурор бил загрижен… Но според мен някой в службата на шерифа е доста притеснен от интереса ти към случая „Морланд“.

— Правилно — кимна следователят. — И това ме навява на мисълта, че може би ще е по-разумно да се обърнеш към ФБР или Главната прокуратура.

— Не съм сигурен — въздъхна Даниел.

— Имам приятели в Бюрото — подхвърли Джак и несъзнателно опипа възела на вратовръзката си. — Искаш ли да поговоря с тях?

— Не съм убеден, че ще действат както трябва. След като се запознах с историята на Ребека Морланд, изпитвам и нещо като отговорност, ако разбираш какво имам предвид.

— Разбирам — кимна другият мъж. — Може би ще се разберете да работите съвместно.

— Как не — изгледа го с мрачна ирония Даниел. — Аз ще си мисля, че работим съвместно, но на практика ще е съвсем друго. В момента, в който им съобщя каквото зная, случаят ще бъде практически приключен за мен. Онези копелета имат твърде високо самочувствие, за да споделят информацията си с когото и да било.

— Може би си прав…

— А ако решат да запазят лаврите за себе си и използват Ребека само като примамка за едър дивеч?

— Това също е напълно възможно — призна с въздишка Джак. — И тя може да пострада…

— Има и друг проблем — продължи все така мрачно прокурорът. — В момента, в който заместник-шефът или онзи, който му дърпа конците, научат, че подхвърляме информация на федералните ченгета, с нас е свършено. Ще ни изхвърлят без предупреждение и тогава закъде сме?

— За никъде — призна с нещастен вид Джак.

„Трябва да му дам възможност да се откаже — съобрази Даниел. — Нещата стават прекалено сложни и прекалено опасни, нямам право да рискувам хляба на този човек.“ Погледна го право в очите и каза:

— Ако искаш да се откажеш, бъди сигурен, че ще те разбера…

— Вътре съм — отвърна без колебание Джак.

— Много добре — въздъхна с открито облекчение Даниел. — Тогава да продължаваме да душим. Но съвсем предпазливо. Нека го направим така, сякаш отдавна вече сме забравили за случая Морланд.

— Добре. Казвай какво си намислил.

— Засега ще се държиш на разстояние от службата на шерифа. Насочи вниманието си върху отношенията между Пол Уърлингтън и останалите играчи, включително Холмс. Тези двамата имат широки връзки по върховете, нека видим какви влечуги ще изпълзят изпод камъните.

Ребека искаше да подготви своите свидетели, ако Даниел Блек решеше да се заеме със случая. Първият беше Скот Рийд от предизборния щаб на Брандън Тейлър, с когото не се беше виждала, откакто разбра за разгорещения телефонен разговор на мъжа си с Пол Уърлингтън.

Датата на предварителните избори наближаваше, но Брандън не беше сигурният победител отпреди няколко месеца, когато Райън все още беше жив. Сега трябваше да се бори с Пол Уърлингтън, един наистина силен противник.

„Дано Брандън не е там“ — рече си Ребека. За последен път го видя в болницата, непосредствено след смъртта на Джон Евънс. И искрено се надяваше да не го вижда повече. Защото този човек бе предал и Райън, и самата нея.

Влезе в помещението и установи, че то е доста по-оживено отпреди, може би защото бяха вкарали допълнителни бюра и столове. Вместо двама хората, разпределящи кореспонденцията, бяха поне десет. Непрекъснато звъняха телефони.

— Мога ли да ви помогна?

Пред Ребека се беше изправило младо момиче с дълга черна коса.

— Да, бих искала да говоря със Скот Рийд.

— За кого да съобщя? — попита момичето.

— Казвам се Ребека Морланд.

Момичето кимна и се отдалечи. „Най-сетне някой, който да ме приеме нормално“ — въздъхна с облекчение Ребека. Беше й дошло до гуша от многозначителни погледи и подмятания зад гърба, мечтаеше за някогашната си анонимност.

Скот Рийд излезе от канцеларията си. Пясъчнорусата конска опашка беше изчезнала, косата му беше подстригана късо. Вероятно Брандън бе решил, че трябва да промени външния му вид в съответствие с ролята, която му бе възложил.

— Не ви очаквах, госпожо Морланд — промърмори Рийд и очите му неспокойно се отместиха от лицето й.

„Защо му е неудобно да разговаря с мен?“ — запита се тя и хлад полази по гърба й.

— Бих желала да си поговорим — усмихна му се тя.

— Много съм зает — промърмори Рийд и хвърли поглед към часовника си. — Вижте… Тук наблизо има един малък ресторант… — Спомена име, което тя за пръв път чуваше. — Защо не ме почакате там? Най-много след петнадесетина минути ще бъда при вас.

— Има ли смисъл? — вдигна вежди Ребека. — Ще ви отнема само няколко минути.

— Не, моля ви… Мисля, че така ще бъде по-добре.

Скот Рийд очевидно искаше да я отпрати. Вероятно защото се опасяваше да не ги види Брандън. Явно той вече го бе предупредил, че тя е врагът.

— Добре, ще ви чакам там.

Откри ресторанта сравнително лесно. Беше съвсем малко заведение, притиснато между стените на две високи сгради. Зад тезгяха пушеше възрастна жена, очите й бяха приковани в телевизора. Имаше само две-три маси, цялото заведение беше горе-долу колкото кухнята на Ребека. „Защо Рийд ми посочи тази дупка?“ — запита се тя.

— Какво ще поръчате? — обади се жената, без да отмества поглед от телевизора.

Ребека поиска бутилка „Пелегрино“ и седна на една от масичките да чака Рийд. Много беше любопитна да види как ще поздрави собственичката.

Той скоро се появи, пристъпи до тезгяха и пожела да узнае цената на чаша кафе. Значи наистина не искаше да го видят в нейната компания.

Пристъпи към масичката, разбърквайки захарта в чашата си.

— Е, как я карате?

— Все едно и също. Опитвам се да открия убиеца на съпруга си.

— О? — Очите му останаха сведени към чашата с кафе. — Четох във вестниците за тази ваша теория, но останах с впечатлението, че нещата са изяснени. Райън е злоупотребил със служебни пари, а след това се е самоубил.

— Мъжът ми не е откраднал тези пари и не се е самоубил — поклати глава Ребека. — Бил е убит… Исках да ви предупредя, че скоро може би ще изискам вашите показания.

— Какви показания? — учудено я изгледа Рийд. — Аз не знам нищо!

— Искам да потвърдите това, което ми разказахте последния път. За телефонния разговор между Райън и Пол Уърлингтън, след който Райън е тръгнал на среща с него.

— Не помня да съм ви казвал такова нещо — поклати глава младежът.

— Значи ще забиете нож в гърба на мъжа ми, като всички останали?! — смаяно го изгледа Ребека.

— Не си спомням за такъв разговор! — упорито повтори той, а вратът му почервеня.

Тя изпита чувството, че отново е попаднала в Зоната на здрача.

— Кой те изплаши? — повиши глас. — Брандън Тейлър ли ти каза да си затваряш устата? Или Пол Уърлингтън направи така, че да си изгубиш паметта?

— Нямате право да ми говорите по този начин! — изръмжа Рийд, остави монета от четвърт долар върху масата и стана. — Трябва да се връщам на работа!

Ребека с мъка сдържа сълзите, които напираха в очите й. От реакцията на Скот Рийд беше ясно, че е докоснала оголен нерв. Но все още не можеше да разбере коя от всичките й теории отговаря на истината. Райън е мъртъв, следователно не може да бъде от полза на Рийд. Но Уърлингтън и Брандън спокойно биха могли да му дадат това, за което мечтае — най-вероятно добър пост във вашингтонските им екипи. На кой кон е решил да заложи?

Спря на паркинга пред магазина на Ралф на булевард „Вентура“ в Енсино и си спомни с какво удоволствие пазаруваше след работа, а после бързаше да приготви вечерята на Райън. Днес за нея отбиването в магазина беше една досадна необходимост и нищо повече. Купуваше само това, от което се нуждаеше, за да може да се крепи — кафе, портокалов сок и тоалетна хартия. След смъртта на Райън се хранеше изключително с полуфабрикати. И все се заканваше, че вече е крайно време да се върне към здравословния начин на хранене.

Влезе в магазина, взе една количка и тръгна между рафтовете. В един момент усети тежка ръка върху рамото си, обърна се и се озова очи в очи с Даниел Блек.

— Прощавай, ако съм те стреснал — извинително промълви той.

— Няма… Няма нищо — успя да си поеме дъх тя. — Какво се е случило?

— Трябва да поговорим. Колко време ще ти отнеме пазаруването?

— Десет минути.

— Добре. Ще те чакам в книжарницата отсреща. Трябва да сме сигурни, че не ни следят. Ето какво ще направиш… — Обясни й с няколко думи, после попита: — Разбра ли?

— Да — прошепна тя.

— Добре, тогава ще се видим след малко…

Ребека отвори багажника и сложи вътре покупките си. Предпазливо огледа жената, която товареше торбите си в паркирания наблизо микробус. Дали не я следи? Ами онзи тип пред входа, който бавно си пали цигарата, преди да влезе в червената си спортна кола? Не, този не — прецени тя. Когато следиш някого, едва ли ще го правиш с такава запомняща се кола.

Нервите й бяха опънати от всичко, което й се беше струпало на главата. А сега и това… Няма ли най-сетне да свърши този кошмар?

Книжарницата наистина беше на няколко крачки и Ребека реши да не мести колата си. Погледна часовника си, облече един лек пуловер, а след това заключи джипа. Наближаваше шест, но все още беше светло. Дните ставаха по-дълги, след няколко дни щяха да въведат лятното часово време.

Влезе в бара оттатък алеята, купи си чаша капучино с две бисквити, после се насочи към книжарницата. Слава богу, че тук позволяваха да се влиза и със закуски. В просторното помещение бяха пръснати удобни кресла, хората можеха да четат на спокойствие.

С облекчение забеляза, че един от диваните в дъното беше свободен. Седна на меките възглавници и внимателно се огледа. Пред високите рафтове с книги имаше няколко посетители, но никой не й се стори подозрителен. Всъщност нямаше никаква представа как може да изглежда евентуалният им преследвач.

В дъното се появи Даниел и тя отвори книгата, която бе пуснала в скута си. Усети го да сяда на съседното кресло, но не вдигна глава. Той мълчеше и отпиваше от картонена чаша с кафе.

— Забеляза ли нещо подозрително? — най-сетне прошепна младият прокурор.

— Не — поклати глава тя. — Какво става?

Той накратко изложи развоя на събитията и стомахът й се сви. По всичко личеше, че всеки, който вземе присърце проблемите й, бързо се натъква на необясними трудности, а вероятно се излага и на опасност.

— Все още нямам нищо определено за теб — приключи Блек. — Но по всичко личи, че подозренията ти са напълно основателни.

В това нямаше нищо ново, но думите на този безспорно храбър и честен човек й дадоха нови сили.

— Останах смаян от бързината, с която стигнаха до мене — добави Даниел, небрежно прелиствайки някаква книга. — Затова е абсолютно задължително да не казваш на никого, че съм се заел с тази работа!

— Дори и на Люси? — попита тя, после с няколко думи му обясни за своята вярна приятелка.

— От думите ти разбирам, че тя е свястно момиче и много ти помага. Но колкото по-малко хора са в течение, толкова по-добре. Както за нас, така и за тях.

Ребека кимна. Случаят със Соловски й беше достатъчен. Не искаше да вижда и Люси ужасена… за себе си и за малката Габи.

— Няма да кажа на никого — обеща тя.

— Ще ти се обадя в момента, в който науча нещо ново — затвори книгата Даниел.

— Добре.

— Съмнявам се, че ще стигнат чак до подслушване на телефоните ни, особено този в кабинета ми… Но за всеки случай ще ограничим използването им до минимум. Има и други начини на връзка.

— Като този в супермаркета ли?

— Да — усмихна се за пръв път той. — Не се тревожи, сигурен съм, че ще разплетем кълбото докрай.

— Надявам се — въздъхна младата жена. — Изобщо не искам да мисля, че тези мръсници ще се измъкнат безнаказано!

— Няма — усмихна й се отново, после стана и се отдалечи.

Ребека остана на мястото си още няколко минути. Много й се искаше това за кълбото да излезе истина. За съжаление твърде дълго се беше опитвала да го разплита сама и в хода на този процес изгуби доверие в хората, дори и към този очевидно добър и честен млад мъж. В същото време не можеше просто да седи и да чака някой друг да й разплита кълбото. Отчаяно се нуждаеше от помощ и се молеше на Бога да я получи от този човек. Междувременно щеше да продължава да търси и сама отговорите на въпросите, които я измъчваха…

25

Брандън имаше на разположение лимузина с шофьор. Тази вечер трябваше да присъства на официална вечеря с избиратели. Катрин също беше поканена и той предложи да я закара. И двамата щяха да са без придружители, освен това от доста време насам не бяха разговаряли.

— Какво сочат последните проучвания на общественото мнение? — попита го тя.

— Възвръщам част от загубените си позиции — отвърна Брандън, докато изпъваше официалното си сако. — Надеждите на Уърлингтън за лесна победа започват да се изпаряват. — Усмихна се. — Всичко, което ни трябва, е едно хубаво малко скандалче.

— Непрекъснато мисля по въпроса — изрече с въздишка тя. — Този човек се възползва от смъртта на Райън по твърде некоректен начин! Разбира се, след като стана ясно, че Райън се е самоубил заради финансови злоупотреби, хората си дават сметка, че ти нямаш нищо общо, но все пак… Радвам се, че медиите изтълкуваха правилно смъртта на Джон.

— Така е — кимна той, припомнил си безбройните статии и коментари относно смъртта на племенника му. В тях се поддържаше тезата, че Джон е бил убит от крадци и това беше добре дошло за Брандън. Пропагандната машина на Уърлингтън беше направила всичко възможно да го свърже с нещастния случай, отнел живота на Райън, но убийството на Джон имаше обратен ефект — предизвика състраданието на избирателите.

— Много хора са на мнение, че отказът ти да се оттеглиш от предизборната надпревара е един акт на смелост — изтъкна Катрин. — Макар да си изгубил близък роднина, ти продължаваш да мислиш как да бъдеш полезен на обществото.

— Ценя високо това твое мнение — рече той и разкърши рамене.

Тя измъкна една пудриера и провери грима. Носеше красива и скъпа рокля, в която преобладаваха златистите цветове.

— Тази вечер изглеждаш прекрасно — похвали я Брандън.

— Благодаря — усмихна му се. — А ти много приличаш на следващия сенатор от Калифорния!

Той доволно кимна.

Катрин прибра пудриерата, обърна се и го погледна в очите.

— Някакви новини от Ребека?

— За последен път разговаряхме в болницата — сви рамене той.

Беше пропуснал да й разкаже всички подробности от този разговор и най-вече твърденията на младата жена за признанията на Джон. След обстоен размисъл бе стигнал до решението да изчака следващите ходове на Ребека и да реагира според тях. За нищо на света не би споделил точно с Катрин обезпокояващата новина за признанията на Джон.

— Все още не разбирам как се е озовала там — замислено подхвърли съдружничката му.

— Казва, че го чакала да се прибере, защото искала да говори с него — сви рамене Брандън. — Отишла да го потърси, след като видяла, че в апартамента му не свети.

— Това вече го знам — нетърпеливо тръсна глава тя. — Интересува ме за какво е искала да си говорят.

— Не съм много сигурен. Вероятно за кражбата…

— Луда е! — недоволно промърмори Катрин. — Казах ли ти какво стана, когато ме причака пред дома ми?

— Не помня — застина Брандън.

— Може би съм пропуснала — сви рамене тя. — Малко ли ни се струпа на главите? Започна да ми обяснява, че Джон бил комарджия и дължал пари навсякъде. Аз й казах, че разполагам с доказателства за вината на Райън, но тя изобщо не ме чу. Според мен не е в състояние да приеме истината.

— Страхувам се, че си права — въздъхна той, изпитал огромно облекчение от факта, че съдружничката му не е повярвала на твърденията на Ребека.

— Спомена, че Джон е бил женен — погледна го Катрин. — И това ли е нейна измислица?

— Не, това е истина — призна той.

— А защо никога не е споменавал за брака си?

Брандън с готовност се зае да обяснява вероятните мотиви на племенника си:

— Вероятно защото си е давал сметка, че тази жена не му подхожда. Според мен е искал да забрави цялата история. А що се отнася до жена му… Е, ние сме адвокати и добре знаем какви небивалици могат да си измислят бившите съпрузи, нали? Но за Ребека приказките й са били чиста монета, просто защото подкрепят безумните й теории за заговор.

— Сигурно е така — кимна тя.

Не след дълго лимузината влезе в подземния паркинг на хотел „Сенчъри Плаза“. Брандън щеше да произнесе реч в банкетната зала на този хотел пред подбрани представители на Републиканската партия от филмовите среди. Гостите бяха платили по хиляда долара за куверт, а много от тях бяха ангажирали по няколко маси. Хората от предизборния щаб очакваха значителни постъпления.

Брандън се спря при няколко души, които очакваха появата му във фоайето, а Катрин бе отведена до мястото си край една от масите.

Секунди преди вратата да се отвори пред кандидат-сенатора, до него изведнъж изскочи Ребека и заяви:

— Трябва да поговорим.

„Не трябва да й позволявам никакви сцени! Хората веднага ще решат, че горката жена продължава да търси убийците на съпруга си! Не, това не бива да става. Никакви скандали!“ — каза си той.

Един от наетите за подобни събития охранители вече протягаше ръка към Ребека с очевидното намерение да я отстрани.

— Моля, почакайте — кимна му Брандън, огледа се наоколо и добродушно добави: — Ще ни отнеме не повече от минутка…

Отведе младата жена в близкия ъгъл и напрегнато прошепна:

— Сега не е време за разговори, Ребека! Зад онази врата ме чакат осемстотин души!

— Ще си тръгна след секунди — отвърна тя. — Веднага след като чуя каква сделка си сключил с Холмс! — В зелените й очи светеше непоколебима решителност. — Имам право да знам това!

— Нали вече ти казах? — въздъхна с отчаяние той. — Но ти просто отказваш да ми повярваш! Холмс уреди погасяването на дълговете на Джон, плюс нещичко отгоре, за услугата…

— Ако продължаваш да ме залъгваш, ще отида да попитам самия Холмс!

Той пристъпи към нея и просъска:

— Чуй ме, за бога! Чуй ме добре, защото нямам намерение да повтарям! Ясно ли ти е?

— Да.

— Максуел Холмс е много опасен човек. Не ходи при него, не се опитвай да разговаряш с него. Бягай колкото е възможно по-далеч от него! И на Райън казах, че си играе с огъня, но той не ме послуша!

— Какво? — пребледня тя.

— Не познавам човек, който може да те спаси от лапите на тоя тип, ето какво! — прошепна Брандън, после направи знак на човека от охраната и стисна устни: — Това е всичко, което мога да ти кажа!

— Госпожо, позволете да ви придружа — любезно й се усмихна едрият мъж.

Забелязал страха в очите й, Брандън доволно се усмихна и кимна с глава:

— Съжалявам, но трябва да вървя…

Широката врата се отвори пред него и той стъпи на червения килим. Осемстотин души станаха на крака и го посрещнаха с бурни овации.

Ребека влезе в асансьора заедно с охранителя. Миг преди вратата да се затвори до слуха й достигнаха аплодисментите от банкетната зала. Изпитваше гняв и отчаяние. Гняв, защото Брандън се измъкваше с лъжи и най-вероятно ще остане ненаказан за гнусното си предателство спрямо Райън, отчаяние — защото самата тя очевидно нямаше да е в състояние да отмъсти за смъртта на съпруга си…

Какво означаваше последното му подмятане? Нима наистина е предупредил Райън да се държи по-далеч от Холмс? Означава ли това, че е бил наясно какво ще последва? Тежко въздъхна. Не знаеше дали Райън я гледа отнякъде, но много й се искаше да разбере какво мисли сега за човека, когото бе боготворил…

На другия ден следобед Ребека се качи в колата и се отправи към къщата на Холмс на Тръсдейл Истейтс. Не се отнесе лекомислено към предупреждението на Брандън Тейлър, напротив — обмисля го дълго и внимателно. Максуел Холмс несъмнено беше опасен, но все трябваше да има някакъв сравнително сигурен начин да се добере до него.

В крайна сметка реши да наблюдава дома му в продължение на няколко дни. Трябваше да разбере кой го посещава, с кого се среща. Надяваше се, че тази информация ще й помогне да реши как да постъпи.

Мислите й се насочиха към Даниел Блек. Докъде ли е стигнал в разследването си? Дано да я потърси скоро!

Наближи дома на Холмс и започна да се оглежда за подходящо място за паркиране. Пред една от съседните къщи бе спряла кола с ремарке, върху което бе прикрепена моторница. Ребека успя да се пъхне зад ремаркето и изключи двигателя. На седалката до нея имаше сандвичи и кафе. Мобифонът, с който не се разделяше след инцидента в каньона, поддържаше автоматична връзка с телефонния секретар в дома й.

На улицата бяха паркирани сравнително малко коли — два скъпи мерцедеса, един ягуар и един ролс-ройс. Може би някой от собствениците на тези коли беше на посещение при Холмс. За всеки случай реши да запише номерата им.

Седеше и обобщаваше това, което бе успяла да научи за Холмс. По думите на Джон Евънс този човек имал „връзки“. Отлично съзнаваше, че изнудването и подкупите са неразделна част от политиката, но не можеше да повярва, че съществува пряка връзка между политиката и организираната престъпност. Въпреки че дори Даниел Блек не изключваше подобна възможност. Доскоро не можеше да повярва, че човек като Брандън Тейлър ще се забърка в такива неща, но след признанията на Джон Евънс вече не беше толкова сигурна.

Минаха близо три часа от доброволното й дежурство, когато пред входа на Холмс настъпи оживление. Тя взе малкия бинокъл, тъй като вратата беше почти скрита зад разцъфналите храсти. Видя двама души. Мъж и жена, които се целуваха. Жената понечи да си тръгне, но мъжът я придърпа към себе си за още една целувка. Жената беше висока и слаба, облечена с визоново палто. Странно, рече си Ребека. Времето не беше особено топло, но все пак… В Калифорния рядко могат да се видят кожени палта, особено пък през деня.

Очите на жената бяха скрити зад широки слънчеви очила. Косата й беше покрита с ефирен шал. Мъжът направи стъпка напред и Ребека го позна — беше Максуел Холмс. Ръката му потъна под визоновото палто, а жената притеснено се огледа. Миг по-късно му изпрати въздушна целувка и изтича към белия ягуар. Във фигурата й имаше нещо много познато. Ребека си отбеляза да помоли Даниел Блек да направи справка за регистрационния номер на колата й.

В главата й изведнъж се мерна познат образ, тялото й потръпна. Не, не може да бъде! Бързо вдигна бинокъла пред очите си и напрегнато се вгледа. Господи, не се бе излъгала! Жената с белия ягуар беше Даяна Уърлингтън! Какво, по дяволите, търсеше тук, какви бяха отношенията й с Холмс? Нали той подкрепяше Брандън? Нима заговорничеше с Пол Уърлингтън зад гърба му? Възможно ли беше забележката на Райън за мръсотията в политиката да се отнася именно за ситуации като тази? Нима Уърлингтън и Холмс са планирали убийството на най-близкия сътрудник на Брандън, за да го дискредитират? Нали подозрителното самоубийство на Винс Фостър — най-близкия помощник на Клинтън, донесе немалка вреда на кампанията на сегашния президент? Не, в това нямаше никаква логика. Далеч по-лесно бе да премахнат самия кандидат, тоест Брандън…

„Не бъди глупава!“ — тръсна глава тя. Госпожа Уърлингтън не е била на делово посещение в този дом — прощалните целувки недвусмислено доказваха това. Но какво от това, че жената на Пол Уърлингтън има интимни отношения с Холмс? Една банална изневяра и нищо повече. Съпругът не знае нищо, Брандън — също. Това ли е тайната, която беше открил Райън? И с кого е споделил своите разкрития?

В колата ставаше нещо, но тя не можеше да разбере точно какво. Сякаш Даяна заменяше визоновото си палто с нещо друго… „Не бива да рискувам — рече си Ребека и се сви на седалката. Може би ще успея да зърна нещо повече, когато ягуарът мине покрай мен…“ В следващата секунда госпожа Уърлингтън изскочи от колата, облечена в екип за бягане и шапка с козирка на главата. Визоновото палто потъна в багажника. После моторът изрева и ягуарът потегли надолу по хълма.

Ребека прецени, че няма смисъл да я проследява. Невярната съпруга най-вероятно щеше да се насочи към Нюпорт Бийч. Ще постои още малко на наблюдателния си пост, а когато се види с Даниел, ще му разкаже всичко…

Даяна вкара колата в гаража, гумите пронизително изскърцаха. Помещението беше огромно и побираше девет коли; имаше малка, но добре обзаведена работилница. Сърцето й изведнъж се сви. Свъсил вежди, мъжът й се беше облегнал на една от колите и я чакаше.

Обикновено се срещаше с Холмс не повече от веднъж седмично, тъй като и двамата имаха натоварена програма. Напоследък обаче той й се обаждаше доста по-често. Прикри страха си, усмихна се и слезе от колата.

— Здравей, скъпи — махна му с ръка тя и се наведе да измъкне сака от задната седалка.

Той не отговори и бавно се приближи.

— Къде беше?

Устата му беше здраво стисната, очите — присвити.

Даяна с усилие преглътна, после направи широк жест:

— Не можеш ли да познаеш? Ходих да потренирам… Защо, какво се е случило?

— Къде беше? — повтори намръщено той.

— Във фитнес центъра на кънтри клуба.

— Странно! — изръмжа съпругът й и пръстите му стиснаха китката й в желязна хватка. — Преди малко те търсих там, но ми казаха, че днес не си се мяркала.

Коленете й се подкосиха, но все пак успя да запази самообладание.

— Вероятно си говорил с някого от новите служители, които не ме познават.

— Помолих администратора да провери при всички групи — както в гимнастическия салон, така и в басейна — ледено процеди Уърлингтън.

— Там бях, скъпи — нервно се усмихна Даяна. — Станало е някакво недоразумение… — Сведе очи към ръката си и добави: — Пусни ме ако обичаш, боли…

Лицето на Пол Уърлингтън се беше превърнало в мрачна и заплашителна маска.

— Ако ме правиш на глупак, горчиво ще съжаляваш! — просъска. — Това ти го обещавам!

— Да те правя на глупак ли? — засмя се тя и избелените й наскоро зъби ослепително блеснаха. — Не разбирам за какво говориш, скъпи…

— Имаш ли друг? — попита през стиснати зъби той.

— Не — отвърна тя. После не се сдържа и добави: — Но кой може да ме обвини, дори и да имах? От години не съм имала нормален секс със съпруга си!

— Женени сме близо петнадесет години! — просъска Пол. — Би трябвало да ни свързват и по-други неща… Защото, за разлика от теб аз не смятам, че физическият контакт е задължително условие за един добър брак.

— Това е твоето мнение! — гневно извика тя. — Но за мен физическият контакт е важен! Аз имам нужда да бъда докосвана, милвана, любена! — Гласът й затрепери: — А твоето отношение не е естествено… Ако не вярваш, питай лекаря…

— Говорила си за тези неща със семейния ни лекар? — попита той с разширени от ужас очи.

— Все с някого трябваше да споделя — кимна тя и нервно прибра един кичур под шапката си.

Пол зяпна, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Как си посмяла?!

— Посмях, защото ти изобщо не желаеш да говорим по този въпрос! — премина в настъпление тя. — Просто нямах друг избор! — Пое дълбоко дъх и добави: — А знаеш ли какво ме попита той?

Очите му пламтяха от гняв.

— Какво?

— Да не би да си педераст…

Ръката му се стрелна нагоре, плесницата беше оглушителна.

— Как изобщо си му позволила подобно нещо?!

Даяна ахна, притисна с длан зачервената си буза и изкрещя:

— Какво ще направиш, ако наистина съм била при любовник? Ще подадеш молба за развод? — Обзета от бесен гняв, тя забрави всякаква предпазливост: — Хайде, направи го! Да видим тогава какво ще стане с политическите ти амбиции! Твоите избиратели не са привърженици на развода. В момента, в който ме изоставиш, трябва да забравиш голямата мечта на живота си — да станеш президент! А аз не само ще прибера половината от всичко, с което разполагаш, но и ще кажа на целия свят, че се развеждам, защото мъжът ми не ме е докосвал от години!

Уърлингтън стоеше пред нея и само поклащаше глава.

— Аз исках деца! — разплака се тя. — Но ти се противопостави… Моля те, обясни ми защо не желаеш да спиш с мен?

— Прекрати с тези глупости! — остро заповяда той. — Винаги съм мислил, че искаш това, което правя. И го искаш не по-малко от мен.

Гневът постепенно я напусна и тя започна да си дава сметка, че не желае да изгуби нито него, нито охолния живот, на който беше свикнала. Петнадесет години се беше примирявала с всичко просто защото най-голямата й мечта беше да бъде госпожа Уърлингтън. След подобна жертва имаше право да бъде съпруга на сенатор, а дай боже — и Първа дама някой ден…

— Наистина е така — глухо отвърна тя.

Погледът му не се откъсваше от лицето й. А тя потръпна, съзнавайки, че мъжът й прави огромни усилия да преглътне наранената си гордост.

— Тогава върви да вземеш душ! — рязко изрече той. — Отдалеч вониш на пръч! — В гласа му се долавяше открито отвращение. — Ще говорим по този въпрос по-късно, когато и двамата се успокоим.

Даяна кимна и се насочи към вътрешността на къщата с разтреперани крака. Критичният момент беше отминал. Ако Пол искаше да я изхвърли, вече щеше да го е сторил. Слава богу, че не я попита кой е мъжът. Очевидно изобщо не искаше да знае. Но беше сигурна, че от сега нататък ще следи всяка нейна крачка, което означаваше само едно — трябваше да прекрати връзката си с Холмс.

Прибирайки се у дома, Ребека забеляза фаровете на някаква кола, които примигнаха на десетина метра от къщата й. Вече беше доста тъмно и човекът зад волана се беше превърнал в неясен силует. Намали скоростта и се изравни с колата, готова всеки миг да натисне газта. После видя Даниел Блек, който й правеше знаци да кара след него. Няколко пресечки по-нататък той спря и тя бавно паркира зад него.

Даниел слезе и побърза да се качи при нея. Лъхна я приятната миризма на одеколона му и тя изведнъж си даде сметка колко отдавна не се беше намирала близо до мъж.

Разказа му с няколко думи какво беше открила, после му продиктува номерата, които си беше записала.

— Нима подозираш, че Максуел Холмс и Даяна Уърлингтън са убили мъжа ти, за да не разкрие връзката им? — втренчено я погледна той.

— Не съм сигурна — призна тя, после изведнъж се досети, че той не беше висял пред къщата й без причина. — Какво се е случило?

— Искам да прегледаме заедно няколко документа.

— Какви документи? — любопитно го погледна младата жена.

— Нека първо ти обясня какво възнамерявам да направя, за да бъдеш наясно. Не искам да предприемам нищо без твое знание.

Думите му я накараха да потръпне и тя промълви:

— Слушам те.

— Двамата с Джак стигнахме до заключението, че трябва да имаме пълна токсикологична експертиза на съпруга ти. Ако допускаме версията, че е бил хвърлен зад борда, в организма му вероятно ще има остатъци от някакви упойващи вещества. Честно казано, и двамата изпитваме недоверие към местата за официални аутопсии. По тази причина… — замълча за момент — … направихме искане за ексхумация на трупа и изследването му от независима лаборатория.

В момента, в който чу думата „ексхумация“, Ребека усети как стомахът й се обръща. И без това вече беше на края на силите си, чувстваше се абсолютно беззащитна. Мисълта, че ще изровят тялото на Райън, й се стори непоносима, главата й безсилно се опря на кормилото.

— Зная колко ти е трудно — съчувствено промълви Даниел и докосна рамото й.

Тя не издържа и избухна в плач.

Той бръкна в джоба си и й подаде носната си кърпичка.

— Наплачи се на воля… — прошепна. — Имам представа какво ти е…

Няколко минути по-късно Ребека успя да се овладее.

— Не зная… Не зная какво да кажа… — започна. — След като смятате, че това е необходимо… Не знам… Просто ми прозвуча ужасно!

— Не зная как бих реагирал на твое място — откровено призна той. После започна да разказва за семейството си в Ню Йорк. Баща му бил равин, а всичките му роднини — православни евреи. Според техните обичаи мъртвите били погребвани без балсамиране. Вярвали, че колкото по-скоро се превърнат в прах, толкова по-бързо ще освободят душите си. — Мисля, че никой от тях не би одобрил това, което ти предложих — заключи той.

— Аз също съм еврейка, но от реформистите. Мнозина от нас вярват в балсамирането. Райън не беше евреин и го балсамираха… Мисля, че тялото ще бъде добре запазено! — Въздъхна с известно облекчение. Даниел някак си беше успял да я освободи от напрежението, свързано с представата за състоянието на Райън в гроба.

— Не е необходимо да присъстваш — усмихна се той. — Аз ще се погрижа за всичко.

— Но как ще запазиш в тайна подобен акт? — изведнъж се сепна тя.

— Ще занеса нужните документи за подпис в съда, а след това ще наема частна фирма за изваждането на ковчега. Решихме да проведем операцията надвечер, когато гробището е пусто. Ще откараме ковчега на предварително подготвено място, там ще бъдат направени съответните процедури. След като всичко приключи, ковчегът ще бъде върнат в гроба. Веднага, още същата нощ.

— Господи, боже мой! — проплака Ребека. — Не зная дали трябва да го оставя сам по време на всичките тези унижения!

— Разбирам те — кимна той. — И съм готов да се съобразя с желанието ти, каквото и да е то!

Тя замълча. Беше ясно, че Даниел вярва на историята й, иначе едва ли би се нагърбил с всичко това.

— Господи! — отново въздъхна тя. — Вместо да съм благодарна, че ми помагаш, аз се държа като пълен кретен!

— Не говори така! — намръщи се той. — Въпросът е много деликатен, а аз ти го поставих директно! Не ти стигат другите неприятности…

Ребека бе дълбоко трогната от отношението му.

— Мога ли да видя документите? — попита с несигурен глас.

— Разбира се. Имаш ли лампичка в купето?

— По-добре да използвам фенерчето, което е в жабката — отвърна тя.

— Правилно — кимна Даниел и й подаде една папка.

Прочете формулярите бързо, но внимателно. Остана доволна, че в тях пише точно това, което устно й беше описал той.

— Няма да присъствам! — рече най-сетне и прехапа устни, за да не избухне в плач. Отново си напомни, че най-важното беше да открият убиеца на Райън.

26

Две седмици по-късно премръзналата Ребека чакаше пред ресторант „Ел Торито“ на Рибарския пристан в Марина дел Рей. Според бележката на Даниел той трябваше да бъде тук точно в четири. Преди да се срещнат, щял да се разходи покрай брега, за да провери дали не ги следят. Чакаше го вече почти час, а той не идваше. Ребека напразно се опитваше да прогони безпокойството, в главата й непрекъснато се въртяха ужасни мисли. Какво ли му се беше случило?

Дали полицията не го беше арестувала по някакви скалъпени обвинения? Ако е попаднал в затвора, няма да може да й се обади… Но това не беше най-страшното. Може би хората, които се опитват да спрат разследването, вече са разкрили тайната ексхумация и са убили както него, така и Джак? Как ще продължава да живее тогава? Не беше лесно да прогони тези мрачни мисли от главата си.

Вятърът се усилваше. Дори в защитената от вълнолом акватория на пристанището се появиха бели зайчета. Ребека стегна шала на главата си и продължи да крачи напред-назад, за да се стопли. Надяваше се, че след ексхумацията вече разполагат със сигурни доказателства за убийството на Райън. Нервите й бяха опънати до крайност, не знаеше още колко ще издържи. Отправи една молитва към Бога всичко това най-сетне да приключи и убийците да бъдат наказани.

Вдигна глава и го видя да бърза към нея. Беше привел глава, за да се предпази от вятъра. Тя бързо се скри зад един от близките бетонни пилони и огледа кея.

Даниел мина покрай нея, кимна с глава и продължи. Тя изчака. След около пет минути, вече сигурна, че никой не го следи, забърза след него.

— Насам — тихо я повика той, скрил се зад ъгъла на ресторанта.

Ребека вече трепереше толкова силно, че чак зъбите й тракаха.

— Да влезем и да си поръчаме нещо топло — разтърка премръзналите си ръце той.

Тя охотно се съгласи.

Настаниха се на една от най-закътаните маси в дъното и той се извини за закъснението. В службата му възникнало нещо спешно, но вече нямало как да я предупреди. В очакване на кафето разговаряха за противното време.

Скоро не издържа и умолително го погледна:

— Хайде, кажи какво стана!

— Извинявай, май забравих какво ти е на душата — промълви младият мъж, а в кафявите му очи се появи някаква особена топлина. — След пълното токсикологично изследване в организма на Райън бяха открити следи от две субстанции: етилов алкохол и амитриптилин.

— Етилов алкохол?

— Той се появява, когато човек е употребил някое и друго твърдо питие — поясни Даниел.

— А другата субстанция?

— Тя е основната съставна част на лекарство, наречено елавил — отвърна той и внимателно я изгледа: — Това име говори ли ти нещо?

— Не. А трябва ли?

— Елавилът е антидепресант — поясни той, без да сваля очи от лицето й.

— Искаш да кажеш, че с него се лекува депресия?

— Точно така — кимна той. — Райън вземал ли е подобни лекарства?

— Не.

— Разбирам — кимна Даниел и отпи глътка кафе.

— Как действа това лекарство?

— Доколкото успях да науча, при първоначална употреба може да предизвика световъртеж и стомашно разстройство. Тези ефекти се засилват, ако заедно с него се приема и алкохол.

— Ето какво било! — блеснаха очите на Ребека. — Значи някой му го е пуснал в чашата!

— Лекарството не го е убило, Ребека — вдигна ръка той. — В най-лошия случай му е прилошало. Ние трябва да докажем, че някой му го е дал нарочно, с мисълта, че след като падне във водата, той ще изпита силна слабост и вероятно ще се удави.

— Какво искаш да кажеш? — взря се в лицето му тя.

— Самото приемане на въпросното лекарство не е достатъчно — започна той. — Ние трябва да докажем връзката между причина и следствие, тоест да бъдем абсолютно сигурни, че лекарството е причина за последвалата смърт на съпруга ти. Или е поставило начало на поредица от действия, довели до тази смърт. Например след приемането на елавила той се е почувствал зле и е тръгнал към долната палуба, за да повърне… — Смръщи се. — Ние трябва да докажем, че неизвестният засега извършител е бил сигурен именно в това въздействие на хапчетата. А след това да докажем, че той със сигурност е насочил Райън към долната палуба, а оттам и във водата… Или поне, че е очаквал това падане след споменатото действие на лекарството.

— Разбирам всичко това, но защо не оставим причината и следствието за по-късно? Защо не насочим усилията си към разкриването на човека, който е дал въпросното лекарство на Райън?

— Съгласен съм. Но преди това искам да те помоля за една услуга…

— Каква? — попита тя, сипа няколко капки сметана в кафето си и вдигна чашата.

— Искам да се свържеш с всички лекари, чиито услуги е ползвал Райън, и да разбереш кога за последен път са го преглеждали, имал ли е някакви оплаквания, искал ли е рецепта за антидепресанти.

— Вече ти казах, че мъжът ми не е вземал никакви лекарства! — гневно го прекъсна тя.

— Моля те, Ребека! — промълви Даниел и покри ръката й с длан. — Зная как се чувстваш, но това е важно. Трябва да бъдем абсолютно сигурни, че Райън не е взел лекарството сам.

Тя рязко отдръпна ръката си, очите й се присвиха.

— Според мен е далеч по-разумно да проверим шкафчетата с лекарства на всички, които са били заинтересовани от смъртта му! Да ги изброявам ли? Това са Пол Уърлингтън, Максуел Холмс, Брандън Тейлър, Катрин Денисън и Джон Евънс!

— Не си усложнявай живота повече от необходимото — тихо рече той.

— Лесно ти е да го кажеш, нали? — ядосано го изгледа тя.

— Виждам болката ти и не те обвинявам за нетърпението… Но сега най-важното е да разбереш, че аз подхождам към случая като прокурор. А това означава, че ти трябва да мислиш като адвокат и да ми помагаш, а не да водиш битки с мен.

Ребека искаше да вярва, че този човек действително желае да й помогне, но в душата й се бяха натрупали прекалено много разочарования. Нима и той щеше се окаже в дългата редица на онези, които вярват в самоубийството на Райън? Дали наличието на антидепресанти в тялото не го е накарало да мисли, че Райън е имал психически проблеми?

Даниел я гледаше с открито съчувствие.

— Виждам, че умът ти работи и си представям какви въпроси си задаваш.

— Да не би да се окажеш ясновидец? — насмешливо го изгледа тя.

Вместо да се обиди, той се усмихна.

— Позна. В момента се опитваш да разбереш дали и аз не съм като всички, с които си се сблъсквала след смъртта на съпруга ти. И се питаш дали наистина смятам, че той е бил убит.

— Прав си — изчерви се тя. — Много ми се иска да вярвам в теб.

— Тогава всичко е наред. Защото аз ти вярвам и съм на твоя страна!

Тези думи стоплиха сърцето й. Тя помълча малко, после кимна:

— Ще направя това, което искаш от мен.

— Много добре — усмихна се Даниел и хвърли бегъл поглед на часовника си.

— Работа ли имаш? — разтревожено го погледна, изведнъж осъзнала колко време му е изгубила.

— Имам, но ще я свърша, когато се прибера у дома. Погледнах часовника си просто защото умирам от глад — вече наближава шест. — На устните му се появи широка усмивка. — Би ли правила компания на един съсипан от работа помощник областен прокурор, който не обича да се храни сам?

— Да, но само при едно условие — изви вежди тя.

— Какво е то?

— Аз да платя сметката!

Този път усмивката на Даниел беше малко смутена.

— А какво ще кажеш за фифти-фифти? — попита. — Това е един разумен компромис…

— Приемам — кимна тя.

Измина почти седмица от токсикологичните изследвания на Райън. За това време Ребека успя да се свърже с всички познати лекари. Резултатът беше, че нито един от тях не му бе предписвал лекарство срещу депресия, нито пък го бе насочвал към съответните специалисти. Възнамеряваше на другия ден да телефонира на Даниел и да му съобщи тези резултати.

Сипа си чаша мляко и продължи да вкарва сметките за месечните си разходи в компютъра. Миг по-късно телефонът иззвъня, тя посегна да вдигне слушалката и част от млякото се разля по клавиатурата.

— По дяволите! — изруга тя и трескаво се зае да бърше клавишите. Другата й ръка механично вдигна слушалката.

Беше междуградски разговор, обаждаше се майка й. В желанието си да не тревожи излишно близките си, преди известно време Ребека им беше казала, че вече е на работа, но все пак най-лесно ще я намерят на домашния телефон.

— Всичко е наред, мамо — каза й. — Да, храня се, спя… Слушай, нека ти позвъня след малко, защото направих една беля и трябва да избърша компютъра… — После и двете си дадоха сметка, че вече е прекалено късно, и се разбраха да се чуят през седмицата.

Измина почти цял час, преди да отстрани пораженията и отново да се залови за работа. Междувременно се чу с Люси относно някакво спешно дело в кантората.

Настани се удобно на стола и даде няколко команди. Но върху екрана не се изписа това, което очакваше. Явно при бърсането на клавишите беше набрала някакви други команди.

Извика главната директория и започна да търси обозначението, което й трябваше. Повечето от заглавията й бяха познати още от времето преди смъртта на Райън — например маршрута на последната им съвместна отпуска. Вниманието й бе привлечено от следващия файл, който носеше името „Дженсън“. Какво беше това? Не помнеше да е въвеждала файл с такова име. Дженсън се казваше един техен професор по право.

Цифрата след името на файла показваше, че документът е доста дълъг. Веждите й учудено се повдигнаха. Нима е възможно да не помни един толкова голям файл?

Извика го на екрана и когато зърна първите изречения, настръхна. Изпита чувството, че Райън й говори от гроба…

„Мила Ребека, надявам се, когато откриеш този файл, всичко да бъде наред. Но за всеки случай бъди сигурна, че го виждаш само ти…“

Най-сетне си даде сметка, че тайнственият файл бе дело на Райън, и сълзите рукнаха от очите й. Той го беше скрил в нейния компютър, следователно подозренията й бяха верни — съпругът й наистина е знаел, че животът му е в опасност! Обви раменете си с ръце, опитвайки се да спре тръпката, разтърсила тялото й. Сега трябва да е силна! Изпитваше ужас от това, което й предстоеше да прочете, но нямаше избор…

Тони бе заел маса в „Мортън“ — едно от най-нашумелите заведения на Холивуд, и нетърпеливо поглеждаше входната врата. Обикновено Катрин беше точна, но днес закъсняваше вече с петнадесет минути. Най-сетне се появи на входа, моментално го забеляза и леко кимна.

Беше облечена в един от най-хубавите си костюми на „Армани“, мнозина мъже извърнаха глави след нея. Тя спокойно започна да си пробива път между масите, спирайки се да поздрави неколцина познати агенти и холивудски знаменитости.

На практика Тони не обичаше подобни заведения, предпочиташе тихите и романтични ресторантчета. А в „Мортън“ идваха предимно хора, които искаха да се покажат и да демонстрират близост с елита на Холивуд.

Понечи да стане и да издърпа стола й, но студеният й поглед го спря. Тя не обичаше любезности от тоя сорт. Много му се искаше да получи една приятелска целувчица, но Катрин се задоволи само със сух поздрав, след което се извърна към келнера, който бе изскочил край масата:

— Скоч с лед, моля!

Келнерът изчезна. Тони направи опит да докосне ръката й, но тя я отдръпна като опарена.

— Моля те, не пред хората!

Отношението й го вбеси. Защо държи връзката им в тайна, по дяволите? Нали би трябвало да го обича?

— Вече сме се разбрали за тези публични прояви на близост — прошепна тя. — Искам да вечерям на спокойствие, денят ми беше достатъчно тежък!

— Какво се е случило? — съумя да се овладее той.

— Брандън иска максимално да се възползва от благоприятната промяна в общественото мнение и по цял ден е на разни срещи и приеми! — недоволно свъси вежди Катрин. — Съответно всички бъркотии във фирмата са струпани на моята глава! — Пое питието си от ръката на келнера, който се появи толкова бързо, колкото беше изчезнал, отпи и добави: — Не ми тежи чисто юридическата дейност, с нея отдавна съм свикнала. Но управлението на кантората буквално ме вбесява! — На лицето й се изписа обидено изражение. — Адвокатите сякаш са се наговорили да се оплакват, че са отрупани с дела! Изобщо не си дават сметка, че за три месеца губим двама съдружници и сега е моментът да се представят добре!

— А не го правят, така ли? — попита Тони.

— Изобщо! — отвърна тя и отмести кичур коса от очите си. — Навремето, когато някой съдружник ни заповядваше да скачаме, ние задавахме само един въпрос: от каква височина?

— А сега?

— Сега чувам какви ли не извинения — артистично извърна очи тя. — На един момчето му заминавало на лагер и трябвало да го придружи, на друг дъщерята се записала да играе бейзбол… На кого му пука, по дяволите?

— Светът се променя — успокоително рече Тони. — А заедно с него се променят и приоритетите. Доста от младите адвокати изобщо не се стремят да стават съдружници, тъй като това означава осемдесетчасова работна седмица и отказ от семеен живот… — Погледна я внимателно, очаквайки да реагира на намека.

— Тогава да си търсят друга професия! — изстреля в отговор тя. — Много бих искала да ги видя какво ще говорят, ако им се наложи да висят на опашка пред бюрата за безработни!

Той понечи да каже нещо, но в същия момент към масата се приближи плешив възрастен мъж с козя брадичка и Катрин моментално се разтопи в любезности. Тони изчака известно време с надеждата да бъде представен, после сам протегна ръка:

— Здравейте, аз съм Тони Некосия.

Мъжът се представи. Беше известна личност, собственик на една от големите филмови къщи в Холивуд.

Очите на Катрин се присвиха от гняв, но в следващата секунда устните й се разтегнаха в широка усмивка.

— Ние с господин Некосия правим опит да уредим едно дело — заяви тя. После настъпи Тони под масата и започна да говори за някаква сделка.

Тони сериозно се замисли как да реагира. Ако сега се намеси и каже, че делото е само претекст, а всъщност те имат интимна среща, Катрин щеше да се окаже в глупаво положение, също като него… Не го стори просто защото усещаше, че тя никога няма да му прости подобна постъпка.

Съвсем скоро й се беше оплакал от липсата на дълбочина в техните отношения. После, за негова огромна изненада, тя направи няколко сериозни опита да говори за чувствата си. Но мигът бързо отлетя, а заедно с него и надеждите му. Вече не беше сигурен, че може да издържа униженията, на които го подлагаше. Реши, че след като тя не го възприема като равен и го държи настрана от всичките си познати, някой трябва да сложи край. Ще й го каже още тази вечер. Веднага след като се приберат у дома…

Ребека четеше писмото на Райън, спомените за миналото се смесваха с настоящето, много неща придобиваха смисъл…

„… Открих, че юридическата ни фирма прикрива един фалшив договор за строителство, чието финансиране минава през осигурителните фондове на компанията. По компютърен път успях да проследя източника на тези средства — някаква офшорна фирма. Част от средствата отиват в друга офшорна компания, с която е свързан директно Максуел Холмс. Това все още не съм го доказал с факти, но зная, че е така…

Веднага уведомих Брандън за разкритията си, но за голямо мое учудване той ми каза да забравя за тях. Не можех да сторя това, просто не приемах мисълта, че Брандън може да бъде замесен в нечисти сделки.

Поспорихме доста, после той ми обясни за какво става въпрос. Джон натрупал огромни дългове на комар и брокерът му се заканил да го очисти. Признал на вуйчо си и той веднага се опитал да уреди въпроса. Брокерът се съгласил да вземе парите, но настоявал Джон да получи един добър урок — за поука на другите като него. Уплашен за живота на племенника си, Брандън се обърнал за помощ към Максуел Холмс. Знаел, че този човек има връзки навсякъде…“

Дотук историята на Джон се потвърждаваше изцяло. Ребека натисна клавиша за следващата страница.

„Холмс приел да помогне на Джон срещу една-две услуги от страна на Брандън. Убеден, че става въпрос за еднократна операция, той му превел известни суми от осигурителния фонд на фирмата, маскирайки операцията като договор за строителство…“

Тя неволно потръпна. Нищо чудно, че Брандън отказа да сподели с нея каквото и да било.

„Но скоро Холмс поискал нова услуга. Брандън отказал, но онзи го заплашил. Споменал, че парите на фирмата били използвани за нечисти операции — с тяхна помощ били изпрани средства на няколко доста влиятелни личности. Така Брандън вече бил част от престъпен заговор…“

Ребека се облегна назад. Беше ясно, че Райън е бил убит заради своите разкрития. Но кой го бе сторил? Брандън? Холмс? Или и двамата?

Даниел Блек работеше в малката, неизползвана от никого спалня на апартамента си в Западен Лос Анджелис. Беше претрупан с телефонни справки, текущи дела в съда и разпити на свидетели, работното време никога не му стигаше. А това означаваше допълнителна работа у дома — нещо, по което не се различаваше от останалите помощник областни прокурори.

Разтърка тила си, схванат от напрежение. Общината не разполагаше със средства за назначаване на нови прокурори и това означаваше прекалено натоварване на всички в областната прокуратура. Освен това той сериозно се бе заел с тайното разследване на случая „Морланд“.

Преди малко му позвъни Джак. Натъкнал се на стена от подозрително мълчание, бил принуден да прекрати издирванията си, поне засега. Младият мъж се ядоса, но съзнаваше, че едва ли може да направи нещо повече по този въпрос.

Телефонът го извади от състоянието на дълбок размисъл.

— Ти ли си, мамо? Чувам те лошо, не разбирам какво казваш…

Майка му беше изпаднала в истерия. Новината беше страшна: баща му получил масивен инфаркт, шансовете му да оживее били нищожни.

— Моля те, Господи! — простена той. — Запази го жив, докато стигна там!

Обеща да тръгне веднага, после набра номера на първата авиокомпания, която откри в указателя, и си запази място за следващия полет до Ню Йорк.

Ребека продължаваше да чете, като си мислеше: „Господи, колко ли е бил разстроен Райън, когато е научил за незаконните действия на Брандън!“

„Холмс продължавал да го заплашва, по тази причина помолих Брандън да се обърне към властите. Наистина беше сбъркал, но имаше и смекчаващи вината обстоятелства — искал е да спаси живота на Джон. Най-лошото беше да продължава да задълбочава грешката си. Но Брандън беше категоричен — разплитането на тази история щеше да означава край на политическата му кариера. Отново ми нареди да се държа настрана…“

Гърлото й пресъхна и тя стана да си налее чаша вода. Най-сетне откри причината за странното поведение на съпруга си през последните седмици от живота му. Бил е съсипан. Човекът, от когото се възхищаваше, изведнъж се бе оказал замесен в престъпление. Нищо чудно, че Райън не бе споделил с нея — вероятно горчиво е съжалявал за своите разкрития…

Преди смъртта на Райън и самата Ребека не би повярвала, че Брандън може да се замеси в подобни неща. За нещастие фактите сочеха противното. Прекалените амбиции го бяха превърнали в безчестен човек.

Остави празната чаша в умивалника и отново се върна пред компютъра.

„Когато се уверих, че Брандън не желае да постъпи доблестно, аз реших да си подам оставката. Копие от молбата ми ще откриеш в края на този файл.“

Ребека бързо натисна няколко клавиша. Искаше да види какво точно пише в тази молба. Но пред очите й изведнъж се появи нещо много познато…

„Драги Брандън,

Дълго мислих върху този проблем и вече взех своето решение. Никой не може да ме разубеди. Обичам тази фирма, денят, в който станах съдружник, беше един от най-щастливите в живота ми. Но сега просто нямам друг избор, освен да си подам оставката…“

Ребека изведнъж си даде сметка, че първите два реда от този текст представляват началото на прощалното писмо, което според полицията Райън оставил на бюрото си. Вероятно Джон беше открил написаната на ръка чернова и е откъснал началото и края.

Облегна се назад и потъна в размисъл. И тя, и Соловски бяха останали с чувството, че тази бележка е някак недовършена. Сега вече разполагаше с доказателство, че е било точно така.

Върна се на мястото, откъдето беше прекъснала, сведе глава и продължи да чете.

„Реших да пусна оставката си в едно от чекмеджетата и да направя последен опит. Да отида при Холмс и да го предупредя, че ако не остави Брандън на мира, ще се обърна към полицията. Имах чувството, че този тип ще ме послуша, но той буквално побесня. Същата вечер ми позвъни Брандън и каза да престана да се правя на Господ. После ме помоли да се извиня на Холмс, който явно веднага го беше информирал за моето посещение. Брандън изтъкна, че този човек има влиятелни приятели сред най-висшите ешелони на властта и да го заплашваш си е чиста лудост. Не искам да се извинявам, Ребека. Убеден съм, че на това трябва да се сложи край. Но вече имам всички основания да се страхувам за живота си и по тази причина реших да скрия този файл в твоя компютър. Преди да се обърна към властите, ще открия достатъчно доказателства за престъпната дейност на Холмс.“

Младата жена въздъхна и притисна пръсти към слепоочията си. Явно убиецът на Райън беше Максуел Холмс. А Брандън е предпочел да остане настрана. Обзета от паника, тя побърза да прочете писмото докрай.

„Бъди изключително предпазлива, Ребека. Не искам и ти да умреш. Ако успея да открия доказателства, преди да ме ликвидират, веднага ще се обърна към ФБР. Надявам се, че връзките на Холмс са на щатско, а не на федерално ниво. Моля те, не търси тези доказателства, в случай че ме премахнат. Предай това писмо на ФБР, заедно с всичките улики, които съм успял да събера до момента. Ще ги откриеш в края.

Искам да знаеш още две неща. Първо, открих, че Джон краде пари от фирмата. В куфарчето ми е скрита една банкова книжка, която доказва това. Второ, Брандън ме помоли да проуча миналото на Пол Уърлингтън. Открих нещо, което не бих желал да зная. То не бива да се използва за политически цели, но се страхувам, че ако научи за него, Брандън без колебание ще го използва. Оставил съм го на съхранение в шкафчето на фитнес центъра. Реших да го унищожа, но ако не успея — моля да го направиш вместо мен.

Обичам те с цялото си сърце, скъпа. И ужасно съжалявам, че те забърквам в тази мръсотия. Моля те, внимавай! Тези хора са опасни.“

Ребека опря глава на екрана и избухна в сълзи. Дълго време не беше в състояние да се овладее. Най-сетне тръсна глава, целуна последните думи върху екрана и тихо прошепна:

— И аз те обичам, скъпи!

Предстояха й важни дела, трябваше да се владее. Все още смаяна от ужасната тайна на Райън, тя започна да обмисля следващите си действия.

Първата й работа беше да копира писмото на Райън на две отделни дискети. Едната от тях пусна в плик, адресиран до родителите й, с молба да я запазят. После извади бележника от чантата си и трескаво го разлисти. Трябваха й домашният телефон и адресът на Даниел Блек. Ръцете й трепереха и тя отново си напомни, че трябва да се владее.

В дома на Даниел се включи телефонният секретар. Тя погледна часовника си — наближаваше десет. Дали е възможно вече да спи, или просто не желае да вдига? Но може и да е някъде навън… Реши да му остави послание.

— Даниел, обажда се Ребека Морланд. Открих един важен документ, който съпругът ми е оставил в моя компютър. В него са описани всички факти и обстоятелства около събитията, предхождащи смъртта му. Мисля, че вече зная кой и защо го е убил. Вече е късно, но въпреки това мисля да ти донеса файла още тази вечер. По този начин ще можеш да се запознаеш със съдържанието му още сутринта. Обади ми се веднага след като се прибереш…

Максуел Холмс дремеше пред телевизора. Телефонът иззвъня и той отвори очи.

— Ало?

— Ребека Морланд остави послание на телефонния секретар на онзи помощник областен прокурор, при когото ходи преди няколко дни — информира го познат глас. — Мисля, че името му беше Даниел Блек… Чуй го…

Холмс изслуша посланието и усети как слепоочията му започват да пулсират.

— Трябва да я спрем, при това бързо! — извика. — Тази жена явно не може да бъде уплашена, а онова копеле Блек души наоколо! Ако информацията все пак попадне в ръцете му, ще трябва да премахнем и него! Изпрати хората си в къщата на Ребека Морланд и веднага ми се обади!

— Може би вече е тръгнала…

— Мамка му! — Холмс скочи на крака и започна да кръстосва из стаята. — Знаем ли къде живее онзи областен прокурор?

— Мисля, че лесно ще научим.

— Тогава го направи! Един човек да я чака там, а друг — пред къщата й. Действай! О, и още нещо…

— Казвай…

— Някой да влезе в къщата на Блек и да изтрие посланието!

— Вече съм се разпоредил. В момента един техник се опитва да го махне по електронен път…

— Много добре — въздъхна с облекчение той. Отдавна му беше дотегнало сам да се грижи за всичко. — За всеки случай бъди готов и с резервния вариант…

— Няма проблеми. А какво да правя с тази Морланд, като я хванем?

— Опитайте се да разберете дали не е споделила разкритията си с някого, а после елиминирайте както доказателствата, така и проблема! — отсече Холмс.

Заел място в туристическа класа, Даниел гледаше как самолетът набира височина. Нощта беше ясна, светлините на Лос Анджелис се простираха надалеч. Спомни си първото пътуване от Ню Йорк до Калифорния. Беше преди дванадесет години, веднага след като се беше дипломирал и търсеше работа. И тогава гледаше като омагьосан през илюминатора, а човекът до него бе казал:

— Онези сините точици виждате ли ги? Това са все плувни басейни.

Смаян, Даниел бе преброил стотици, а може би и хиляди сини петънца. После бе попитал:

— Защо са им толкова много басейни?

— Плуват непрекъснато, дванадесет месеца в годината…

Родителите му никак не бяха доволни от решението да работи в областната прокуратура на Лос Анджелис. Твърдо убедени, че семейството е всичко на този свят, те не можеха да разберат защо Даниел отива да живее толкова далеч от тях. Но у дома той се задушаваше. Братята и сестра му щяха да се грижат за родителите им, а той искаше да опита начисто, съвсем сам.

Това не означаваше, че е скъсал със семейството си. Напротив. Посещаваше ги няколко пъти в годината и винаги се радваше да е с тях. Мисълта, че може би няма да завари баща си жив, го прониза като с нож.

Затвори очи и се опита да мисли за делата си. Нямаше време да ги прехвърли на колеги, но възнамеряваше да стори това веднага след като пристигне в Ню Йорк. Е, вероятно ще събуди един-двама, но това беше неизбежно.

Представи си лицето на Ребека Морланд. Нейният случай не можеше да прехвърли на никой друг просто защото отговорността беше огромна. Може би трябваше да й даде телефонния номер на Джак, който знаеше как да се свърже с него.

Стана му неприятно, че тръгна, без да й се обади. Но смъртта на мъжа й бе останала загадка цели три месеца, няколко дни повече едва ли ще променят нещата…

27

Ребека излезе с колата си на магистралата „Сан Диего“ и се насочи към прохода Сепълведа. Беше обзета от силно нервно напрежение. Надяваше се, че писмото на Райън ще даде на Даниел Блек достатъчно основания за пълно разследване на смъртта на мъжа й, при това такива, на които не могат да възразят нито от областната прокуратура, нито от полицията. Тя самата беше напълно убедена, че в това писмо има достатъчно мотиви за убийството на Райън — както за Холмс, така и за Брандън.

А по отношение на Уърлингтън възнамеряваше първо да види каква информация се съдържа в материалите, които Райън бе заключил в гардеробчето на фитнес центъра, а след това да преценява. Поколеба се дали да вземе тези материали преди срещата с Даниел, или след това. В крайна сметка реши да отиде първо при него. Изгаряше от нетърпение да му предаде дискетата с писмото, още повече че жилището му бе съвсем близо до магистралата.

Напусна еднопосочното движение по изхода Олимпик, няколко минути по-късно колата й се плъзна по една широка улица с три платна в Западен Лос Анджелис. Къщите от двете й страни бяха малки, в типично калифорнийски стил, характерен за тези места отпреди петдесетина години.

Бързо откри номера. Потърси черната акура на Даниел, но алеята беше пуста. До отсрещния тротоар беше паркиран сив микробус. Едва ли е вкарал колата си в гаража, съобрази Ребека. Повечето гаражи в този квартал бяха построени встрани от къщите. Тесни и неудобни, собствениците им рядко ги ползваха.

Слезе и натисна звънеца, просто за да бъде сигурна. Никой не отвори. В средата на вратата се виждаше тясна цепка за писма. Дали да не пусне дискетата в нея? Поколеба се само за миг, после поклати глава и се върна в колата. По-добре да го почака.

Седна и се замисли за това, което беше написал Райън. Изгаряше от нетърпение да предаде дискетата на човек, който ще знае какво да прави с нея.

Може би трябваше да отскочи до фитнес центъра, където съпругът й бе оставил документите, свързани с Уърлингтън. Отдавна трябваше да анулира членството му и да опразни шкафчето, но все не й достигаше време.

Гимнастическият салон беше на някакви си осем минути път. Би могла да отскочи дотам, а после отново да потърси Даниел. Ако пак го няма, ще пусне дискетата в процепа за писма на вратата му.

Мъжът в сивия микробус поддържаше контакт с шефа си.

— Седи си в колата — съобщи той.

— Сигурен ли си, че не пусна дискетата в кутията? — попита Максуел Холмс.

— Напълно — отвърна мъжът. — Виждам ясно всяко нейно движение. Искате ли да я отмъкнем?

— Да — отвърна му. — Но трябва да действате внимателно. От описанието ти на квартала стигам до заключението, че и най-малкият шум ще накара съседите да изскочат навън.

— Момент — прекъсна го мъжът. — Тя току-що запали мотора. Тръгна…

— По дяволите! — изруга Холмс. — Поне изтрихте ли онова тъпо послание?

— Не, натъкнахме се на известни трудности…

— Добре. Искам единият от вас да проникне в къщата и да го изтрие ръчно, а другият да продължава наблюдението. Виктор чака една пресечка по-нататък и е готов да я проследи. Той вече знае, че този път трябва да направи нещо повече от един неуспешен опит да я изтласка от пътя…

— Ще бъде изпълнено — отвърна човекът в микробуса.

Ребека излезе на Олимпийския булевард и насочи колата към Сенчъри Сити и Бевърли Хилс. Вдигна мобифона от съседната седалка и набра няколко цифри.

— Ребека! — изненада се Брандън. — Радвам се да те чуя.

— Може би няма да се радваш, когато чуеш за какво се обаждам — отвърна тя, изпитвайки леко съжаление, че не може да види лицето му в този момент. — Току-що открих едно писмо, което Райън е адресирал до мен.

— О, така ли?

— Винаги съм се възхищавала на брилянтния ти ум — рече тя, направи малка пауза и добави: — Но идеята да переш мръсни пари чрез банковата сметка на осигурителния фонд на фирмата си не е особено блестяща.

Ясно долови острото изсвирване на въздуха, прозвучало на другия край на линията.

— Ребека, къде се намираш? — попита той. — Трябва да поговорим!

— Късно е за разговори, Брандън — каза му, докато спираше на червен светофар. — Дадох ти шанс да ми разкажеш всичко, помниш ли? Но ти беше прекалено възбуден от тълпата, която те очакваше и която искаше да те поздрави като герой.

— Досещам се какво мислиш — овладя се възрастният мъж. — Но бих искал да ти обясня всичко. Моля те! Готов съм да дойда където кажеш!

Браво! Изправен пред опасността да изгуби не само кариерата, но и политическите си амбиции, Брандън се владееше великолепно, като опитен професионалист. Светлината се смени и тя натисна газта.

— Не е удобно да се срещам с теб — рече. Надяваше, че страда, че вижда как мечтите му потъват в калта.

— Ребека, моля те…

— Върви по дяволите! — кресна тя. — Първо ще отговориш на моите въпроси! — Не й беше нужно да го вижда, за да си представи смайването му от подобен език. Но в момента искаше само едно: да почувства гнева и омразата й. — Беше ли част от заговора на Максуел Холмс за убийството на мъжа ми, или просто остана безучастен, с надеждата Холмс да те отърве от проблемите?

— Нищо подобно, Ребека, повярвай ми! — рече Брандън. — Молих Райън да се държи настрана, предупреждавах го, че Холмс е опасен! Но той не ме послуша. Какво можех да направя?

— Можел си да се обърнеш към властите, както ти е предложил Райън! — хладно отсече Ребека.

— Това беше невъзможно — въздъхна той. — Нима не разбираш? Ако Райън не се беше намесил, всичко щеше да бъде наред. Но той реши да се прави на Господ Бог по отношение на мен, без да си дава сметка, че не може да се справи с човек като Холмс.

Обзе я бесен гняв. Този тип твърдеше, че Райън сам е виновен за смъртта си!

— Още от самото начало подозирах, че Холмс има нещо общо със смъртта на Райън — изрече Тейлър. — Но какъв смисъл имаше да ти казвам това? Най-много и ти да намериш смъртта си… — Гласът му стана по-тих, почти шепот: — А това не можех да си позволя, Ребека. Вероятно знаеш, че те обичам като собствена дъщеря!

— Спести ми тази част, Брандън — прекъсна го с решителен тон тя. — Никой в живота ми не ме е разочаровал повече от теб! Отвращаваш ме! — Замълча, после тихо добави: — Знаеш ли, ние с Райън те смятахме за Бог. Толкова много ти се възхищавахме, толкова много те уважавахме! — Горчиво се изсмя. — Колко сме били глупави, господи!

— Тези чувства винаги са били взаимни — отвърна Брандън, после загрижено добави: — Моля те, Ребека, не върши глупости, за които после ще съжаляваш!

— Не аз съм вършила глупостите до този момент, Брандън. За това, което става, трябва да благодариш само на себе си! — Прехапа устни, помълча за момент, после зададе следващия си въпрос: — Кой от твоите партньори във фирмата информира полицията, че Райън е откраднал служебни пари? Нали твърдиш, че не си казал на никого?

— Страхувам се, че това бях аз — притеснено се прокашля той.

— Защо го направи?

— Исках разследването да приключи. По този начин предпазвах и теб. Стигнах до заключението, че колкото по-дълго се точи следствието, толкова по-големи са шансовете ти да откриеш нещо… И стана точно така.

— Страхотно заключение, няма що! — процеди Ребека. — Чуй следващия ми въпрос: Джон ми каза, че не знае нищо за твоята сделка с Холмс. Той беше непоправим лъжец, но в случая му повярвах. Вероятно защото е знаел, че умира… Сега искам да чуя от теб, дали ми е казал истината!

— Да — тихо отвърна Брандън.

— А Катрин? И тя ли е вътре заедно с теб?

— Не. Катрин нямаше представа за моите действия.

— Тогава защо именно тя обвини Райън в кражба?

— Честно казано, не знам. Предполагам, защото Джон беше подправил документи и те насочваха подозренията към Райън, а не към самия него.

Ребека пресичаше Сенчъри Сити. Блесналите с многобройните си светлини небостъргачи от двете й страни приличаха на призраци.

— Но и ти си имал подозрения, че Джон е откраднал парите, нали?

— Да — призна той. — Но само на даден етап. После просто повярвах на Катрин, която беше категорична, че кражбата е дело на Райън.

— Без да си направиш труда сам да провериш как стоят нещата, така ли?

— Едва сега си давам сметка, че трябваше да го сторя — отвърна с въздишка той, после с леко колебание добави: — Слушай, Ребека… Който направи опит да замеси Холмс в убийството на Райън, все едно си подписва смъртната присъда. Нима съм толкова отвратителен само защото ми се иска да живея и да свърша нещо на този свят? С какво би помогнала на Райън моята, а и твоята смърт?

— За теб не знам, но аз не мога да живея с мисълта, че убиецът на мъжа ми се разхожда безнаказано — тихо отвърна тя.

— Правосъдието е абстрактно понятие, за разлика от реалния живот, където търсещите справедливост хора често намират смъртта си… — Той замълча, прочисти гърлото си и настойчиво продължи: — Говоря ти абсолютно откровено, Ребека. Нека се срещнем, моля те. Дължиш ми поне този шанс — да ти обясня всичко!

— Нищо не ти дължа! — отсече тя и прекъсна връзката. За миг изпита дълбоко удовлетворение от факта, че го беше победила в собствената му игра. После осъзна колко е горчива тази победа. Райън е мъртъв, а Брандън Тейлър, обзет от маниакални амбиции, не бе сторил нищо, за да предотврати тази смърт…

Няколко минути по-късно се насочи към паркинга на сградата с тухлена фасада, в която имаше гимнастическа зала и тенискортове. Очевидно тук идваха да поддържат формата си млади фирмени служители, живеещи в квартала.

Минаваше десет и половина и само в няколко прозореца светеха. Осъзна, че едва ли ще завари някого. Огледа се. На паркинга имаше няколко коли. Реши да провери входната врата и вкара колата си на едно от многото свободни места.

Изскочи навън и затича към сградата. Входната врата беше заключена и тя почука на стъклото. Може би вътре все още имаше някой, поне чистачките…

В същия момент на паркинга се появи друга кола и Ребека с надежда вдигна глава. Може би някой идваше да потренира и тя ще може да влезе вътре заедно с него. От колата слезе висок мъж, лицето му беше в сянка.

Зад гърба й се разнесе някакъв шум. Рязко се обърна и видя една млада жена, която излизаше. Започна да й обяснява, че си е забравила ключа, а в гардеробчето й има нещо, което на всяка цена трябва да прибере. Леко раздразнена, жената все пак й отключи входната врата, после се обърна и тръгна към колата си.

Щом се озова в сградата, Ребека хукна към съблекалнята. Зърна табелата с надпис „МЪЖЕ“, отвори вратата и бързо откри гардеробчето на Райън. Веднъж той беше казал, че най-сигурният начин да не забравяш комбинацията е да използваш едни и същи цифри навсякъде. Помоли се и тук да е спазил това правило, после започна да набира цифрите от ключалката на куфарчето.

Завъртя топката, вратичката проскърца и се отвори. Отвътре я лъхна познатият до болка аромат от одеколона на Райън, за миг й се зави свят. Тръсна глава, за да прогони напиращите сълзи.

Бръкна в сака, който лежеше на дъното на шкафчето, пръстите й веднага напипаха продълговат плик. Извади го, прочете съдържанието му и поклати глава. Ето от какво се е страхувал Уърлингтън. Но все още нищо не го свързваше с Холмс… Пусна плика в чантата си и тръгна към изхода.

Едва навън си даде сметка, че времето напредва и трябва час по-скоро да потегли към къщата на Даниел. Но в момента, в който понечи да отвори вратата на колата си, някой я сграбчи изотзад и притисна нещо студено и тежко в тила й.

— Нито дума! — изръмжа мъжки глас.

Ребека изпищя.

Главата й отскочи назад, широка длан запуши устата й.

— Още един писък и си мъртва, госпожо! Ясно ли ти е?

Въпреки ледените пипала на ужаса тя успя да кимне.

— Добре… Сега тръгваш към колата ми. Бавно…

„Движи се!“ — заповяда си тя.

— По-бързо! — изсъска мъжът, после силен ритник зад коляното едва не я повали.

Стигнаха. С едната си ръка мъжът отвори страничната врата, другата продължаваше да притиска пистолета в тила й.

Ребека трепереше, но умът й трескаво работеше. Дали да направи опит сега, още преди да я натика в колата си? Стисна зъби, събра всички сили и рязко се отдръпна.

— Помощ! — изкрещя. — Няма ли кой да ми помогне?

— Тъпа кучка! — изръмжа непознатият и стовари юмрук в брадичката й.

Ребека залитна, главата й рязко се отметна назад. Пред очите й се появиха разноцветни кръгове. „Не припадай!“ — заповяда си тя.

Мъжът отново я сграбчи, опря дулото на пистолета в слепоочието й и мрачно просъска:

— Още едно такова изпълнение и ще стрелям!

Челюстта й пулсираше, по брадичката й потече топла струйка кръв. Изведнъж си даде сметка, че е виждала този мъж. Той беше посетителят на Максуел Холмс от онази вечер.

Мъжът я натика на седалката, измести я вдясно и се настани до нея. Юмрукът му се стовари в гърба й.

— Мразя тъпите кучки!

Пистолетът остана притиснат в слепоочието й. Беше сигурна, че ако извика още веднъж, той ще натисне спусъка. Пронизвана от силни болки, Ребека неволно се запита дали са постъпили и с Райън така, преди да го хвърлят във водата. Направи усилие да преглътне парещата топка, която се надигаше от стомаха й.

— Слушай ме добре, защото няма да повтарям! — изръмжа мъжът. — Писнеш ли още веднъж, си мъртва! Ясно?

Задъхана, тя кимна.

— Отиваме при едни хора, които искат да говорят с теб — продължи нападателят. — Няма да ти сторя нищо лошо, ако не вършиш глупости. Това разбра ли го?

— Да — сподавено отвърна тя. — А ти за кого работиш — за Холмс, или за Уърлингтън?

— Млъквай! — изръмжа мъжът и натисна пистолета така, че тя неволно извика от болка.

Но въпреки болката бе твърдо решена да зададе въпроса, който я вълнуваше:

— Ти уби мъжа ми, нали?

Прозвуча не като въпрос, а като отчаян вопъл.

— Мъжът ти реши да поплува — излая онзи и отново притисна дулото в слепоочието й.

Беше потна, гадеше й се. В един момент усети, че тоя тип започва да губи търпение. Тя се вледени от страх.

— Ще бъдеш ли послушна, или не?

Осъзнала, че може да бъде убита още тук, Ребека изведнъж бе обзета от паника.

— Ще бъда — прошушна тя, а сълзите се търкулнаха по бузите й.

— Така ми харесваш. Покрили сме те от всички страни, няма смисъл да правиш глупости…

— Няма — кимна, питайки се какво означава това „сме“. Друга кола наблизо? Още участници в операцията по отвличането й?

— А сега ми дай дискетата! — изръмжа той.

Ребека застина от изненада. Откъде знаеха за дискетата? Вероятно са подслушвали телефона й… Беше допуснала грешка, сериозна грешка. Би трябвало да отчете факта, че противниците й съвсем не са аматьори. Може би вече са видели сметката и на Даниел Блек…

Изпита безкрайна самота. Никой не знаеше къде се намира и какво е открила. А хората, които бяха убили съпруга й, сега без съмнение щяха да затворят и нейната уста. Неохотно свали чантата от рамото си и подаде дискетата на мъжа. Вече се радваше, че е изпратила другата на родителите си.

— Дай и това — изръмжа непознатия, сочейки плика, който бе прибрала от гардеробчето на Райън.

Натика ги в джоба на якето си, после премести пистолета в другата си ръка, завъртя стартерния ключ и потегли. Ребека трескаво започна да обмисля положението. Беше твърдо решена да предприеме нещо в момента, в който стигнат някое по-добре осветено и по-оживено място. Не можеше да седи безучастно до тоя тип, който очевидно смяташе да я ликвидира в някой пущинак извън града.

Разтърка пулсиращата си челюст. Вероятно не беше счупена, иначе едва ли щеше да е в състояние да говори. Цялото тяло я болеше…

Непознатият шофираше с една ръка, с другата продължаваше да стиска пистолета, насочен право в гърдите на Ребека. Държеше го достатъчно ниско, за да не се забелязва отвън. Тя внимателно уви каишката на чантата около ръката си.

Започна да диша дълбоко и равномерно, опитвайки се да постигне максимална концентрация. Потта продължаваше да се стича по гърба й. Мъжът често се извръщаше и й хвърляше предупредителни погледи, особено когато спираха на светофарите. Побиваха я ледени тръпки. По дяволите, къде я водеше?!

След няколко минути той направи завой, включи се в лявото платно и пое към магистралата „Сан Диего“. Ребека разбра, че решителният момент наближава.

На входа на магистралата действаше автоматична бариера, която пропускаше колите една по една. Това означаваше, че човекът зад волана ще бъде принуден да спре, макар и само за няколко секунди. Той се обърна и отново й хвърли смразяващ поглед. После насочи вниманието си към светофара в очакване на зелена светлина. Кракът му беше на педала на газта. Сега е моментът, рече си Ребека и сграбчи ръчката за отваряне.

Вратата се отвори едновременно с острото изскърцване на спирачките. Ребека политна навън, в ушите й екна оглушителен гърмеж. Мъжът беше натиснал спусъка. В следващия миг вече беше на асфалта, рамото й бе пронизано от непоносима болка. Без да й обръща внимание, тя се напрегна и се претърколи върху банкета. Вече бе успяла да прецени, че той не може нито да спре, нито да отбие вдясно, без да предизвика катастрофа. А самата тя разполагаше с не повече от минута.

Помоли се на Господ изстрелите да привлекат вниманието на полицията, макар да знаеше, че не може да разчита на това — все пак се намираше в Лос Анджелис, където никой не може да се осланя на помощта на представителите на закона.

Усети пареща болка в ръката, която бе поела тежестта на падането. За щастие чантата й беше омекотила удара. Погледна надолу и видя, че кърви. Но раните й бяха от ожулване, а не от огнестрелно оръжие. Изхълца и се втурна надолу, немилостиво шибана от храсти и трънаци. Най-важното сега беше да изчезне, преди онзи тип да се е върнал…

28

Изподрана и цялата в кръв, Ребека бавно се влачеше по стръмна и зле осветена алея. Очакваше всеки момент да чуе изсвирване на автомобилни гуми, чувстваше се като подгонено животно.

Дишаше тежко, рамото я болеше ужасно, лицето й се подуваше от удара. Дали да почука на някоя врата и да помоли да повикат полицията? Тази мисъл беше примамлива, но тя твърде добре помнеше както заплахите на високия мъж, така и писмото на Райън. Вече беше дълбоко убедена, че Холмс има свои хора в полицията, а може би и в прокуратурата. И ако реши да потърси помощ от властта, той непременно ще я открие. Едва сега започна да разбира отношението на детектив Уолтърс, който явно е един от хората на Холмс.

Мобифонът остана в колата й. Тя се замисли дали да не се върне там, но после разбра, че това е невъзможно, тъй като хората на Холмс със сигурност ще очакват подобен ход.

Най-сетне стигна до уличка, която издаваше признаци на живот. В дъното светеше рекламата на малък ресторант. Ребека предпазливо се насочи натам, огледа се и влезе. С облекчение видя, че високият слаб мъж не беше вътре, и попита за телефонен автомат.

Мъжът зад тезгяха посочи към тоалетните, после вдигна глава и смаяно я изгледа.

— Добре ли сте, госпожо?

— Добре съм.

Набра номера на Даниел Блек и вкара шифъра на картата си. Отсреща отново се включи телефонният секретар, но тя окачи слушалката. Нямаше смисъл да му оставя съобщение, тъй като онези вероятно подслушваха и неговия телефон. За хора като тях явно нямаше невъзможни неща…

Чудеше се дали да не позвъни на Люси. Тялото й продължаваше да се разтърсва от тръпки. Предположи, че сигурно подслушват и нейния телефон. Даниел й бе споменал за някакъв свой следовател на име Джак. Но как да се свърже с него, след като не му знае фамилното име? Даде си сметка, че за момента най-важното е да намери място, където може да се измие и да възстанови силите си. Сигурно място. Но за целта й трябваха пари, а тя се страхуваше да използва кредитната си карта, която лесно можеше да бъде проследена. А друга нямаше, просто защото винаги бе смятала дебитните карти за прекалено опасни. Оставаше само едно — да рискува и да се промъкне в къщи, където имаше скрити малко пари.

Надяваше се, че хората на Холмс поне още час-два ще претърсват този район, а едва след това ще тръгнат към дома й. Ако през това време успее да стигне там и да си вземе парите, ще бъде в състояние да намери подслон в някой хотел, а сутринта Даниел ще прецени какво могат да направят. Разбира се, ако все още е жив…

Накара шофьора на таксито да я остави през няколко къщи от дома й, после му предложи двойно заплащане, за да я изчака. Той я изгледа недоверчиво и тя добави, че бяга от съпруг-грубиян. Помоли го да я почака поне двадесет минути с изгасени светлини. В крайна сметка човекът прие.

Реши да мине отзад, изтръпнала при мисълта, че може би я дебнат пред къщата. Спусна се в малка падинка, после започна да се катери по отсрещния бряг. От храсталаците, които покриваха полите на планината Санта Моника, се разнасяха тайнствени шумове. Нещо стържеше и поскърцваше, плющяха невидими криле. С облекчение си спомни, че тук е пълно с катерички, полски мишки и други дребни животни, преодоля отвращението си и продължи напред.

Всяка крачка й причиняваше болка, всяко движение я караше да стиска зъби. Ръцете и краката й бяха ожулени, брадичката й продължаваше да пулсира. Най-сетне стигна ниския зид, прехвърли се през него и предпазливо се отправи към терасата.

Безшумно се приближи към задната врата, затаи дъх и се ослуша. После завъртя ключа и бързо се надигна на пръсти, за да изключи алармата. Реши да не пали осветлението, така беше по-сигурно.

Напипа кутийка кибрит на кухненската маса, драсна една клечка и почти веднага откри фенерчето на един от рафтовете. Насочи лъча в краката си и предпазливо прекоси коридора, който водеше към спалнята. Непрекъснато се озърташе. Тук вече никога нямаше да се чувства в безопасност. Никога.

Дори с фенерчето не виждаше ясно къде стъпва. Къде ли беше пъхнала проклетите пари? Издърпа почти всички чекмеджета на скрина, към пода полетяха бельо и други дрехи.

В крайна сметка откри парите. Тъкмо си взе чисти джинси и една тениска, когато отвън се затръшна автомобилна врата и тя подскочи. Прозвуча входният звънец и няколко секунди по-късно топката на бравата се завъртя.

Обезумяла от ужас, Ребека грабна една тежка подпора за книги и замръзна на мястото си. Трябваше да намери кураж и да стовари подпората върху главата на неканения гост, който и да е той.

Звънецът издрънча още веднъж. Потта започна да се стича на студени вадички по гърба й. После до слуха й долетя потракване като от метал и тя разбра, че непознатият посетител е пуснал нещо в пощенския процеп на вратата. Стъпките му заглъхнаха, затръшна се автомобилна врата, изръмжа стартер. Светлините на фаровете описаха кръг по насрещната стена, после колата започна да се отдалечава.

Ребека тръгна към антрето с разтуптяно сърце, отпусна се на колене и започна да опипва мокета. Скоро между пръстите й прошумоля лист хартия. Разгъна го и насочи светлината на фенерчето към него.

„Трябва да говоря с вас. Обадете се на този телефон. Хуан“ Следваха няколко цифри.

Кой беше Хуан? Дали не беше още един капан?

Бяха минали повече от двадесет минути, когато се върна на мястото, където трябваше да я чака таксито. Колата я нямаше. После чу клаксон, обърна се и видя, че човекът бе паркирал малко по-надолу по улицата. Хукна натам, отвори задната врата и се отпусна на седалката. Струваше й се, че всеки момент ще припадне.

— Сега накъде, госпожо?

Тя се поколеба, усещайки погледа му в огледалото. Представи си как изглежда, после тръсна глава и реши въпреки всичко да отиде в хотел „Сенчъри Плаза“.

— Сигурна ли сте, че искате да влезете там в този вид? — със съчувствие я попита шофьорът. — Ще трябва да обясните, че вашият човек здравата ви е напердашил…

— Нищо — овладя се тя. — Но вие ще ме оставите на ъгъла. Вече имам резервация и ще използвам задния вход.

— Както кажете — кимна той, но от тона му личеше, че я взема за луда.

Ребека му плати обещаната двойна тарифа, прибави към нея щедър бакшиш и слезе. Изчака светлините на таксито да изчезнат зад ъгъла, после се насочи към булевард „Литъл Санта Моника“. Няколко пресечки по-нататък имаше малък мотел и тя реши да вземе стая там. Разбира се, под фалшиво име.

Изтече близо час от настаняването й в мотела. Вече бе успяла да измие и почисти раните и охлузванията по тялото си.

Опипа листчето между пръстите си и отново се запита кой е този Хуан. После си каза, че ако проведе разговора бързо, едва ли могат да я засекат.

— Bueno — прозвуча насреща мъжки глас и тя се сети за тъмнокосия латиноамериканец, който я бе наблюдавал на „Майорка“. Възможно ли бе да е той?

— Страхувам се, че съм доста зле с испанския — изрече тя, после се впусна в някаква объркана тирада от думи, които би трябвало да се доближават до диалекта, на който общуваха местните латиноамериканци.

Човекът насреща я помоли да спре. След кратка пауза се чу друг глас — любезен и спокоен. С него успяха да се разберат — ту на испански, ту на английски. Ребека се оказа права — Хуан наистина беше онова момче от яхтата на Уърлингтън, а длъжността му се оказа помощник-готвач. Именно той я беше следвал из цялата яхта във фаталната нощ. Сега каза, че разполага с важна информация, засягаща смъртта на съпруга й. Бил готов да я сподели срещу хиляда долара и предлагаше да се срещнат веднага.

„Дали не е нова клопка?“ — запита се със свито сърце Ребека и му отговори.

— Ще ви се обадя утре.

— Не, трябва да стане тази нощ — настоя Хуан.

Главата й се въртеше, раните я боляха ужасно. Но въпреки това си даде сметка, че разговорът се протака и има опасност да я засекат. Предложи да затворят и обеща след малко отново да го потърси. При втория разговор вече се беше овладяла.

— Защо вашата информация струва толкова пари?

Хуан поясни, че в онази нощ на кораба е имало човек, който вероятно е убил мъжа й.

Сърцето й ускори ритъма си. Ако тази информация се окажеше вярна, можеше да се превърне в ключ към цялата загадка.

— За съжаление имам само петстотин долара в себе си — въздъхна тя.

В слушалката се чуваше тежкото му дишане. Миг по-късно до слуха й долетя приглушен разговор на испански — очевидно той бе сложил ръка на мембраната.

— Седемстотин и петдесет — рече най-сетне младежът.

— Не мога! — извика Ребека. — Нямам карта за банкомат, а банките са затворени! Ако държите да се срещнем тази нощ, трябва да се задоволите с петстотин!

Отново последва приглушен разговор на испански. Тя си каза, че ако това е капан, заложен от кльощавия и компанията му, те едва ли щяха да се пазарят за някакви си двеста и петдесет долара.

— Добре — съгласи се най-накрая Хуан. — Братовчед ми ще ви обясни къде да се срещнем.

Максуел Холмс обикаляше из просторния хол. Беше толкова ядосан, че се опасяваше да не експлодира.

— Какво означава това? — извика той. — Как така си я изпуснал?

Виктор Ъруин — високият слаб мъж, стоеше пред него със зачервено от срам лице.

— Вече ти обясних, шефе — промърмори. — Изчезна, сякаш се стопи във въздуха…

— Идиоти! — избухна Холмс. — Пет човека, които се оказаха пълни идиоти! Двама с коли, други двама в микробуса, петият ръководи операцията… И какво се оказва? Позволяват на една жена да им се изплъзне! — Вените на шията му се издуха като корабни въжета. — Как е възможно това, да ви вземат мътните?!

— Не знам как стана, шефе — въздъхна кльощавият. — В един момент тя изглежда кротка и напълно предадена, тъй като съм я наказал по подходящ начин, но в следващия изведнъж скача от колата и започва да се търкаля по банкета. Трябваше ми малко време, за да направя кръг и да се върна на мястото, но тя вече беше изчезнала… Момчетата продължават да претърсват околността, но един господ знае накъде е хукнала.

— Къщата й?

— Съмнявам се, че ще се появи там, шефе. Но все пак пратих Кевин да провери… Колата й също е под наблюдение.

— Не мисли за нея! — сопна се Холмс. — Тя явно е по-умна от вас. Вместо това разпределяй хората си и ги прати на най-вероятните места, на които може да се появи. Например онази малка мексиканка от юридическата кантора.

— Вече сме сложили човек пред дома й — отвърна Ъруин.

Холмс все още не можеше да повярва в лошия си късмет. Всичко можеше да отиде по дяволите само защото някаква глупава кучка се прави на мъж! О, тя ще съжалява, горчиво ще съжалява, че не се вслуша в съветите му! В момента, в който тези типове я спипат (а те непременно ще я спипат), няма да има време дори да си каже молитвата!

— Взех дискетата — рече кльощавият и бръкна в джоба на якето си.

— Дай я! — протегна ръка Холмс.

— О, взех и още нещо — добави Ъруин. — Може да се окаже важно… — Пликът от шкафчето на Райън във фитнес центъра премина в ръцете на Холмс.

Домакинът бързо прегледа документите. Отначало не разбра нищо, после се ухили и доволно изръмжа.

— Това вече е нещо друго!

Ребека напусна мотела и се насочи към Сенчъри Сити. Избягваше уличните лампи, движеше се в сянката на дърветата и околните сгради. Ужасена от мисълта, че всеки момент ще я настигне някой с пистолет в ръка, постоянно се озърташе. Дали онзи кльощавият вече не бе по следите й?

Контузиите не й позволяваха да бърза. Стори й се, че измина цяла вечност, преди пред очите й най-сетне да се появи търговският център на Сенчъри Сити. Магазините бяха затворени, но фоайетата на киносалоните още светеха, работеха и няколко ресторанта. Общо взето, мястото беше зле осветено и почти пусто. Нервността й се засили, но се налагаше да прекоси малкия площад.

Продължаваше да се озърта, докато преминаваше през площада. Изведнъж усети погледа на някаква странно облечена жена и сърдито сбърчи вежди. Жената й обърна гръб, тя пак се озърна и усети как кожата й настръхва. Тази тук като нищо може да се окаже един от преследвачите й, а другите да са някъде отзад и да се правят на разсеяни… Ускори крачка, зави зад ъгъла и хлътна в сянката на голямо тропическо растение, поставено в саксия. Искаше да види дали жената няма да я последва…

„Държиш се глупаво — рече си след известно време. — Жената те зяпаше просто защото лицето ти е като на боксьор след тежък мач…“ Изчака още малко, после се насочи към ескалаторите, които водеха към подземния паркинг.

Постоянно се озърташе. Имаше чувството, че кльощавият всеки момент ще се появи отнякъде. Най-сетне се озова долу, сърцето блъскаше в гърлото й. Прекоси просторния паркинг, огледа се за последен път, после започна да изкачва рампата.

Озовала се навън, тя прекоси улицата и тичешком се насочи към развлекателния център на АБС. Този път не се огледа, а побърза да хлътне в следващия подземен паркинг. Тук се помещаваше театър „Шуберт“, останалата част от комплекса бе заета от два небостъргача с офиси, няколко ресторанта и кина. Обикновено центърът опустяваше малко след последното представление на театъра.

Огромният паркинг беше най-голямото покрито съоръжение в Южна Калифорния и стигаше чак до символа на Сенчъри Сити — двете кули-близнаци. По това време на нощта бетонният бункер изглеждаше напълно пуст и опасен. Ребека потръпна от напрежение, преодоля болките си и закрачи.

До слуха й достигна далечен вой на сирена, който бързо заглъхна. Ако някой я нападнеше тук, сигурно щяха да открият тялото й чак сутринта. Дочу стъпки, приклекна зад най-близката кола и затаи дъх.

Стъпките приближаваха. По гърба й отново се плъзна тънка струйка пот. „Господи, моля те, помогни ми! — отправи безмълвна молитва тя. — Дано това не се окаже онзи ужасен човек, или някой от съучастниците му!…“

Между колите се появиха двама младежи, облечени в дънки и кожени якета. Ребека разбра, че са се доближили до нея приклекнали, скрити зад редиците от коли. Дали работеха за кльощавия? Отвори уста и изпищя, макар да беше сигурна, че няма кой да я чуе…

29

Даяна и Пол Уърлингтън даваха прием за лидерите на Републиканската партия в Калифорния. Всичко вървеше отлично. Въпреки късния час на дансинга имаше немалко двойки. Изправена на просторната тераса, където бяха подредени двадесетина маси с чудесен изглед към Нюпорт Бей, Даяна изпитваше дълбоко задоволство. Притворила очи, тя си представяше как някой ден ще дава такива приеми в Белия дом и я обземаше приятна възбуда.

— Извинете, госпожо — наруши уединението й икономът. — На телефона чака един човек, който настоява да говори с вас.

Тя се намръщи. Прислугата много добре знаеше, че не бива да я безпокои по време на подобни събития.

— Кажи му да се обади по-късно! — отсече с нетърпящ възражение тон тя.

— Вече се опитах, госпожо, но той настоява и твърди, че става въпрос за нещо много важно… — Поколеба се за миг, после с объркано изражение на лицето добави: — Не съм много сигурен, но май спомена за визоновото ви палто…

Даяна веднага разбра за кого става въпрос. Холмс знаеше, че трябва да внимава, особено след последния им разговор. Тя го бе предупредила, че Пол подозира нещо и трябва да бъдат много предпазливи.

С нарастваща тревога се запита какво може да го е принудило да я търси тук, по това време. Огледа се за Пол, въздъхна с облекчение, като го видя чак в другия край на терасата, и кимна:

— Добре, ще се обадя…

Когато пое слушалката, ръката й трепереше.

— Ало…

— О, Даяна! — възкликна Холмс. — Как си, скъпа?

— В момента давам прием за около двеста души и вдигам слушалката само защото разбрах, че става въпрос за нещо важно! — Дори не направи опит да прикрие недоволството си.

— Извинявам се — засмя се той. — Но научих нещо толкова хубаво, че нямам търпение да го споделя с теб!

— Казвай, защото трябва да се връщам — нетърпеливо го подкани.

— Току-що получих един изключителен документ!

— Виж какво, Максуел! — окончателно изгуби търпение Даяна. — Защо реши да ми говориш за някакви документи точно когато къщата ми е пълна с гости?

— Защото този документ ще те заинтересува — отвърна Холмс. — Мисля, че вече зная защо твоят мил съпруг упорито отказва да те чука…

— Добре, казвай! — отвърна силно заинтригувана. Същевременно изпитваше и страх.

— Става въпрос за един акт за раждане…

— Какъв акт? В домашния ми сейф имам два такива — моят и на Пол… Ако си забравил, те са нужни при издаването на всеки паспорт.

— Става въпрос за един по-друг акт за раждане — продължаваше да я дразни любовникът й. — Онзи, който родителите на съпруга ти са получили при осиновяването. Оригинал, без никакви печати…

„Откъде Холмс се е сдобил с този документ?“ — учуди се Даяна.

— Добре де, какво толкова странно пише вътре? — попита тя.

— Май е по-добре да седнеш — предложи с леко злорадство в гласа той.

— Благодаря, и така ми е добре.

— Все пак си помисли…

— Добре де, седнах… — Преглътна няколко пъти, за да се овладее. — Сега би ли ми казал за какво става въпрос?

Мъжът направи кратка пауза и после тържествено заяви:

— Във въпросния документ пише, че истинската майка на съпруга ти е била негърка.

„Това е невъзможно!“ — пребледня Даяна. Но веднага се овладя.

— Трябва да е някаква грешка — подхвърли уж с безразличие. — В копието, което притежаваме ние, не пише нищо такова. А доколкото съм запозната със закона, подобен пропуск е немислим при процес за осиновяване.

— Може би осиновителите не са се тревожили от това — отвърна Холмс. — А може би умишлено са пропуснали въпросния текст — разбира се, срещу съответното заплащане. Но едно е сигурно — мъжът ти никак няма да е щастлив, ако тази новина стане обществено достояние. Ами ако се окаже, че в организма му преобладават майчините гени? Представяш ли си какъв скандал ще предизвика това във вашите кръгове?

Стаята се завъртя пред очите на Даяна, за миг изпита чувството, че ще повърне. Нима това е истина? Нима по тази причина Пол не желаеше деца? Затова ли избягваше всякакви интимни контакти с нея?

— Там ли си? — обади, се Холмс.

— Да — прошепна тя.

— Помислих, че си припаднала…

Шеговитият му тон започна да я плаши.

— Как мислиш да използваш тази информация, Максуел? — рязко попита и затаи дъх.

— О, не знам… Мисля, че трябва да обсъдим това при следващото ти посещение с визоновото палто… — Този път той открито се изсмя. — А сега можеш да се връщаш при гостите си. По-късно пак ще поговорим за това…

През прозореца видя, че прислугата е започнала да поднася последните коктейли. Всичко изглеждаше съвсем същото, но тя вече бе убедена, че нищо няма да е както преди…

Ако не беше малкото недоразумение, наречено Ребека Морланд на свобода, Максуел Холмс би имал всички основания да бъде щастлив.

Докато обикаляше из солариума си, той мълчаливо проклинаше младата жена. Това помещение беше неговото убежище. Тук имаше чувството, че е като някогашните плантатори от Юга, заобиколен от стотици роби, готови да изпълнят всяко негово желание. И робите ще я открият, няма начин да не я открият! Добре поне, че вече не разполага с дискетата…

Тръсна глава и вдигна слушалката. Трябваше да свърши и още една работа.

След няколко сигнала се обади Брандън Тейлър:

— Ало?

— Аз съм — рече Холмс. — Изглежда те събудих…

— Не си — мрачно отвърна той. — Седя си тук и разсъждавам…

— Можеш да се отпуснеш, имам добри новини за теб.

— Какви новини?

— Мисля, че открих вълшебната стрела, която ще те отърве от опасния съперник Пол Уърлингтън.

В слушалката се разнесе рязък звук, почти изхълцване.

— Какво имаш предвид?

Разказа му какво беше открил за Уърлингтън.

— В момента, в който разбере, че притежавам всичко това, той сам ще се откаже от надпреварата — заключи. — А ние великодушно ще му позволим да се измъкне с някой благовиден предлог, например влошено здравословно състояние.

— Как се добра до този документ? — попита Брандън.

— О, да речем, че го получих от милостивите ангели… — Холмс помълча, после подхвърли: — Но какво има? Мислех, че ще затанцуваш от радост!

— Нищо. Предполагам, че не съм добре. Май ме е пипнал някакъв грип.

— Лошо — цъкна с език събеседникът му. — Исках просто да ти кажа, че няма от какво да се безпокоиш. Сега вече можеш да си сигурен, че ще спечелиш не само предварителните избори…

Беше изключително доволен. Брандън ще му бъде благодарен до гроб. А какво по-хубаво от това да си имаш свой сенатор във Вашингтон? Сега оставаше да спипа онази кучка Морланд и всичко щеше да бъде наред!

Брандън Тейлър остави слушалката и се замисли. Новината, която току-що му съобщи Холмс, би трябвало да го направи щастлив, но вместо това той се почувства зле. Беше убеден, че цената на този компромат за Уърлингтън ще бъде ужасно висока. Максуел Холмс никога не вършеше безплатни услуги, а той му беше продал душата си. Мечтата му да стане следващият сенатор от Калифорния бе на път да се сбъдне, но на каква цена?

Внезапно му хрумна, че Райън сигурно бе открил абсолютно същата информация. Сега вече разбираше неохотата му да се рови в миналото на Уърлингтън. Стана му още по-тъжно, като си даде сметка, че съдружникът му не е споделил нищо с него, тъй като се е опасявал от желанието му незабавно да се възползва от информацията. Но тук не е бил прав… Защото Брандън никога не би използвал такъв компромат. За съжаление това не се отнасяше за Холмс…

Спомни си последния разговор с Ребека и отново се запита дали е постъпил правилно. Ако беше казал на Холмс за писмото на Райън Морланд до съпругата му, това би означавало собственоръчно да подпише смъртната присъда на младата жена. Следователно трябваше да се опита да я открие и да я убеди да не използва материалите, попаднали в ръцете й. Те просто не струваха колкото живота й…

Изведнъж всичките му мечти загубиха своята привлекателност, в устата му се появи горчив вкус.

След като нададе пронизителен писък, Ребека остана на мястото си, неспособна дори да помръдне. Двамата младежи спряха.

— Хей, госпожо — вдигна ръце единият. — Няма да ви сторим нищо лошо. Тук сме, за да ви отведем при Хуан…

Тя се опита да види дали имат оръжие.

— Защо е изпратил вас?

— Искаше да е сигурен, че сте сама. Това е всичко.

— Въоръжени ли сте?

— Не.

Ушите й изведнъж писнаха от пронизителното скърцане на автомобилни гуми. Дали беше човек, от когото би могла да получи помощ, или съучастник на тези двамата? Колата очевидно се изкачваше по серпантините към горните етажи.

Младежите също извиха глави. Затаила дъх, Ребека чакаше. Зад волана на колата седеше непознат мъж, който се насочи към изхода, без да им обръща никакво внимание. В следващия миг тя реши да тръгне с непознатите.

— Вървете след нас — нареди й единият.

Тя кимна и ги последва. Скоро стигнаха до пространството, маркирано с жълти цифри. Младежът, с когото беше разговаряла до този момент, вдигна ръка:

— Той е там, горе…

По всичко личеше, че няма да тръгнат по стълбите с нея. Ребека се огледа. Огромната площ на паркинга беше абсолютно пуста, макар че тук би трябвало да има охрана. Погледът й се спря на открехнатата врата към горното ниво.

Ако двамата искаха да я ограбят, вече отдавна да са го сторили, съобрази тя. А може би чакаха да поеме нагоре по стълбите и да я ликвидират там, където никой не може да чуе виковете й… Отново изпита желание да побегне, но веднага си даде сметка, че няма никакви шансове.

„Моля те, Господи, нека Хуан наистина е този, за когото се представя!“ — безмълвно простена тя. После протегна ръка, бутна вратата и стъпи на първото стъпало. Вратата шумно се затръшна зад гърба й и тя бе обзета от ужас. Миг по-късно се окопити и бързо огледа полутъмното стълбище.

— Тук, горе! — обади се сподавен глас със силен испански акцент.

Само след няколко секунди щеше да разбере дали е извършила последната глупост в живота си, приемайки да се появи сама на подобно място.

В очите й блесна ослепителна светлина, тя объркано се спря.

— Но какво става, за бога?

— Сама ли сте, госпожо Морланд? — Английският му наистина беше ужасен.

Бяха й необходими няколко безкрайно дълги секунди, за да осъзнае, че е заслепена от лъча на ръчно фенерче. Не виждаше абсолютно нищо, ужасът я скова.

— Още две стъпала…

Тя колебливо вдигна крак. Едно стъпало, после второ… Неясният силует зад лъча на фенерчето постепенно придоби очертания. Това наистина беше младият мъж, когото бе забелязала на яхтата. Нямаше как да разбере дали е въоръжен.

— Сама ли сте? — отново прошепна той.

— Да, за разлика от теб. Долу се натъкнах на приятелите ти…

— Те са ми братовчеди. Единият работи тук, на паркинга.

Едва сега тя разбра защо бяха избрали това място.

— Седнете — рече младежът и нервно махна с ръка.

— Само една секунда — отвърна тя, изкачи тичешком останалите стъпала до горното ниво и предпазливо надникна. Огромната площ беше пуста. — Тази вечер ме нападнаха и искам да съм сигурна… — поясни.

— Аз внимателен — увери я младежът. Приклекнал в ъгъла до вратата, той наистина изглеждаше нервен.

Ребека приклекна едно стъпало над него, облегна гръб на стената и застана така, че да вижда и в двете посоки.

— Дори не ти зная цялото име — рече тя.

— Хуан Мартес.

— Защо пожела да ме видиш?

— Носите ли парите?

— Да — кимна и извади от чантата си петстотин долара.

— Gracias. — Момчето натика банкнотите в джоба си, без да ги брои. — Моя леля чете вестник и казва вие мислите, че ваш мъж убит…

— Така е — кимна Ребека. — Какво знаеш по този въпрос?

— Онази нощ на яхта имаше мъж без име в списък…

Тялото й се стегна, сърцето лудо заблъска в гърдите й.

— Искаш да кажеш човек, който не е бил от екипажа?

— Si.

На смесица от английски и испански момчето разказа своята история.

— Аз помага на готвач на „Майорка“. Преди начало на парти на борда идва госпожа Уърлингтън, носи много дрехи и други неща. Един мъж помага нея. Капитан предупредил на борда идват само екипаж и хора по списък, много важни хора. Каза, ако видим непознат, веднага съобщим на охрана…

— Продължавай — нетърпеливо го подкани тя.

— Аз мия картофи и гледам, но мъж не си отива. По-късно охрана проверява кораб и казва всичко окей. Аз мисли мъж се крие и казвам на готвач.

Силен тътен накара Ребека да подскочи.

— Какво беше това?

— Не знам…

Хуан се плъзна по стълбите и предпазливо надникна навън.

— Виждаш ли нещо? — попита с разтуптяно сърце Ребека, изправила се зад гърба му.

— Не — поклати глава той. — Там мои братовчеди. Мисля всичко наред…

Тя направи опит да се убеди, че е така, и се върна на мястото си.

— Продължавай.

Готвачът го успокоил, че всичко е наред и мъжът вероятно отдавна си е тръгнал.

— Вече не мислил за това до по-късно…

— Значи пак го видя, така ли?

— Si — кимна момчето. — Видял него в зала… Същата зала, където вие дошла по-късно…

Очевидно има предвид коридора, по който се стига до пушалнята, съобрази Ребека.

— Помниш ли как изглеждаше този мъж? — попита тя.

— Si.

Момчето описа висок и слаб мъж. С разтуптяно сърце тя разбра, че става въпрос за човека, който я беше нападнал тази вечер. Вероятно именно той бе убил Райън. Но кой му бе възложил това — дали Холмс, или Уърлингтън?

— Защо чак сега се обади? — попита тя и настойчиво погледна младежа. — Защо не съобщи това на детективите, които разследваха случая?

Лицето му потъмня от приток на кръв и това беше видно въпреки слабата светлина.

— Lo siento — извинително промърмори той. — Има проблеми с документи. Уърлингтън много строг, а аз показал фалшиви документи. Говоря с ченгета — те проверяват мен и гонят от страна. Mi madre в Мексико много болна. Няма пари за лекарство и тя умира…

— Тогава защо реши да ми се обадиш сега?

— Mi madre… Умряла преди два дни… — Отговори той, без да я погледне. — Аз си отива у дома. Затова ми трябва пари…

— Съжалявам за майка ти — промълви Ребека, помълча малко, после вдигна глава. — Кой друг знае за този мъж?

— Само готвач.

— Той приятел ли ти е?

— Si.

— Сигурен ли си, че няма да каже на никого?

— Si.

Ребека обясни, че в смъртта на съпруга й са замесени корумпирани ченгета, а Хуан очевидно знаеше за какво става въпрос. После каза, че би искала да съобщи името му на един заместник областен прокурор, който не е корумпиран. Но той трябва да знае къде може да го открие.

Хуан каза, че в Мексико нямат телефон. А да търсят готвача на яхтата е опасно, тъй като всички от екипажа ще опровергаят думите му, за да угодят на Уърлингтън. Предложи да използват леля му. Била много смела жена и при нужда щяла да осигури връзка както с готвача, така и със самия него. После записа телефона й на лист хартия, който му подаде Ребека.

Миг по-късно се чу затръшване на врата, последвано от бягащи стъпки.

— Да се махаме! — извика някой отвън.

— Братовчед ми! — скочи Хуан.

„Нима ще ме нападнат?“ — изтръпна Ребека. Вече бе сигурна, че това момче няма да й стори нищо лошо, тъй като очевидно бе по-уплашено и от нея. Натика листчето в чантата си и стана.

— Тръгвай, аз ще съм след теб!

Затича надолу по стълбите с разтуптяно сърце и след миг се озова на нивото, от което бе дошла. Очакваше всеки миг някой да стовари ръка върху раненото й рамо или пък да опре пистолет в слепоочието й…

30

Ребека изчака Хуан и братовчедите му да си тръгнат, после бавно пое към мотела. Болеше я всичко, беше на прага на изтощението, прилошаваше й от глад.

Спомни си, че във фоайето на мотела бе видяла някакъв автомат за бонбони и тръгна натам. Купи няколко вида, после се прибра в стаята си. Установи, че никой не е влизал, и с облекчение се отпусна на леглото. Изпитваше отчаяна нужда от сън, но едновременно с това се страхуваше да заспи. Представяше си как кльощавият открива мотела и се промъква в стаята й.

Направи още един опит да се свърже с Даниел, но отсреща отново се включи телефонният секретар. В крайна сметка умората я надви и тя потъна в дълбок сън.

На другата сутрин точно в девет Ребека набра номера на областната прокуратура на Лос Анджелис.

— Съжалявам, госпожо, но господин Блек замина по спешност, има семейни неприятности. Желаете ли да се обърнете към някой друг?

Обзе я отчаяние. Към кого да се обърне?! „Соловски“ — рече си. После поклати глава. Не бе честно, жената можеше да изгуби работата си.

— Госпожо? — изгуби търпение телефонистката. В слушалката се чуваше настойчивият звън на още поне три-четири телефона.

— О, да… — овладя се тя. — Господин Блек работеше с един следовател на име Джак. За съжаление в момента не мога да си спомня фамилното му име…

— Джак Макензи?

— Да, точно така. Можете ли да ме свържете с него?

— Ще се опитам, почакайте…

Минута по-късно прозвуча плътен мъжки глас:

— Макензи.

— Ало?… Не зная дали Даниел Блек ви е говорил за мен… — замълча, несигурна дали да си каже името.

— Вие сте Ребека Морланд, нали?

— Как разбрахте? — стресна се тя.

— Рано тази сутрин Даниел ми позвъни и ми каза за вас. За съжаление баща му е получил удар и той замина за Ню Йорк. Оттогава насам правя непрекъснати опити да се свържа с вас.

— Защо? — попита тя, обзета от огромно облекчение.

— В самолета Даниел прослушал секретаря си и чул посланието, което сте му оставила. Позвънил ми веднага, но аз не си бях у дома. По-късно проверил секретаря си още веднъж и посланието ви вече го нямало. Това го накарало да изпита сериозни притеснения, помислил, че ви се е случило нещо…

— И наистина ми се случи — отвърна Ребека, после попита: — Сигурна ли е линията, по която разговаряме?

— Би трябвало — отвърна Макензи. — Кажете къде сте и аз ще дойда да ви взема. Тогава ще говорим…

Тя се поколеба за миг, после тръсна глава. Все пак трябваше да се довери на някого.

— Намирам се в един мотел в Литъл Санта Моника. Между другото, бихте ли донесли превързочни материали?

— Какво ви се е случило? — загрижено попита мъжът.

— Скочих в движение от една кола — промълвя тя и докосна пулсиращото си рамо.

— Съдейки по гласа ви, май се нуждаете от лекар — рече Макензи.

— Благодаря — прошепна Ребека.

Лекарят каза, че трябва да направи снимка на рамото й, но тя искаше да изчака, и той се принуди само да го обездвижи. После почисти раните и охлузванията, превърза най-дълбоките от тях и й даде болкоуспокояващи.

Когато той си тръгна, Ребека започна да разказва. Джак зададе няколко въпроса, после набра номера на Даниел в Ню Йорк и я помоли да повтори всичко и на него.

Даниел също зададе няколко въпроса, после я помоли да предаде слушалката на Джак. Следователят кимна няколко пъти, каза „да“ и отново направи знак на Ребека.

— Решихме, че е време да се обърнем към ФБР — съобщи й Даниел. — Джак има един приятел в тамошното бюро, ще говори с него. После, ако всичко е наред, ще те заведе да дадеш показания. Какво ще кажеш?

— Този план ми се струва добър — отвърна тя, благодарна за помощта.

Джак я предупреди да заключи след него и да не отваря на никого. Обеща да се обади скоро.

Ребека взе душ и изми косата си, после облече чистите джинси и тениска.

Хвърли неспокоен поглед към Джак. Намираха се в една от заседателните зали на централата на ФБР в Лос Анджелис и чакаха приятеля му. Слънцето залязваше и последните му лъчи позлатяваха върховете на дърветата.

— Благодаря, че сте с мен — промълви тя.

Той само се усмихна и кимна.

Вратата се отвори и в помещението влезе строен млад човек с кестенява коса и сериозно лице.

— Госпожо Морланд, аз съм специален агент Рой Конърс — представи се той.

Говореше с лек западняшки акцент и изглеждаше прекалено млад за отговорния пост, който заемаше. Но след като Даниел и Джак имаха доверие на този човек, тя също трябваше да му се довери. Стиснаха си ръцете.

— Джак ми разказа за премеждията ви — започна Конърс. — Но все пак бих искал да чуя всичко от вас. Така ще мога да ви задавам и някои въпроси. — Усмихна се и покрай сините му очи се появиха ситни бръчици. — Но преди да започнем, искам да изясня един въпрос: наистина ли познахте човека, който ви нападна?

— Да. Немного отдавна го видях в дома на Максуел Холмс. Успях да запиша и регистрационния номер на колата му.

— Вече го получихме от Джак — кимна той. — В момента го проверяваме. А вашето потвърждение означава ли, че ще го познаете?

— О, да — неволно потръпна тя. — Никога няма да забравя лицето на този човек!

Същия следобед Даяна Уърлингтън вдигна глава и в очите й се появи учудване. По моравата откъм пристана се приближаваха двама приятни на външен вид мъже — подстригани, избръснати и облечени в костюми. „Кои са те, как са влезли в имота?“ — запита се тя. Малко по-късно икономът ги представи като агенти на ФБР, които желаят да говорят с нея.

Дланите й изведнъж овлажняха. Защо ФБР проявяваше интерес към нея? Трябваше ли да повика адвоката си? Той положително щеше да знае как да постъпи.

Не предприе нищо. Усещаше, че това посещение има някаква връзка с Максуел Холмс. В такъв случай се налагаше да забрави за адвоката си. Той без съмнение щеше да уведоми Пол, а това не трябваше да става. Особено сега, след ужасния скандал, от който и двамата все още не се бяха възстановили. „Ще се оправям сама“ — въздъхна тя и излезе на терасата.

— Госпожо, ние сме специални агенти Рой Конърс и Джак Бъртън.

— Какво обичате? — хладно попита Даяна.

— Извинете за безпокойството, госпожо — любезно се усмихна Конърс. — Но трябва да ви зададем няколко въпроса за нощта, в която Райън Морланд изчезна от семейната ви яхта.

Сърцето й се сви от страх, но тя вирна брадичка и с леден тон отвърна:

— Този инцидент беше разследван от местните власти и тяхното заключение е самоубийство. Не виждам какво може да предизвика любопитството на ФБР.

— Имаме сведения, че през въпросната нощ са били нарушени гражданските права на господин Морланд. По тази причина възбудихме свое следствие. Ще ви бъдем благодарни, ако отговорите на няколко въпроса…

Даяна продължаваше да се колебае относно присъствието на адвоката си. Вдигна ръка срещу полегатите лъчи на слънцето, които я заслепяваха, после бавно кимна:

— Ще се опитам, макар това да ми се струва напълно излишно…

— Благодаря, госпожо — усмихна й се агентът. — Току-що си побъбрихме с някои момчета от екипажа и от тях научихме, че следобеда преди приема вие сте се появили на яхтата с някакви дрехи и други лични вещи. Вярно ли е това?

— Да — кимна със свито сърце тя.

— Научихме също така, че някой ви е придружавал — продължи Конърс. — Това отговаря ли на истината?

— Да — потвърди. — Но какво лошо има в това?

— Кой ви придружаваше, госпожо?

— Вече не му помня името — отвърна със зле прикрита нервност тя. — Един приятел ме помоли да му дам някаква работа и аз го накарах да ми пренеса багажа.

Конърс леко повдигна вежда.

— Доколкото ни е известно, онази вечер на яхтата са имали достъп само хора, чиито имена фигурират в списъка на гостите или на екипажа — подхвърли той. — Или може би греша?

Тя преплете пръсти, за да скрие треперенето на ръцете си, и кимна:

— Не грешите.

— Името на вашия помощник беше ли в някой от тези списъци?

— Не. Но това не беше необходимо, тъй като остана на кораба съвсем за малко.

Конърс внимателно я огледа, помълча и зададе следващия си въпрос:

— А спомняте ли си точно кога напусна яхтата ви?

Даяна се поколеба, сърцето й бясно препускаше.

— Не помня часа и минутата. Трябва да е било малко след пристигането ни… Защо?

— Имаме информация, че този човек не е напуснал яхтата. Свидетели са го видели там и по време на приема.

— Бих могла да се закълна, че си тръгна веднага — тръсна глава тя, опитвайки се да прикрие тревогата си. — Може би вашите свидетели грешат…

— Моите свидетели са двама мъже от вашия екипаж — изгледа я тежко Конърс. — Видели са го да се появява на яхтата, но не и да слиза от нея.

Тя хвърли поглед към пристана и забеляза необичайното оживление, което цареше там. До борда на „Майорка“ се поклащаше моторница — вероятно именно с нея бяха пристигнали агентите на ФБР.

— Госпожо Уърлингтън!

— Всъщност, аз не го видях повече — с леко раздразнение отвърна тя и махна с ръка. — Доколкото ми е известно, той си тръгна далеч преди началото на приема. — Очите й се спряха върху намръщеното лице на Конърс. Чудеше се дали й вярва?

— Споменахте, че сте направили услуга на свой приятел — продължи агентът. — Как се казва той, госпожо?

Даяна шумно си пое дъх. Ето го въпроса, на който не желаеше да отговаря.

— Вижте какво, специален агент Конърс! — бавно и отчетливо започна тя. — Ако този проблем е наистина важен, може би ще е по-добре да повикам адвоката си! — В очите й блесна предизвикателство.

Погледът на сините му очи изобщо не се отмести от лицето й.

— Ако имате чувството, че трябва да получите юридически съвет, преди да отговорите на този въпрос — моля, повикайте го — рече той. — Ние с удоволствие ще почакаме.

Блъфът не мина, даде си сметка Даяна. Може би трябва да им каже името и тогава всичко ще приключи. Какво могат да й направят, ако продължава да твърди, че не знае нищо повече?

— Госпожо — прекъсна разсъжденията й Конърс, — ще ни кажете ли името на вашия приятел, или ще извикате адвоката си?

— А вие защо се интересувате толкова от някакъв човек, който просто ми е помогнал да си пренеса дрехите?

— Имаме основания да го подозираме в убийство.

— Убийство?! — Ръцете й неволно стиснаха облегалката на един от плетените столове наблизо. — Това е изключено! Нещо сте се объркали. И кого е убил?

— Райън Морланд, госпожо.

— Не! — ахна тя и вдигна длан пред устата си. — Райън Морланд се самоуби! Всички казват така, освен това е оставил предсмъртно писмо…

Специален агент Конърс мълча дълго, очите му изпитателно я оглеждаха. После въздъхна и тихо попита:

— Сега ще ни кажете ли името на вашия приятел, госпожо Уърлингтън?

Даяна кимна и едва чуто прошепна:

— Максуел Холмс… — После тръсна глава и добави: — Останах с впечатлението, че този човек си тръгна веднага след като ми помогна в пренасянето. Това е всичко, което знам… Приключихме ли, или имате и други въпроси?

— За момента приключихме — отвърна Конърс, наклони глава и добави: — Благодаря за любезността, госпожо. Много ни помогнахте.

Вперила очи в отдалечаващите се агенти, Даяна не забеляза, че е стиснала облегалката на стола, а два нокътя от безупречния й маникюр се бяха счупили…

Легнал гол на дивана в солариума, Максуел Холмс говореше по телефона.

— Няма проблеми, приятелю — разсеяно промърмори, докато очите му оглеждаха положението на трите лампи за нагряване. Окачени над главата му, те бяха насочени към различни части на тялото му. По кожата му вече блестяха първите ситни капчици пот.

— Точно така — рече, дръпна от пурата си и пусна кръгче дим. — Казах, че ще ти доставя една красавица, и го сторих. Винаги изпълнявам обещанията, които давам на приятелите си…

Млъкна и разсеяно изслуша пикантните подробности от предишната вечер, които започна да му разказва човекът насреща. Те му бяха до болка познати, просто защото знаеше всичко за въпросната жена. „Нима този човек не се досеща, че сам съм се възползвал от уменията й?“ — запита се леко развеселен той.

На вратата се почука.

— Задръж за момент… Кой е?

— Аз съм — прозвуча гласът на иконома.

— Влизай, да те вземат мътните! Къде се губиш? Вече цял час чакам кафето с лед!

— Съжалявам, но беше свършило и трябваше да отскоча до магазина.

— А защо не провери навреме? За какво ти плащам, по дяволите?

Икономът остави подноса на масичката в съседство и Холмс отпи глътка от гъстата течност. После забеляза, че човекът продължава да стои изправен до него.

— Какво има още?

— Навън чакат двама души, които настояват да говорят с вас. — Той му подаде картичка с някакво име, под което пишеше „Специален агент на ФБР“.

Нима онази кучка Ребека Морланд се бе обърнала към ФБР? След неуспешните опити на хората му да я открият той беше стигнал до заключението, че се е скрила вдън земя. Не се обезпокои, тъй като бе сигурен, че агентите на ФБР няма да й повярват. Тя не разполагаше с никакви доказателства.

— Ще ти позвъня по-късно, приятелю — рече в слушалката той. — Едни хора искат да разговарят с мен…

— Подай ми халата — заповяда на прислужника. — А после ги покани да влязат.

Когато двамата млади мъже се появиха на прага, той внимателно ги огледа и попита:

— С какво мога да ви бъда полезен, господа?

Изслуша обясненията им за човека, който е придружавал Даяна Уърлингтън на яхтата и който бил забелязан от двама членове на екипажа, и в очите му проблесна недоумение, примесено с гняв.

— Нямам представа защо госпожа Уърлингтън е заявила, че ми върши услуга! — отсече. — Изобщо не зная за какво става въпрос!

— Това означава ли, че не сте молили Даяна Уърлингтън да намери работа на някакъв ваш познат? — попита Конърс.

— Никога! — отсече Холмс, забеляза недоверието, изписано върху лицето на агента, и с въздишка си рече: „Майната им, все едно дали вярват на версията ми или не. Главното е, че няма да открият никакви доказателства, и те прекрасно го знаят!“. Вдигна ръка и небрежно добави: — Освен това на яхтата се допускаха само хора от предварително изготвени списъци. Охраната я е претърсила от кърмата до носа преди началото на приема и аз съм готов да заложа последния си долар, че добре си е свършила работата. Защото там бяха кметът и други известни личности на този щат. Да не говорим за бижутата, с които се бяха накичили дамите. Смешно е да се допуска, че при подобни обстоятелства някой може да се скрие на яхтата! — Забеляза погледите, които си размениха агентите. Очевидно им беше подхвърлил нова идея за размисъл.

— Случайно да знаете името на шефа на охраната, извършила това претърсване? — попита Конърс.

— Не, но мога да го открия — отвърна с усмивка на превъзходство Холмс. — На ваше място, момчета, аз бих проверил още веднъж достоверността на своята информация. Може би членовете на екипажа имат зъб на госпожа Уърлингтън. Може би тя не им е повишила заплатите, или пък те просто искат да си видят имената във вестниците… — Повдигна рамене. — Кой знае?

Конърс кимна и зададе следващия си въпрос:

— Какви са отношенията ви с Даяна Уърлингтън, господин Холмс?

— Приятелски — отвърна с усмивка домакинът.

Агентите отново се спогледаха.

— Благодаря, засега това е всичко — кимна Конърс. — Бяхте много любезен…

Холмс затвори вратата след тях, усмивката му се стопи, а юмрукът му се стовари върху стената. Как е възможно Даяна да му праща тези типове в къщата?! Умът ли си е изгубила?! Първата му реакция беше да вдигне телефона и да я скастри здравата за тази очевидна глупост, но после промени намеренията си. В негови ръце беше дискетата на Райън Морланд, разполагаше и с писмото, което той бе написал на жена си. Беше се погрижил да изтрие информацията от компютъра в къщата. Значи можеше да бъде спокоен. Тези типове не разполагаха с нищо, освен непотвърдените обвинения на Ребека Морланд…

През деня Ребека разгледа няколко фотоалбума, които й предостави ФБР. В един от тях откри кльощавия и научи името му — Виктор Ъруин. Само няколко часа по-късно федералните агенти успяха да го открият и да го арестуват.

В момента Ъруин беше подложен на разпит, на който зад еднопосочно стъкло присъстваше и Ребека. Агентите го притискаха здраво, а той — за изненада на всички изобщо не поиска адвокат.

Младата жена наблюдаваше лицето на кльощавия, представяше си как е убил мъжа й и се задушаваше от гняв.

Той упорито отричаше да има нещо общо с убийството на Райън, но Конърс и колегите му не показваха никакви признаци на умора. Спокойно и убедително младият специален агент разясняваше на арестанта, че положението му е неспасяемо — срещу него вече има повдигнати обвинения за отвличане и опит за убийство, които, прибавени към обвинението в предумишлено убийство на Райън Морланд, без съмнение ще му донесат смъртната присъда. Единствената му надежда за по-лека присъда е пълно съдействие на следствието.

И Ъруин най-сетне се предаде. Приведе се над масата, вдигна ръце и промърмори:

— Добре, добре… Ще ви кажа какво се случи…

Парализирана от ужас, Ребека слушаше изповедта на престъпника. Бил нает от Холмс със задачата да ликвидира Морланд, но убийството да изглежда като нещастен случай или доброволно самоубийство. Качил се на „Майорка“ заедно с Даяна Уърлингтън, която го скрила в гардероба на каютата си по време на задължителното претърсване.

Ребека дишаше дълбоко, опитвайки се да овладее огромната ярост, което разтърсваше тялото й. За пръв път в живота си изпита желанието да убие някого и това беше именно този противен тип. Дори нещо повече — със смайване установи, че първо иска да го подложи на изтезания, да го накара да изпита поне малка част от това, което беше преживяла самата тя, а и нещастният й съпруг…

— Казвам ви истината, момчета — промърмори Ъруин. — Когато слязох до пушалнята, за да свърша работата, Морланд вече беше изчезнал. Не съм го убил. Нямаше как да го убия, защото не беше там…

От лицата на агентите личеше, че не вярват нито дума на това изявление, също както и самата Ребека.

Очевидно решили да оставят открит въпроса за убийството на Райън, агентите смениха тактиката.

— Имаш ли представа защо Даяна Уърлингтън е проявила желание да помогне на Максуел Холмс? — попита Бъртън.

Виктор Ъруин само сви рамене.

— Нямаш ли впечатлението, че двамата са любовници? — добави Конърс, приковал сините си очи в лицето на арестувания.

— Може би — сви рамене той. — Госпожа Уърлингтън беше чест гост в дома на Холмс.

— Споменавала ли е, че ти помага по молба на Холмс?

— О, да. Каза, че Холмс иска да се скрия добре, а най-подходящото място за това била нейната каюта. После рече да не се тревожа, щяла бързо да ме освободи от гардероба…

Агентите се спогледаха. Конърс поклати глава и въздъхна:

— Мисля, че трябва отново да посетим госпожа Уърлингтън.

— При това веднага — съгласи се Бъртън.

31

Агентите на ФБР прочетоха правата на Даяна и я откараха на разпит. Все още й беше трудно да осъзнае, че всичко това се случва именно с нея. В обърканото й съзнание се мярна мисълта да разкаже всичко — само тогава тези хора ще разберат, че на практика няма нищо общо с никакви престъпления. Рухна напълно, когато специален агент Рой Конърс отново повтори, че скритият от нея човек е бил наемен убиец, получил конкретната задача да ликвидира Райън Морланд.

— Не мога да повярвам! — простена тя и объркано поклати глава. — Максуел твърдеше, че той просто трябва да си поговори с Морланд!

— Каза ли за какво по-точно?

— Не.

— А вие не го ли попитахте? — присви очи Конърс.

— Страхувам се, че не…

Погледът на агента беше скептичен.

— А по-късно, когато разбрахте, че Морланд е изчезнал, не ви ли мина през ума, че това има връзка с Холмс и неговия човек?

Даяна се изчерви. В действителност беше станало точно така, но тя просто бе предпочела да повярва на Холмс, който категорично отрече всякаква връзка между двете събития.

— Холмс каза, че Морланд не е бил на себе си и се е самоубил! — отвърна, а насълзените й очи с надежда огледаха недоверчивите лица на агентите. — После детективите казаха, че е оставил предсмъртно писмо. Нямах причини да се съмнявам…

— Вероятно си давате сметка, че срещу Максуел Холмс и Виктор Ъруин ще бъде повдигнато обвинение за предумишлено убийство — изгледа я продължително Конърс. — И срещу вас също, в ролята ви на съучастница.

— Не! — проплака. — Аз не съм убила никого, а само изпълних молбата на един приятел!…

Агентът се изправи пред нея и безстрастно започна да изрежда фактите:

— Вие сте били доброволен участник в престъпен заговор. А това означава, че ще ви бъде търсена отговорност наравно с останалите участници в него!

Даяна изведнъж пребледня и започна да се свлича в стола.

Конърс я сграбчи за раменете.

— Искате ли вода?

Тя само простена и кимна с глава. Подобен ужас не бе изпитвала никога през живота си. „Какъв кошмар, господи! — разтрепери се тя. — Никога няма да бъда Първа дама, вместо това ме чака затвор!“ Розовите мечти се стопиха завинаги!

Бъртън се върна с чаша вода, тя отпи няколко глътки и почти се задави.

— Защо направихте тази услуга на Холмс? — попита Конърс.

— Ами… Струваше ми се, че не е кой знае каква услуга… — Главата й клюмна, думите едва излязоха от устата й.

Той приклекна пред нея, като се опита да погледне в очите й, и тихо попита:

— Съпругът ви знаеше ли за това?

— Не — едва чуто отвърна тя.

— Госпожо, не го ли направихте, защото сте влюбена в Холмс?

— Влюбена ли? — вдигна глава тя, видя съчувствието в очите на младия мъж и истерично се изсмя: — Аз го ненавиждах!

Конърс се изправи и хвърли поглед към Бъртън. И двамата бяха объркани.

— Но Виктор Ъруин твърди, че сте били чест гост в жилището на Максуел Холмс… — отбеляза Конърс.

— Вярно е — кимна тя и сълзите започнаха да се търкалят по бузите й.

Той я изчака да продължи, но тя мълчеше.

— Не мога да ви обещая нищо, госпожо — подхвърли агентът. — Но ако ни сътрудничите, може би ще бъдем в състояние да ви помогнем…

— Какво… Какво трябва да направя? — с усилие попита тя.

— Да станете свидетел на обвинението срещу Холмс и неговия съучастник Ъруин. В замяна ще направим всичко възможно да бъдете третирана с максимално снизхождение от съда.

Даяна вдигна глава, сълзите продължаваха да се търкалят по бузите й. Нима бе възможно да се спаси?

— Ако свидетелствам срещу тях, ще получа по-лека присъда, така ли?

— Не мога да ви обещая това, преди да получа съгласието на прокуратурата и съдията, който ще гледа делото — откровено отвърна Конърс. — Но бъдете уверена, че ако дадете тези показания под клетва, ние ще препоръчаме на съда да прояви снизхождение към вас… — Протегна ръка и й подаде пакет книжни салфетки.

Даяна избърса сълзите си и направи опит да разсъждава. Как можа да изпадне в подобна ситуация? Взела решение, тя тръсна глава и започна:

— Обратно на вашето предположение, аз не помогнах на Максуел Холмс, защото съм влюбена в него… — Замълча за миг, после добави: — А просто защото нямах друг избор! — Очите й бяха сведени надолу, гривните на китката й тихо подрънкваха. — Максуел Холмс ме изнудваше…

Няколко часа по-късно Ребека научи за пълните признания на Даяна Уърлингтън относно събитията на яхтата във фаталната нощ, а също така и за съгласието й да свидетелства срещу Холмс и Ъруин.

— Изнудвал я, така ли? — попита и хвърли озадачен поглед към Конърс. — Но с какво? Как е успял да я принуди да вземе участие в нещо толкова ужасно?

— По всичко личи, че Даяна Уърлингтън е хранела сериозни амбиции по отношение на мъжа си — въздъхна агентът. — Мечтаела е за Сената, вероятно и за Белия дом… Привържениците му са главно сред крайните консерватори, които са твърди противници на аборта. И недвусмислено са им дали да разберат — както на Пол Уърлингтън, така и на жена му, че ще оттеглят подкрепата си в момента, в който открият някакви скелети в гардероба… — Замълча за момент, после добави: — Естествено, двойката категорично отрича за подобна възможност, но госпожа Уърлингтън си има една малка тайна — правила е аборт. Това се е случило още преди да срещне съпруга си, но тя не му казва нищо, тъй като отлично знае мнението му по този въпрос…

Ребека слушаше напрегнато.

— И Максуел Холмс е открил тайната й, така ли? — попита тя. — Но как?

— Холмс е от хората, които обичат да разкриват чуждите тайни и да ги използват — мрачно се усмихна Конърс. — Години наред до нас достигат слухове, че изнудва хората и благодарение на това е натрупал цяло състояние, но нямахме конкретни доказателства…

— Ох! — въздъхна Ребека, замаяна от тези разкрития.

Той продължи:

— Холмс казва на госпожа Уърлингтън, че помогнал на някакъв лекар-алкохолик да не го лишат от правото да практикува професията си, срещу което години наред получава пари. Един ден, малко след като Пол Уърлингтън се включва в предизборната надпревара и вестниците започват да публикуват снимки на щастливото семейство, въпросният доктор разпознава Даяна. Моментално съобразява, че това ще сложи край на изнудването, и предлага на Холмс документацията по аборта на госпожа Уърлингтън срещу свободата си.

— Господи! — въздъхна Ребека. — Изнудвал е Даяна Уърлингтън, изнудвал е Брандън Тейлър, заповядал е да убият мъжа ми! Този човек е истински сатана!

— Права сте, госпожо — кимна Конърс. — И вероятно още не си давате сметка колко близо сте били до смъртта!

Тя неволно потръпна.

— Знаете ли… Докато дебнех пред къщата му, аз ги видях да се целуват. Приличаха ми на двама влюбени…

— Част от сделката, нищо повече — поклати глава Конърс. — При посещенията си в дома на Холмс госпожа Уърлингтън е била длъжна да бъде с визоново палто, под което да не носи нищо… Първо му е предавала плика с парите, а после е сваляла палтото… — Лицето му потъмня: — Интимните контакти са били част от сделката, но това явно не му е било достатъчно. Госпожа Уърлингтън твърди, че в последно време желанията му ставали все по-цинични и непоносими…

— Вярвате ли й?

— Да. Сама предложи да я подложим на тест с детектора на лъжата и ние възнамеряваме да го сторим.

— А Пол Уърлингтън в течение ли е на всичко това?

— Тя твърди, че не е, но ние мислим да го разпитаме. На практика все още сме далеч от целта. Трябва да поговорим с Брандън Тейлър и още доста хора… — В очите му се появи безпокойство. — Ето защо ви моля да не споделяте за тази афера с абсолютно никого!

— Нямам подобни намерения.

— Ще се наложи да ви преместим в друг хотел и временно да останете там — продължи агентът. — Все още не знаем имената на всички замесени, затова трябва да вземем съответните мерки за вашата сигурност.

— Разбирам — прехапа устни тя. — А Соловски и Уолтърс?

— Това е още един нерешен проблем — кимна Конърс. — Шерифът Куентин и детектив Уолтърс са в принудителен отпуск, тъй като срещу тях се води служебно следствие. Май ще се окаже, че шерифът и Холмс са близки приятели от години. За всеки случай потърсихме детектив Соловски и получихме съгласието й да бъде настанена в същия хотел, заедно с двете й деца. На практика ще бъдете в съседни стаи… Искаме да бъдем сигурни в тяхната безопасност до момента, в който всички играчи отидат зад решетките.

В съседното помещение се разнесе шум, миг по-късно вратата се отвори и на прага застана Пол Уърлингтън.

— Къде е съпругата ми? — попита с висок и напрегнат глас той.

— В момента дава показания за нощта, в която умря Райън Морланд — спокойно отвърна Конърс. — По всяка вероятност именно тя е осигурила достъп до яхтата на професионалния убиец, нает от Максуел Холмс.

— Надявам се, не мислите, че и аз съм бил в течение — изръмжа Уърлингтън. — Не съм имал никаква представа, че Даяна може да пусне на яхтата ми някакъв престъпник! А Максуел Холмс е боклук! — Спря да си поеме дъх, после поклати глава: — Знаете ли, още в деня, в който срещнах тази жена, имах чувството, че тя не е за мен… И май излязох прав…

Ребека зяпна от изумление. Нима бе възможно някой да говори така за съпругата си? Даваше си сметка, че няма право да задава въпроси, особено пък в присъствието на Конърс и Бъртън, но не се сдържа:

— Защо тогава ми забранихте да разпитам екипажа на яхтата? Нали не сте знаели нищо за действията на жена си?

Уърлингтън леко се стресна, сякаш едва сега си даде сметка за присъствието й, но бързо се овладя.

— Това няма нищо общо с престъпника, когото са качили нелегално на борда!

— Какви тогава бяха причините да ми откажете? — повиши тон тя.

Вратът му почервеня, очите му бавно огледаха лицата на присъстващите.

— Можете да отговорите на въпроса на госпожа Морланд — спокойно подхвърли Конърс.

— Какво пък толкова, по дяволите — промърмори той и се извърна към Ребека. — Не исках да разговаряте с тях, защото се страхувах, че ще ме дадете под съд за проявена небрежност. Когато човек разполага със средствата, с които разполагам аз, той е длъжен да държи сметка за подобни неща. По същата причина исках смъртта на съпруга ви да бъде вписана като самоубийство. Само по този начин нямаше да нося отговорност.

— Защо тогава изпаднахте в ярост, като ви казах, че той е бил убит? — недоверчиво го изгледа Ребека.

Очите на Уърлингтън се превърнаха в тесни цепки.

— Аз, разбира се, знаех, че съм невинен — промърмори. — Но се опасявах да не попадна в кръга на заподозрените — нещо, което автоматически слагаше край на надеждите ми за номинацията… — Издаде остър звук, за да прочисти гърлото си, после добави: — Сега това вече няма значение, тъй като жена ми се погрижи да погребе тези надежди…

В гласа му прозвуча горчиво примирение, а Ребека остана с впечатлението, че обвинява жена си за всички стоварили се върху главата му неблагополучия, без да държи сметка кой в действителност ги е причинил. Същевременно изпита усещането, че този човек продължава да крие нещо.

— Знаехте, че мъжът ми се рови в миналото ви, нали?

— Чух нещо подобно — кимна Уърлингтън.

— Аз пък мисля, че той е споделил с вас всичко, което е открил! — стисна устни тя.

Този път в очите му се появи страх.

— Какво искате да кажете?

— Преди да се свържете със Скот Рийд от предизборния щаб на Брандън Тейлър и да го убедите да промени показанията си, той твърдеше, че няколко дни преди смъртта си Райън е водил доста разгорещен разговор по телефона с вас. А пред мен Рийд заяви, че веднага след този разговор Райън е хукнал да се срещне с вас… Вярно ли е това?

— Ребека — въздъхна разтревожено Уърлингтън. — Не виждам смисъл да обсъждаме тук тези неща. Ако господата са приключили с нас, нека отидем някъде да изпием по чашка и да си поговорим…

— Страхувам се, че това е невъзможно — студено отвърна тя.

— Бихме искали да чуем отговор на въпроса, който ви зададе госпожа Морланд — намеси се Рой Конърс.

Ребека забеляза веселите пламъчета в очите му и разбра, че не само тя се забавлява от унижението, което изпитваше този арогантен човек.

— Добре — шумно въздъхна Уърлингтън. — Наистина имахме спречкване. Признавам, че бях доста впечатлен от съпруга ви. Вече на два пъти успяваше да спаси репутацията на Брандън Тейлър, като ловко извърташе информацията, която моите хора подаваха на медиите… — Механично опипа скъпия ролекс на китката си и добави: — Прецених, че ще е по-добре да го привлека на своя страна. Предложих му много пари, за да работи за мен… — Забеляза изненадата, която се изписа върху лицето на Ребека, и подхвърли: — Май не ви е казал за предложението ми, а?

— Не — призна тя, усещайки как се изчервява. — Но едва сега си давам сметка, че Райън не ми е казал за много неща, станали в последните седмици от живота му, просто защото се е страхувал за мен…

— Означава ли това, че господин Морланд е отхвърлил офертата ви? — намеси се Конърс.

— Да — отвърна с въздишка Уърлингтън. — И признавам, че това много ме впечатли. — Отпусна се на близкия стол, изпъна рамене и добави: — Аз съм от хората, които са свикнали да постигат целите си, знаете… Рядко, за да не кажа никога, ми се е случвало някой да откаже парите ми, но Морланд го стори. Заяви, че вярва в каузата на Тейлър и е убеден в нейната практическа реализация.

„Кога го е заявил? — запита се Ребека. — Преди да открие какво представлява неговият идол, или след това?“ Тръсна глава. Сега трябваше да разбере други, по-важни неща.

— Казвате, че сте предложили голяма сума на Райън — подхвърли. — Тя беше ли свързана с условието да укрие разкритията си за вашето минало?

Загрижеността се върна в очите на Уърлингтън.

— Престанете да си играете с мен, госпожо Морланд — рече, а в гласа му се появи стоманена нотка: — Открили ли сте нещо, което трябва да знам, или просто ще изчакате бурята да отшуми, а после ще се появите на прага ми с протегната ръка?

Изненадана от злобата му, Ребека замълча за миг, после поклати глава:

— И аз като съпруга ми не си падам по изнудването, господин Уърлингтън. Затова ще ви призная нещо: в предсмъртното си писмо Райън твърди, че тайните на вашето минало нямат място в една предизборна борба… По тази причина не ги е предал нито на Брандън Тейлър, нито на когото и да било. На практика ми заповядваше да ги унищожа.

— Съжалявам — засрамено промърмори Уърлингтън. — Чух абсолютно същите думи от устата на съпруга ви, но не бях сигурен, че и вие мислите като него. — Погледна я в очите: — А вие унищожихте ли ги?

— Още не — призна тя.

— В такъв случай бихте ли ми ги предали?

— Съжалявам, но вече не са у мен — въздъхна Ребека. — Взе ги човекът на Максуел Холмс…

Тази новина накара Уърлингтън да онемее. Трябваха му няколко секунди, преди да се овладее.

— Всичко отива по дяволите! — отчаяно промърмори.

— Ще ни кажете ли за какво по-точно става въпрос? — намеси се в разговора Конърс.

Той се обърна, огледа го и сви рамене.

— Защо не? Максуел Холмс тъй и тъй ще започне да ме изнудва… — Въздъхна и започна: — Аз съм осиновено дете, знаете… Допреди петнадесет години нямах представа кои са били биологичните ми родители, след което открих, че майка ми е била чернокожа…

Огледа лицата на присъстващите, но никой не изглеждаше шокиран от новината. „Години наред този човек е изпитвал смъртен ужас от нещо, което едва ли би направило впечатление на когото и да било“ — каза си Ребека.

— Страхувах се — продължи Уърлингтън. — Не знаех как да се справя, как ще реагират околните… По тази причина запазих този факт в тайна дори от съпругата си.

„Но защо? — погледна го с недоумение младата жена. — Какво срамно има в това?“ Не зададе въпроса си на глас, просто защото разбра, че с човек като Уърлингтън това би било чиста загуба на време. Но искаше да разбере и нещо друго:

— Вие ли проникнахте в дома ми, за да унищожите всички файлове в компютъра на мъжа ми?

В очите му се мерна безпокойство, което бързо изчезна. Стана от мястото си, пристъпи към прозореца и погледна навън. Въпросът, който последва, вероятно беше предназначен за Конърс:

— За ефективна присъда ли става въпрос?

— Не зная — отвърна младият агент. — Това е въпрос, който трябва да бъде решен от местната полиция.

— Вие сте били! — настоя Ребека. — Вече казахте, че не сте били сигурен, дали аз ще удържа обещанието на мъжа си!

— Положително ще ме разберете — стисна устни Уърлингтън. — След смъртта на съпруга ви аз не можех да бъда сигурен, че някой друг няма да използва информацията, нали? Бях длъжен да изтрия тези файлове, за да се чувствам спокоен! — Извърна глава и с извинителен тон добави: — Но изчаках подходящия момент и го сторих, когато къщата ви беше празна! Не исках никой да пострада, най-вече вие…

Ребека изведнъж се почувства уморена.

— Не сте искали да пострадам, значи… — мрачно изрече. — Изгубила съм съпруга си, после вие прониквате в дома ми. — Погледна безизразното лице на Уърлингтън, извърна се към Конърс и тихо добави: — Не желая да гледам повече този човек… Ако нямате повече нужда от мен, бих искала да си вървя.

Конърс кимна и се извърна към Бъртън:

— Ще откараш ли госпожа Морланд?

32

Ребека набра номера на детектив Соловски веднага след като се прибра в стаята на хотел „Сенчъри Плаза“. Разбраха се да вечерят заедно в апартамента на Соловски, след като тя сложи децата да си легнат, просто защото тогава можеха да си поговорят на спокойствие. Един час по-късно влезе в хотелския апартамент на Соловски и смаяно огледа отрупаната с храна масичка: супа, бифтеци, варени картофи с кръгчета лук, две огромни парчета шоколадова торта.

— Страхотно, нали? — попита с грейнали очи Соловски.

Настаниха се на масата. Ребека започна да разказва за последния развой на събитията.

— Какви тайни, господи! — поклати глава другата жена. — Парите май не гарантират щастие на тези, които ги притежават.

— Не, но правят нещастието им далеч по-удобно — усмихна се Ребека.

— Не знам какво е това, защото цял живот съм била на една полицейска заплата — въздъхна Соловски.

— Нима след всичко, което се случи в службата на шерифа, ти ще останеш на работа там?

— Да, ще остана. Баща ми беше ченге, мъжът ми — също. Умея единствено това… А и повечето колеги са честни хора.

Телефонът иззвъня и тя вдигна слушалката.

— Да, справяме се — отвърна на някакъв въпрос, после добави: — Тук е, сега ще се обади… — Подаде слушалката на Ребека и поясни: — Даниел Блек…

— Как е баща ти? — попита тя.

— Тази сутрин почина — отговори с въздишка Блек.

— О, съжалявам!

— И аз… Поне не се мъчи. Изобщо не дойде в съзнание… — Той тежко въздъхна и смени темата: — Говорих с Рой Конърс и научих за развоя на събитията. Ужасно съжалявам, че не бях там да ти помогна. Била си на ръба…

— Доста се бях поуплашила — призна Ребека. — За щастие си уведомил Джак, а аз успях да се свържа с него. Не знам какво щеше да стане, ако не беше той…

— Джак е страхотен. От Конърс разбрах, че си била ранена…

Тя ясно долови загрижеността в гласа му.

— Ще се оправя — рече. — Няколко охлузвания и нищо повече.

— Обърни внимание на рамото си — посъветва я Даниел, после се прокашля: — Много се обезпокоих за теб, особено след като разбрах, че някой е изтрил посланието ти.

Ребека усети, че иска да каже още нещо.

— Сега вече съм добре — увери го. — Нямаш представа колко съм ти благодарна, че ми повярва. Без твоята помощ този случай никога нямаше да бъде разплетен!

— Такава ми е работата. А ти прояви невероятна смелост… — Замълча, после подхвърли: — Сега нещата са под пълен контрол. Много ми се иска да се върна, но трябва да изчакам шивах… — Имаше предвид ритуалното еврейско погребение.

— Ще останеш там през всичките седем дни? — учуди се Ребека.

— Да.

— Бъди спокоен, тук всичко ще бъде наред. Погрижи се за семейството си. Как се справя майка ти?

— Горе-долу. Имам двама братя, една сестра и цял куп племенници. Всички са тук и мама е много доволна.

Ребека си представи майка му и се усмихна.

— Надявам се, че вече си по-добре — рече Даниел. — Ще ти позвъня веднага след като се прибера.

— Добре. Пази се!

Остави слушалката, обърна се към Соловски и с въздишка призна, че няма никакъв апетит.

— Толкова съм изтощена, че ще заспя на стола — промърмори. — Пък и кога друг път ще ми се случи да спя под охраната на двама специални агенти от ФБР?

— Права си — усмихна се тя. — Ще сложа храната в хладилника на барчето, което е отвън, в коридора. Ако огладнееш, просто го отвори.

— Много добре — отвърна на усмивката Ребека, после стана сериозна. — Искам, да ти благодаря, че ми повярва и рискува службата си, за да открием убийците на мъжа ми.

— Бих искала да направя и нещо повече — смутено отвърна жената детектив.

Ребека я прегърна, а тя още повече се смути.

На другия ден агент Конърс й съобщи за ареста на Максуел Холмс.

— Призна ли нещо?

— Отначало отричаше, но после клекна — поясни Конърс. — Все още продължава да твърди, че няма нищо общо с убийството на съпруга ви, тъй като не бил там по време на престъплението.

— Но вие едва ли му вярвате, нали?

— Разбира се, че не. Но Ъруин твърди абсолютно същото и това означава, че ще трябва да ги притиснем здравата, за да се доберем до истината.

— Холмс каза ли нещо за връзките си с шерифа?

— Отрича ги напълно и твърди, че не е оказвал натиск върху полицейски служители. — Презрително изсумтя: — Не му вярвам, разбира се. Този тип е страхотен лъжец. Но Даяна Уърлингтън и Виктор Ъруин са готови да свидетелстват срещу него, следователно нещата се свеждат до обвинението, което можем да му предявим. Няма да му се размине, не се тревожете.

— Надявам се — въздъхна Ребека.

— Разговаряхме и с Брандън Тейлър — добави Конърс. — В основни линии повтори това, което е казал на вас. Тоест — подозирал, че Холмс има пръст в убийството на мъжа ви, но се страхувал да се рови. Чувства се зле и иска да говори с вас. Казах му, че за момента сте в пълна изолация, но ако вие желаете…

— Нямам какво да му кажа! — отсече Ребека. — Ако беше проговорил навреме, съпругът ми щеше да е жив.

Остави слушалката и седна до прозореца, от който се разкриваше прекрасна гледка към двойната кула на Сенчъри Сити. На всеки етаж от този огромен небостъргач работеха хора, всеки потънал в своята малка вселена. И повечето от тях изобщо не се вълнуваха какво става наоколо. Дали ще й повярват, ако им обясни какво е преживяла през последните няколко месеца? Вероятно не. Никой не може да знае това, което не е изпитал на собствения си гръб.

Но нещата съвсем не бяха приключили. Макар и в ареста, убийците на Райън упорито отричаха връзка с престъплението и вероятно щеше да се стигне до процес. И тя ще трябва отново да преживее всичко това по време на показанията си пред съда.

Безпокоеше се от факта, че Ъруин упорито отказва да признае истината. Дори и след като му предложиха сделка, която, за голямо неудоволствие на Ребека, почти сигурно щеше да му върне свободата…

Стана и започна да обикаля из стаята. Защо продължава да страда? Очакваше да намери душевен покой, след като убийците на мъжа й попаднаха зад решетките. Но продължаваше да изпитва едно особено чувство — сякаш загадката около смъртта на Райън все още не беше разкрита.

Две седмици по-късно все още не беше в състояние да се отърси от това чувство. Напусна хотел „Сенчъри Плаза“ и се прибра у дома. По-голямата част от времето си използваше за разчистване и подреждане на документите, които щяха да дадат по-ясна представа за финансовото й състояние. Прехвърляше и нещата на Райън, опитвайки се да прецени кое трябва да задържи и кое да изхвърли.

Беше обещала на директорката на юридическата кантора да се върне на работа в средата на месеца — оставаше й по-малко от седмица. Затова беше помолила Люси да й донесе част от делата, върху които й предстоеше да работи.

— Очаквам с нетърпение да се върна на работа — каза й тя. — Но първо мисля да отскоча до Палм Спрингс, където поне два дни няма да правя нищо друго, освен да се излежавам на плажа… Искаш ли да дойдеш? Поемам всички разноски.

— Предложението ти е много примамливо, но не мога — отвърна Люси. — Предстоят ми финалите. Да не би да си говорила със застрахователната компания, че си толкова щедра?

— Да — кимна Ребека. — Съгласиха се да изплатят полицата.

— Прекрасно! — зарадва се приятелката й. — Значи ще си запазиш къщата!

— Не съм сигурна — замислено кимна тя. — Знаеш ли, във всички брошури, които дават съвети как да се справим с мъката, пише да не предприемаме важни стъпки към промяна, преди да е изтекла поне година… Но тази къща ми навява прекалено много спомени, затова май ще я продам.

— Жалко.

— Имам и съвсем практични причини за това решение — добави Ребека. — Заплатата ми в обществената кантора едва ще стигне да се издържам, да не говорим за майката на Райън, на която също трябва да изпращам пари.

— Ами неговата фирма? — вдигна глава Люси. — Оттам също трябва да получиш пари.

— Още не зная колко — въздъхна тя. — Брандън и Катрин обещаха бързо да изяснят дяловото участие на Райън, но все още няма резултати. Доволна съм, че поне пуснаха едно опровержение в печата. В него оневиняват Райън и заявяват, че злоупотребите във фирмата са дело единствено на Джон Евънс.

— Четох го. Беше редом с новината, че Брандън Тейлър и Пол Уърлингтън се отказват от участие в парламентарните избори.

— Нещата започват да идват на местата си — въздъхна Ребека. — Но аз няма да намеря покой, докато Холмс не бъде осъден за убийството на Райън!

— Разговаря ли с Даниел Блек?

— Да. Днес пак ще се видя с него. Искам лично да му благодаря за огромната помощ. И да го помоля да доведе нещата докрай, просто за да мога да живея. — Замълча, после замислено добави: — Каквото и да означава това…

33

Ребека се беше разположила в кабинета на Даниел Блек, разговаряха за семейството му, за смъртта на баща му…

— А ти как се справяш? — попита най-сетне той.

— Добре. Притесняват ме единствено медиите. Имам чувството, че съм заобиколена от пълзящи гадини…

— Разбирам. Но скоро ще започне делото, а след него бързо ще те забравят в името на следващите скандали. Тогава вече ще получиш възможност да водиш нормален живот.

— Дали?

— Какво искаш да кажеш?

— Все още съм неспокойна, Даниел. Не всичко в тази история отговаря на логиката.

— Например какво? — присви очи той.

— Ами например химическата субстанция амитриптилин, която откриха при аутопсията. Не мога да си обясня наличието й в тялото на Райън. Наемен убиец като Ъруин не използва елавил, той предпочита пистолет или нож… Освен това продължава да отрича, че го е извършил…

— Да не би да му вярваш? — изненадано я изгледа Даниел.

— Не съм сигурна…

— Ребека, срещу Ъруин и Холмс е повдигнато официално обвинение за убийството на съпруга ти. И ние всеки момент ще внесем делото в съда. Единствената версия, по която все още работим, е проверката на миналото на Холмс, връзките му с организираната престъпност и корупцията в службата на шерифа.

— Имам чувството, че заключенията ви са малко прибързани и убиецът все още е на свобода.

В очите на Даниел се появи изненада, примесена с недоверие.

— И кой е той според теб?

— Все още не съм сигурна, но имам известни съмнения — отвърна тя. — Може би ще ти се стори смешно, но искам още веднъж да прегледам цялата документация по делото. Ако открия връзката, която имам предвид, ти ще бъдеш убеден, че разследването трябва да продължи. А ако не успея, обещавам да не ти говоря повече по този въпрос. Става ли?

— Не знам, Ребека — промърмори той и пръстите му започнаха да опипват ножа за разрязване на писма. — Уважавам предчувствията ти, но началниците ми положително ще намерят молбата ти за доста странна… Все още не са сигурни, че трябва да разследват сигналите за корупция, а и шерифът Куентин здравата ги притиска.

— Моля те, Даниел!

— Добре — предаде се с въздишка той. — Но обещай, че ще ме запознаеш с всички доказателства, които евентуално биха подкрепили подозренията ти. Защото би било прекалено опасно за теб, в случай че излезеш права.

След внимателен преглед на документацията, който й отне няколко напрегнати часа, Ребека откри две доста подозрителни неща. Отделила настрана една от снимките, направени в нощта на убийството, тя се колебаеше дали да я покаже на Даниел.

Реши, че все пак ще е по-добре да открие сигурни доказателства, а след това да го безпокои. После прибави към нея още няколко копия и ги сложи в чантата си. Каза си, че това са само копия, за да прогони чувството, че върши нещо нередно. След което се свърза с Даяна Уърлингтън в хотел „Риджънт Бевърли Уилшайър“. Тя беше отседнала там, защото съпругът й я беше помолил да напусне къщата в Нюпорт Бийч.

Надяваше се, че госпожа Уърлингтън ще й окаже съдействие, тъй като вече бе приела да сътрудничи на обвинението.

— Влезте — покани я Даяна.

Ребека беше шокирана от външния вид на тази жена. Беше облечена както винаги елегантно, но изглеждаше внезапно остаряла, с празни очи…

— Искам да погледнете едни снимки — започна направо.

— Разбира се.

Даяна Уърлингтън протегна ръка и пое първата снимка.

— Това сме двете с Катрин на борда на яхтата — установи тя.

— Вярно — кимна Ребека и посочи роклята на Катрин. — Имате ли представа какво е това?

Даяна вдигна снимката срещу светлината, присви очи, после поклати глава:

— Не. Прилича ми на някакво петно.

— Да сте го забелязали в началото на приема?

— Положително не. Тази рокля е дизайнерски уникат, няма начин да не съм му обърнала внимание, поне в началото на приема… Но после нещата доста се объркаха и… Не знам…

— Според вас тази снимка е направена след изчезването на мъжа ми, така ли?

— Ами… Масите зад Катрин са разчистени, фризурата й вече не е безупречна. Да, бих казала, че снимката е направена късно.

— Случайно да знаете как бих могла да се свържа с Тони, приятеля на Катрин?

— Знам само, че се казва Антъни Некосия и работи като сътрудник в някаква адвокатска кантора в Сенчъри Сити… — Замълча за момент, после попита: — Защо проявявате такъв интерес към Катрин?

— О, нищо конкретно. Просто се запитах как е съсипала такава прекрасна рокля… Помня колко много й се възхищавах в началото на приема.

Очите на другата жена се замъглиха, сякаш и тя си спомни за онази нощ.

— Всичко вървеше чудесно — промълви. — Но после… — Поклати глава и не се доизказа.

Тони Некосия остави слушалката и се облегна в удобното кожено кресло. Намираше се в кабинета си на тридесет и втория етаж на един небостъргач в центъра на Сенчъри Сити и току-що се бе съгласил да разговаря с Ребека Морланд. Жената щеше да го посети след половин час. Сведе поглед към документите, затрупали плота на ореховото бюро: молби, жалби, съдебни искове и още купища хартии, които са неизбежна част от работата на всеки адвокат по граждански дела.

Работеше в тази област повече от пет години, но неудовлетворението от първите стъпки все още не го беше напуснало. Възхищаваше се от преклонението на Катрин Денисън пред правото, на начина, по който тази жена се наслаждаваше на всеки един от хилядите детайли, свързани с него. За нея всяко дело беше като игра на покер с високи залози — планираше ходовете си с часове, а понякога и с дни, непрекъснато обмисляше стратегията.

От гърдите му се откъсна тежка въздишка. Обичаше Катрин дълбоко и искрено, въпреки недостатъците й. Но в последно време беше започнал да се предава пред отчаянието, тъй като съзнаваше, че двамата нямат общо бъдеще и нещата никога няма да се променят. Нежеланието й да го представи на познатите си като близък приятел и любим говореше много… Тя никога не го третираше като равен на себе си, за нея кариерата беше всичко. Наистина беше от онези хора, за които се казва „женени за професията си“.

Когато станаха ясни подробностите от скандала, свързан с финансовото състояние на юридическата фирма, в сърцето на Тони бе потрепнала надеждата. Катрин може би най-сетне щеше да разбере, че не бива да залага всичко в името на кариерата си. Но не стана така. Вместо да отрезнее, тя се хвърли в работата с нови сили. Искаше на всяка цена да възстанови накърнената репутация на фирмата, да си възвърне изгубените клиенти… И той беше убеден, че ще успее, тъй като я познаваше достатъчно добре.

Замисли се за Ребека Морланд и тежката загуба, която я бе сполетяла. Какви въпроси желае да му зададе? Според това, което чу по телефона — и лични, и професионални. Част от тях несъмнено щяха да бъдат свързани с Катрин. Дали да им отговори искрено?

Ребека веднага усети нежеланието на Тони Некосия да говори за нощта, в която бе загинал Райън. Но после, след като му показа снимката на Катрин с изцапаната рокля, той постепенно започна да се отпуска.

Тя се стараеше да слуша, без да задава особено много въпроси.

— През въпросната нощ Катрин дойде при мен. Беше много късно — някъде към два. Разказа ми какво се е случило и остана, тъй като нямала желание да се прибира вкъщи. Аз бях доста изненадан…

— Защо? — попита Ребека.

— Не ми позволи да я придружа на приема на яхтата — сбърчи вежди Тони. — Винаги се е притеснявала от разликата в годините ни, вероятно се е страхувала да не изглежда смешна… Скарахме се. В един момент бях сигурен, че няма да я видя повече… Затова се изненадах.

— Разбирам — кимна посетителката. — Какво стана после?

— Пожела да вземе душ… В един момент влязох в банята и видях, че е захвърлила скъпата рокля на пода… — Погледът му за миг се спря на лицето й, после отново сведе очи. — Знаех колко струва тази рокля, затова се наведох да я вдигна. Тогава забелязах няколко петна на полата… Бяха мокри, като от вода…

Ребека възбудено се приведе напред.

— Продължавайте — промълви тя, тъй като Тони беше замълчал.

С леко притеснение той призна, че се готвел да влезе под душа при Катрин. Но в същия момент тя спряла водата и протегнала ръка към хавлията.

— Тогава видях дълбока драскотина от вътрешната страна на ръката й…

— Къде по-точно?

Тони вдигна ръка и показа мястото под лакътя си.

— Попитах я какво се е случило, разбира се — продължи. — Тя се смути, после ми обясни, че се е ударила в нещо остро на борда на яхтата. — Смръщи се. — Попитах дали е вдигнала ръка, тъй като по друг начин не може да се одраска точно на това място… Каза ми да не я разпитвам и смени темата. — Тони въздъхна, помълча малко, после добави: — От тогава насам все си мисля за тази драскотина…

— А видяхте ли роклята й след това?

— Не.

— Знаете ли къде Катрин си дава дрехите на химическо чистене?

— Да — кимна младият мъж и й продиктува един адрес. — Често ме моли да й прибирам дрехите оттам.

Ребека се замисли, после бавно вдигна глава.

— Вие с Катрин прекарвате много време заедно, включително и нощите, нали?

Тони тъжно поклати глава.

— Обикновено тя идва при мен, но рядко остава през цялата нощ. След като… — Лицето му леко поруменя. — Е, след като приключим… тя държи да се прибере, защото я чакала работа…

— Но вие също сте ходили при нея, нали? — попита тя. Когато той кимна, добави: — Случайно да сте надничали в шкафчето, в което си държи лекарствата?

— Да, разбира се.

— Да сте се натъквали там на лекарство, наречено елавил?

— Не си спомням. За какво се употребява?

— Това е антидепресант…

— Не. Катрин не е от хората, които биха вземали подобни лекарства.

— Много е важно! — умолително го погледна Ребека. — Бихте ли проверили дали това лекарство е сред нещата й?

Тони се замисли, после неохотно кимна с глава.

— Ще ми се обадите ли за резултата?

Той отново кимна.

Тя стана и тръгна към вратата. На прага спря и се извърна.

— Ще ви бъда много задължена, ако случайно разберете от коя аптека си купува лекарствата Катрин.

На следващата вечер Ребека вкара колата си на паркинга на една аптека, намираща се на булевард „Уилшайър“. Сутринта Тони се обади да й съобщи, че сред лекарствата на Катрин няма елавил, а после й продиктува адреса на аптеката. Ребека вече бе успяла да я посети.

Много добре знаеше, че фармацевтите нямат право да дават информация за своите клиенти без прокурорска заповед. Съмняваше се, че Даниел ще й осигури подобна заповед, затова предпочете да опита без нея. Избра един младеж, който заместваше аптекаря при обслужването на клиентите. Зае удобна позиция в дъното на аптеката и зачака. Десетина минути по-късно младежът най-сетне се освободи, тя му показа снимката на Катрин и бързо обясни за какво става въпрос.

— Ще ви бъда задължена, ако хвърлите едно око на този двуседмичен период — усмихна се тя.

— Госпожо, не съм сигурен, че мога да направя това — погледна я смутено младежът.

— Моля ви — настоя. — Много е важно!

Той продължаваше да се колебае и Ребека пусна в ход най-чаровната си усмивка.

— Ще ви бъда много благодарна!

— Добре — най-сетне отстъпи той. — Но ако шефът разбере, ще имам големи неприятности!

Сръчно запрехвърля картоните в продълговатата дървена кутия. След известно време спря, на устните му се появи усмивка.

— Май открих нещо — обяви. — На този картон пише, че сме изпълнили рецепта за елавил, издадена на някоя си Катрин Денисън.

Ребека присви очи и огледа картона. Датата беше един ден преди инцидента на „Майорка“. Предчувствието й излезе вярно!

— Благодарна съм ви! — прошепна тя, опитвайки се да запомни името на лекаря, предписал лекарството. После се обърна и излезе. Представи си лицето на Райън.

— Казах ти, че ще разбера какво ти се е случило! — промълви тя. — И вече съм на път да го осъществя, но все още не зная защо…

Катрин бързаше да приключи с документите, които й бяха необходими за важна среща. Чувстваше се напълно изтощена, най-вече от скандалните разкрития за поведението на Брандън. Няколко от най-големите им клиенти вече се бяха оттеглили. Но тя упорито отказваше да се поддаде на мрачните мисли и работеше все така неуморно.

Продължаваше да е убедена, че Джон Евънс е виновен за всички неприятности, струпали се върху фирмата. Спомни си деня, в който той се появи при тях. А по отношение на Брандън можеше да каже само едно: той очевидно бе уморен от тежките битки и не знаеше какво да прави. На политическите му амбиции бе сложен кръст, може би го чакаше и следствие. При всички случаи той скоро щеше да се оттегли, а това означаваше, че тя оставаше сама и трябваше да се бори като дявол, за да спаси това, което можеше да бъде спасено.

Секретарката съобщи, че на телефона е Даяна Уърлингтън. „Тъкмо навреме — въздъхна с облекчение. — Трябва ми малко почивка, все пак… Бедната ми Даяна. Живее на хотел! Този Пол Уърлингтън здравата я подреди!“

— Здравей, Даяна. Как я караш?

— Отвратително! — простена приятелката й. — Изгубих всичко, за което съм мечтала, чувствам се унизена!

— Я се стегни! Утре всичко ще бъде забравено, такъв е животът — успокои я Катрин. — Толкова хора успяват да се изправят на крака, особено когато имат пари… Ще станеш знаменитост, вероятно ще ти предложат да напишеш и книга.

— Дано да си права — въздъхна Даяна, после подхвърли: — Вчера имах едно любопитно посещение… Ребека Морланд.

— Така ли? — учуди се Катрин. — Какво искаше?

— Показа ми една твоя снимка… Направена е на яхтата в нощта, в която изчезна съпругът й. Странно, но се интересуваше от някакви петна по роклята ти…

Студени тръпки пробягаха по гърба на Катрин.

— А ти какво й каза?

— Нищо. Нямах никаква представа откъде са се появили тези петна. Ти имаш ли някакви спомени?

Въпреки обзелата я тревога съумя да отвърне с безразличие:

— Не помня за никакви петна върху роклята си. Може би филмчето е било дефектно.

— Това пък изобщо не ми мина през ума — засмя се Даяна.

— Все пак ти благодаря за информацията — подхвърли Катрин. — Сега ще ме извиниш, но имам работа. Утре ще ти позвъня.

Остави слушалката и се замисли. Какво ли бе намислила Морланд? Бързо стигна до заключението, че Ребека й е причинила не по-малко злини от онзи нещастник Джон Евънс. И двамата се бяха опитали да провалят плановете й, но на това трябваше да се сложи край. Нямаше никакво намерение да позволи на Ребека Морланд отново да обърка живота й.

34

Седнала на стола срещу бюрото на Даниел, Ребека разказваше за последните си разкрития. В началото той беше ядосан, защото тя не удържа на обещанието си да му докладва незабавно. А и никак не беше очарован да чуе, че е взела снимките от документацията, бе да му поиска разрешение. Но после любопитството му надделя.

— Значи Катрин се е сдобила с рецепта за елавил — същото лекарство, което е било открито в тялото на Райън — отбеляза той. — И от това стигаш до заключението, че тя го е убила, така ли?

— Да.

— Нека се върнем малко назад, моля те… Каква беше причината да я заподозреш?

— След внимателен прочит на рапортите по делото разбрах, че Катрин е единствената свидетелка, която продължава да твърди, че през онази нощ Райън се е наливал със скоч. Само тя твърди, че едва се е държал на краката си, очите му били кръвясали и трудно говорел… Няколко други свидетели, между които съм и аз, твърдят обратното — че той изглеждаше съвсем нормално.

— Това не е кой знае какво…

— Всъщност е. Защото означава две неща — или тя е видяла Райън в описаното състояние, след като му е пуснала някоя таблетка в уискито, или предварително е решила да твърди тези неща, имайки предвид, че в организма му ще бъде открит елавил и всички ще приемат наличието му за съвсем естествено, тъй като Райън е изглеждал дълбоко депресиран.

— Разбирам — разтърка брадичката си Даниел.

— Да не забравяме и това, което е видял Тони Некосия — добави Ребека. — Имам предвид изцапаната рокля и драскотината на ръката й.

— Не успя да откриеш тази рокля, нали?

— От химическото твърдят, че Катрин не им е носила подобна рокля. По всичко личи, че още на другия ден я е изхвърлила.

— Всичко това е важно — кимна Даниел. — Особено купуването на елавил със специална рецепта. Но информацията, която си получила от помощник-аптекаря, не е валидна пред съда. Може да стане такава, само ако я получим със съдебна заповед. Но дори и тогава ще разполагаме с косвени доказателства, които, страхувам се, няма да бъдат достатъчни. Катрин несъмнено ще наеме най-добрия адвокат по наказателни дела, който може да се купи с пари, а той лесно ще отхвърли тезата ни. Да не говорим за факта, че съдията не може да не се съобрази с двамата задържани по случая.

— Но никой от тях не признава, че е убил Райън — възрази Ребека. — И двамата твърдят, че той вече е бил изчезнал.

— Едва ли някой ще им повярва — въздъхна Даниел.

— Аз ще им повярвам! — упорито тръсна глава тя.

— Може би имаш право — отново въздъхна той. — Но моите началници никога няма да пуснат това дело в съда, тъй като не разполагаме с достатъчно улики за доказване на подобно обвинение!

— Значи няма да арестуваш Катрин, въпреки моята информация?

— Не мога. Липсват убедителни доказателства…

— Май повече се страхуваш да не изгубиш едно дело в съда, вместо да се бориш за разкриване на истината! — изгледа го гневно Ребека.

Даниел пребледня от обидата.

— Това не е вярно, Ребека! Аз наистина искам да ти помогна! — Стана, заобиколи бюрото и седна до нея, хващайки ръката й. — Неусетно започнах да те уважавам, при това много… — Поколеба се. — Истината е, че не си ми безразлична и ще направя за теб всичко, което е по силите ми… — Очите му гледаха умолително.

Дойде ред на Ребека да се стресне. Мисълта за чувствата на Даниел Блек към нея не беше нито нова, нито неприятна. Но сега това беше без значение, сега най-важното беше да постигне целта, от която я делеше само една крачка.

— А по силите ти ли е да арестуваш тази жена? — вдигна глава тя.

— При доказателствата, с които разполагаме — не. Бъди разумна, Ребека. Ти си юрист и много добре знаеш, че правомощията ми не са неограничени.

— Не искам да бъда разумна! — гневно отвърна тя и издърпа ръката си. — Особено когато това означава да позволя на Катрин Денисън да остане ненаказана за убийството на мъжа ми!

Скочи и се отправи към вратата. Не се обърна дори когато Даниел й извика. Беше убедена, че Катрин е замесена в убийството на Райън, и нямаше намерение да чака нито минута повече.

Потеглила към дома си, тя хапеше устни от безсилен гняв. Холмс и Ъруин несъмнено бяха планирали убийството на мъжа й и трябваше да си получат заслуженото. Но Катрин ги беше изпреварила и тя възнамеряваше да го докаже, въпреки всички пречки, които правната система поставяше пред нея.

Ами ако притисне Катрин с доказателствата? Ако й покаже снимките на изцапаната рокля, рецептата за елавил и й съобщи за онова, което бе видял Тони? Тогава може би тя щеше да признае истината, която би могла да бъде записана от скрит в чантата касетофон.

Спря пред един магазин и купи нова касета, после се прибра. Реши да изчака Катрин да се прибере и тогава да й се обади.

На секретаря имаше две послания от Даниел, но тя не му позвъни. Все още беше ядосана заради прекалената му предпазливост. Такъв човек никога не би се доверил на инстинкта си.

Към осем вечерта позвъни на Катрин.

— Ало?

— Обажда се Ребека Морланд. Искам да се видим, за да обсъдим някои неща.

— Много добре — отвърна Катрин. — Нали знаеш къде живея? Чакам те.

Ребека остана изненадана. Катрин се бе съгласила прекалено лесно — нещо, което съвсем не беше в характера й. После реши, че жената вероятно е твърде уморена, за да спори.

Телефонният звън я върна от входната врата. Помисли, че се обажда Катрин, и изтича да вдигне слушалката. Но беше Даниел.

— Ребека, защо не отговори на посланията ми?

— Нямаме какво да обсъждаме, Даниел — въздъхна тя. — Ти каза, че не можеш да направиш нищо без допълнителни доказателства и аз отивам да ти ги осигуря.

— Какво означава това? — разтревожи се той.

— Това, което чу. Извинявай, но трябва да тръгвам.

Качи се в колата си и потегли. Задъхваше се от ярост. Паркира, провери дали касетофонът в чантата й работи, после решително се насочи към вратата. Едва сега забеляза, че къщата на Катрин тъне в мрак. „Странно! — рече си. — Нали знае, че идвам?“

Натисна звънеца, но никой не й отвори. Позвъни още няколко пъти, после ядосано завъртя топката на вратата. За нейна огромна изненада тя се отвори.

Поколеба се за миг, после бутна вратата и влезе вътре.

— Ало? Има ли някой?

Не получи отговор. В къщата цареше гробна тишина. Събрала кураж, Ребека започна да проверява стаите една по една. „Може би нещо е станало“ — рече си. Понечи да включи осветлението, но после се отказа. Не искаше да привлича вниманието на съседите, още по-малко искаше да бъде арестувана за незаконно проникване в чужд дом.

„Възможно ли е да спи?“ — зачуди се. Едва ли, особено пък при отключена врата. Очите й свикнаха с мрака, а през прозорците нахлуваше достатъчно светлина, за да не се препъва в разни предмети.

Различи очертанията на стълбите и започна да се изкачва към горния етаж. Сърцето й лудо блъскаше. Напрегнато се ослушваше да долови някакъв необичаен звук.

Спря пред вратата на спалнята, пое си дъх и решително натисна бравата.

В очите й блесна ослепителна светлина.

— Влизай! — заповяда Катрин. — Очаквам те!

Понечи да избяга, но Катрин очевидно го беше предвидила.

— В ръката ми има пистолет, който е насочен право в главата ти! — просъска тя. — Затова ти предлагам да не вършиш глупости! — Ехидно се изсмя: — Нали искаше да си говорим? Е, хайде, ще си побъбрим на спокойствие!

Отклонила поглед от ослепителния лъч на фенерчето, Ребека най-сетне успя да зърне силуета на другата жена, която наистина държеше пистолет.

— Хайде, нямам на разположение цяла нощ!

Прекалено уплашена от внезапния развой на събитията, тя неохотно направи крачка напред.

— И тъй, да чуем за какво искаш да си приказваме — изправи се пред нея Катрин. — Може би за петната по роклята ми?

Ребека трепна. Господи, колко глупаво беше постъпила! Нима не можа да съобрази, че Даяна Уърлингтън ще уведоми приятелката си за разговора им? После разбра, че няма какво да губи, и рязко вдигна глава.

— Ти уби Райън, нали?

— Не ставай глупава! — хладно отвърна тя. — Двама мъже в ареста признават, че са планирали отстраняването му, и това е достатъчно за всички, с изключение на теб. — Замълча за миг, после устата й се разтегна в жестока усмивка: — Ти си голяма глупачка, Ребека.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че мога да те застрелям като куче! — изсъска другата жена.

— Нямам оръжие — промълви Ребека, преметна чантата си през рамо и разтвори ръце. С неудоволствие забеляза, че те треперят.

— Но аз не мога да бъда сигурна, нали? — блеснаха очите на Катрин. — Чувам шум, заварвам в къщата си непознат човек, който насочва нещо срещу мен, и стрелям. Откъде да зная, че това може да е… Както и да е. Все ще намеря какво да ти пъхна между пръстите.

— Никой няма да ти повярва!

— По този въпрос съм готова да рискувам! — ухили се жестоко тя.

— Добре — въздъхна с привидно спокойствие Ребека. — След като и тъй и тъй ще умра, може би няма да имаш нищо против да отговориш на един въпрос…

— Казвай.

— Отнася се за онази нощ на яхтата… Ти пусна елавил в чашата на Райън, нали? И той го е изпил заедно с уискито си.

— Откъде разбра за това? — широко разтвори очи Катрин.

— Направиха ексхумация на трупа. В него са открити следи от това лекарство. Аз пък се поразтичах и открих аптеката, от която си го купила. Рецептата ти е написал доктор Марвин Спенсър.

Ребека продължи да изброява уликите, а на лицето на Катрин се изписа ужас. Чу за полицейските рапорти, в които единствено тя твърди, че Райън е пил скоч, чу за собствените си описания на неговото състояние — далеч по-подробни и изчерпателни от останалите. А когато Ребека стигна до действията на Тони, лицето й стана бяло като вар.

— Не вярвам, че ти е казал подобно нещо! — просъска.

— Тогава откъде го знам? — Страхът вече беше започнал да напуска Ребека. Дори мисълта, че може да бъде убита всеки момент, не попречи на ледената й ярост. — Скоро ще те приберат, Катрин. Особено пък ако намерят трупа ми в къщата ти.

Думите й май предизвикаха търсения ефект: Катрин се замисли.

— Защо го уби, Катрин? Може би защото ти го отнех?

Другата жена презрително се изсмя.

— Няма мъж, който да струва чак толкова!

— Тогава защо? Вероятно си била част от заговора, така ли? Част от онези, които са се притеснявали от вероятността Райън да запознае властите с разкритията си за Холмс.

— Какво от това, дори и да съм?

— Но Брандън ме увери, че нямаш представа за това, което е сторил.

— Този човек явно ме смята за малоумна! Винаги съм била в течение на всичко, което става във фирмата. За съжаление само два дни преди смъртта на мъжа ти научих за глупостта на Брандън и за отчаяния опит на Райън да го спаси.

— Той ли ти каза?

— Не — стисна устни Катрин. — Сама разбрах. Бях забравила едни документи и се върнах да ги взема. Чух викове. Отначало помислих, че зад открехнатата врата на кабинета са Брандън и Райън, но после разбрах, че разговарят по интеркома. Не можех да повярвам на ушите си. Райън заплаши да съобщи нещо на властите, а когато чух какво е то, направо превъртях!

Нервите на Ребека бяха опънати до скъсване.

— И затова го уби? — попита със затаен дъх.

— Не можех да му позволя да разруши всичко, за което се бях борила цял живот! — диво блеснаха очите й. — Брандън нямаше да стане сенатор, всичко отиваше по дяволите и най-вече престижът на фирмата! Да не говорим, че положително щеше да се наложи да покривам част от дълговете на Брандън от собствения си джоб! — Гласът й изведнъж изгуби част от силата си: — Нямах избор, просто трябваше да го отстраня! — Замълча, после пристъпи крачка напред и просъска: — Всичко щеше да е наред, ако не беше ти! Започна да ровиш, започна да твърдиш, че мъжът ти е бил убит! Именно ти унищожи фирмата, Ребека! И вероятно се гордееш с това! — Пистолетът в ръката й заплашително се повдигна: — Влизай там! — Сочеше към един от големите вградени гардероби в спалнята.

Ребека трескаво обмисляше ситуацията. Там ли бе решила да я ликвидира? Може би защото дрехите щяха да погълнат шума от изстрела? Единствената й надежда беше Катрин да не започне да рови в чантата й. Стори ли го — край на записаните самопризнания. Ще унищожи касетофона, а после ще скалъпи някаква история за пред полицията. Не, това няма да е честно! Нима тази жена ще избегне отговорността не само за убийството на Райън, но и за нейното?!

Влезе заднешком в гардероба, после вдигна глава.

— Какво се случи, след като пусна лекарството в питието на Райън? Стана му лошо и ти му предложи да отиде да се разхлади?

— Дадох му три хапчета, разтворени в тройно уиски — отвърна със злобна усмивка Катрин. — И той, горкият, получи наистина ужасно главоболие… Започна да му се гади, а аз му казах, че не бива да повръща на хубавата яхта. Поведох го към кърмата, а когато стигнахме там, просто го пуснах…

— И той падна във водата?! — с ужас попита Ребека.

— Естествено — ухили се Катрин. — Къде другаде?

— Не извика ли?

— Извика, разбира се. Но двигателите вдигаха достатъчно шум. Протегнах ръка, той спря да вика и започна да плува… — Убийцата замълча, очевидно унесена в спомените. — Всъщност бях доста изненадана от него… При тази конска доза хапчета в комбинация с алкохола той би трябвало да се чувства доста зле… Но на практика плуваше като луд и успя да се хване за най-долното стъпало… Тогава се престорих, че му спускам въже… — В погледа й се появи някаква странна втренченост и Ребека потръпна от страх.

Другата жена вече не можеше да се спре, лицето й се разкриви от омраза.

— Но вместо въже държах нож. Наведох се и го порязах по ръката. Не зная какво го накара да се пусне — може би изненадата, може би болката, а най-вероятно и двете… Вече губеше сили. От раната на ръката му течеше кръв, а това рано или късно щеше да привлече акулите… — Разказът й рязко прекъсна, заменен от налудничав смях. — И тогава си тръгнах!…

— Как е възможно да сториш подобно нещо на човек, когото някога си обичала?! — извика Ребека. Тялото й силно трепереше. Направи една неволна крачка назад, гърбът й опря в стената, от двете й страни увиснаха дрехи. И в този миг разбра, че ще умре.

Яростта я заслепи. Искаше да нарани Катрин, да я накара да страда… Втурна се напред, повличайки купища дрехи със себе си.

Катрин беше изненадана от внезапното нападение. Още преди да насочи пистолета към Ребека, младата жена се стовари върху нея и я събори на пода. Пистолетът излетя от ръката й и се плъзна по паркета. Двете се претърколиха и едновременно се хвърлиха да го достигнат. Ребека направи опит да извие ръката на Катрин, но тя се беше превърнала в див звяр, който риташе, драскаше и хапеше.

Изведнъж се появи някакъв силует, една ръка се наведе и вдигна пистолета. Беше Даниел и Ребека почти изхлипа от внезапното облекчение, което я обзе.

— Слава богу, че сте тук! — светкавично се овладя Катрин. — Тази ненормалница се промъкна в къщата ми и иска да ме убие!

— За ваше съжаление чух доста от това, което казахте, Катрин — отвърна той. Гласът му издаваше отвращение.

— А останалото е записано — добави Ребека, изправи се на крака и му показа касетофона в чантата си. За щастие той продължаваше да работи.

— Иди да повикаш полицията — кимна й Даниел.

— Ще направите голяма грешка — простена Катрин, опитвайки се да стане на крака.

— Не мърдайте! — рязко я предупреди той, а в очите му се появи стоманен блясък. — При първото рязко движение ще стрелям!

Ребека се изправи и тръгна към телефона. От огромното облекчение, което изпита, тялото й почти се схвана. Набра номера на полицията и остана като закована на мястото си. Нямаше представа колко дълго продължи това. Най-накрая до слуха й долетя нарастващият вой на полицейски сирени…

Даниел отвори уста за обяснения едва след като отведоха Катрин. След последния им телефонен разговор се опасявал, че Ребека ще направи глупостта да притисне тази жена, и взел съответните мерки. Вече знаел, че Катрин има навика да работи до късно и веднага хукнал към кантората. След като не я открил там, разбрал грешката си и моментално се отправил към Манхатън Бийч. За съжаление Ребека отдавна го била изпреварила.

— Защо се изложи на този риск? — попита с потрепващ от гняв глас той.

Ребека го бе изслушала мълчаливо, ясно осъзнала, че този човек е бил на ръба на нервната криза не за друго, а защото е бил дълбоко загрижен за безопасността й. Изчака го да се успокои и тихо обясни, че не би могла да позволи на тази жена да се измъкне. Просто трябвало да я накара да плати за убийството на Райън.

По-късно той настоя да я изпрати до дома й. Стиснала волана с две ръце, тя се опитваше да си представи какво бе преживял съпругът й. Защо Райън не беше споделил нищо с нея? Защо, господи? Заедно може би щяха да стигнат до решението да се обърнат към ФБР или пък да направят нещо друго. И той нямаше да е мъртъв… Постепенно осъзна, че няма смисъл да се измъчва по този начин. Вече не можеше да го върне…

Даниел слезе от колата и я изпрати до входната врата.

— Ще ме поканиш ли да вляза?

Тя долови умолителната нотка в гласа му. Стана й топло и хубаво, изведнъж почувства колко много й е липсвала подобна загриженост. Даниел беше чудесен човек, но все още беше твърде рано… Може би след време…

— Благодаря — усмихна му се тя. — Ценя високо твоята загриженост. Но за момента бих искала нещата да останат такива, каквито са…

Той моментално разбра и се усмихна. Наведе се, устните му леко докоснаха косата й.

— Дадено — рече. — Пази се. Ще ти се обадя след няколко дни…

Тя кимна, въздъхна и бавно отвори вратата.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/5690

Издание:

Мими Лат. Опасно съдружие

Американска. Първо издание

ИК „Гарант-21“, София, 1999

Редактор: Лилия Анастасова

ISBN: 954-8009-81-1

Content

Мими Лат
Опасно съдружие

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

Информация за текста